Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача\~Старояричівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області з вимогами про визнання права власності на спадкове майно. Просила суд постановити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] право власності на спадкове майно на земельні ділянки загальною площею3,09 умовних кадастрових гектарів, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без встановлення меж на місцевості, на території Старояричівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області (сертифікат серії ЛВ № 002878, виданий 01.06.1997 року за номером реєстрації 800), мотивуючи позов тим, що [INFO] померла її бабця [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка загальною площею 3,09 умовних кадастрових гектарів, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без встановлення меж на місцевості, на території Старояричівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області (Сертифікат серії ЛВ № 002878, виданий 01.06.1997 року з номером реєстрації 800). Оригінал сертифіката акта втрачений. До моменту смерті [PERSON] позивач проживала разом з спадкодавцею, здійснювала догляд та поховання. Інших спадкоємців померлої [PERSON] немає. Просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилась, до початку судового засідання через канцелярію суду подала заяву вх. № 2054, в якій просила справу слухати у її відсутність та просила позов задовольнити. Відповідача надав заяву, вх. № 2712, згідно якої просить слухати справу без участі їх представника, заперечень не має. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [INFO] померла бабця позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22.05.2020 Кам`янка-Бузьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного межрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів, якій належала земельна ділянка загальною площею 3,09 умовних кадастрових гектарів, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без встановлення меж на місцевості, на території Старояричівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, згідно Сертифікату серії ЛВ № 002878, виданого 01.06.1997 року з номером реєстрації 800. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що батько позивачки, [PERSON] , помер [INFO] , згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 29.07.2010 року відділом РАЦС Кам`янка-Бузького РУЮ Львівської області. [INFO] помер брат позивачки [PERSON] , згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Кам`янка-Бузького РУЮ Львівській області, актовий запис № 01. Як вбачається з матеріалів справи, копії заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2019 року позивачка зверталась у Кам`янка-Бузьку державну нотаріальну контору Львівської області із вказаною заявою. Згідно матеріалів справи, копії повідомлення державного нотаріуса Кам`янка-Бузької Державної нотаріальної контори, вих. № 877/01.16 від 21.07.2020 р., позивачці [PERSON] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, оскільки немає оригіналу свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Оцінивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно зі\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідність статті 1 Першого протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6\~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до\~ст.328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~ст. 392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом\~ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень\~ст. 392 ЦК України, є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Крім того, відповідно до положень частини 4\~статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у\~Постанові від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що представник відповідача визнав позовні вимоги, суд приймає визнання представником відповідачем позову. При цьому судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), а також те, що визнання позову є не добровільним чи є умовним. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі, визнання представником відповідача позову, суд прийшов до висновку, про наявність підстав про визнання права власності за позивачем [PERSON] на земельну ділянку, тому позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved