Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить визнати недійсними пункти 1.4 кредитного договору, укладеного нею з відповідачем 22.02.2016, та пункти 1.1, 2.1, 2.2, 2.6, 2.7, 2.8, 3.1.3, 4.2.3, 4.2.5, 5.5, 6.1 в частині плати за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язати відповідача повернути їй кошти у сумі 53222,72 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.02.2016 на підставі укладеного кредитного договору № Z20.187.74551 вона отримала в ПАТ "Ідея Банк" кошти у розмірі 36427,00 грн. на поточні потреби, зі сплатою процентів в розмірі 1,49 % річних від залишку на суму кредиту. Крім того, за обслуговування кредиту Банком повинна сплачувати кошти за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в сумі 1960,08 грн. На час укладання кредитного Договору нею була достовірно надана Банку інформація про фінансово-майновий стан. Позивач вказує, що зазначений Договір було укладено сторонами на основі стандартної форми, запропонованої Банком. Встановивши щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію він надає Позичальнику. Вважає, що у даному випадку має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду Позичальника, що свідчить про несправедливість умов договору в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості. Вважаючи, що умови кредитного договору в частині встановлення щомісячної оплати за обслуговування кредитної заборгованості, суперечать вимогам ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вона зверталася до Банку з письмовою заявою про врегулювання цього питання, але отримала відповідь про те, що банк не вбачає порушень діючого законодавства під час укладання договору, у зв`язку з чим відмовляється від врегулювання спірних питань. Станом на 26.02.2019 нею сплачено на погашення кредитної заборгованості 71 173,00 грн., з яких оплата за обслуговування кредитної заборгованості склала 53 222,72 грн., тому вона просить визнати недійсними окремі пункти кредитного договору та зобов`язати відповідача повернути їй кошти у сумі 53222,72 грн. Провадження у справі відкрито ухвалою від 11.04.2019, призначено підготовче засідання на 10.05.2019 та надалі продовжено. 18.07.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду на 14.08.2019. Відповідач в установлений законом строк надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, вважає їх цілком необгрунтованими, безпідставними, надуманими, посилаючись на те, що згідно останнього абзацу ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, тому така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Зазначив, що в Кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості - комісія визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою у Графіку щомісячних платежів, та згідно Довідки - повідомлення від 22.02.2016 року, яку власноручно підписав Позивач, складає 3,6500 % (від початкової суми кредиту), що погашаються в складі ануїтетних платежів (загальним рівним платежем) згідно графіку щомісячних платежів та не суперечить ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Відповідач вказує, що Банк лише встановив у Кредитному договорі комісію, яка чітко була передбачена чинним законодавством України, а щодо платежів, про які йде мова в п.3.6 Правил, Відповідач такої комісії не застосовував та не встановлював. Зокрема, Відповідач не встановлював у Кредитному договорів ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії, які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо. Плата за обслуговування кредитної заборгованості, що передбачена н.1.4 Кредитного договору в себе включає плату за надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Відповідач вважає, що з умовами та тарифами на послуги Банку Позивач був ознайомлений, умови були йому зрозумілі та він їх прийняв, погодився з ними, про що власноручно поставив свій підпис на Кредитному договорі. Надалі Позивач виконував Договір, та не мав ніяких заперечень щодо його виконання, а саме за період дії Кредитного договору сплатив 16287,79 грн. по тілу кредиту, 1 342,38 грн. - процентів; 53220,72 грн. - комісії. Таким чином, Відповідач вважає, що право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості надано йому чинним законодавством України, а тому немає підстав для визнання п.1.4. Кредитного договору недійсним. Щодо вимоги про повернення позивачу суми 53 222,72 грн., Відповідач у відзиві зазначає, що оскільки загальна заборгованість Позивача станом на 08 травня 2019 року складає 24 054, 08 грн., з яких: 20 148,21 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 61,70 грн. - заборгованість за процентами; 3689,22 грн. - заборгованість плати за обслуговування кредитної заборгованості; 154,95 грн. - пеня, у зв`язку з чим Відповідач вважає, що так чи інакше дана сума повинна бути зарахована в рахунок погашення кредиту, а не повернута Позивачу. В задоволенні позову просив відмовити. Отримавши відзив, Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що не погоджується з позицією відповідача щодо надання права Банку самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, вважає, що Відповідач під час укладання договору не надав Позивачу достовірної та повної інформації про надання послуг з обслуговування кредитної заборгованості, чим ввів в оману Позивача. Крім того, в договорі не зазначено перелік послуг, за які стягуються плата, та не вказано, чи погоджено їх надання з Позивачем, тобто інформація, яку надає Відповідач стосовно переліку послуг, за які стягується плата, є надуманою та нічим не обгрунтованою. Натомість Позивач повністю погоджується з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, та просить врахувати його при прийнятті судом рішення в частині встановлення суми, яка підлягає поверненню. В судове засідання належним чином повідомлений представник відповідача не з`явився. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22.02.2016 між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № Z20.187.74551, за яким позивач отримала грошові кошти в сумі 36427,00 грн., під 1,4900 % річних від залишкової суми кредиту, та зобов`язалася повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості), про що зазначено в п.1.1 Договору. Пунктом 1.4 цього Договору передбачено, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів, який є складовою Договору (розділ 6). Вказаний договір підписаний позивачем /а.с.8-10/. Після укладання вказаного кредитного договору, позивач здійснювала оплату за спірним кредитним договором, станом на 22.02.2019 сплатила 71 173,00 грн., що підтверджується довідкою про рух коштів на рахунку, наданої позивачем /а.с. 36-39/. Встановлено, що Позивач зверталася до Відповідача з письмовою заявою про перегляд умов договору та виключення із нього пунктів про щомісячну оплату за обслуговування кредитної заборгованості, але отримала відповідь, з якої вбачається, що перед укладанням кредитного договору вона була повідомлена в належній формі про інформацію, викладену в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з тарифами Банку, Графік погашення щомісячних платежів не суперечить умовам Договору, який вона підписала, з яким погодилася, від його укладання не відмовилася, а тому Банк діє в межах підписаного договору та відповідно до Графіку /а.с.28-29/. Згідно з положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно з Постановою ПВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.cт.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.ст. 18,19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України. Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Разом з тим, частиною 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. За змістом цієї норми, яка була чинною на момент укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь - які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь - яких платежів за дії, які не є послугою банку у визначенні цього Закону, є нікчемною і не потребують визнання недійсними. Згідно з цим Законом, в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, послуга - це діяльність виконавця з надання споживачеві певного визначеного матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції (п.п.17, 23 ст.1). Отже, надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Згідно з положеннями ч.5 ст.11, частин 1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини восьмої статті 18 зазначеного Закону нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Тобто несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до умов п.1.4 спірного кредитного договору № Z20.187.74551 від 22.02.2016, за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Водночас, встановивши у кредитному договорі умову про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредитної заборгованості, банк не зазначив, які саме послуги надаються позичальнику банком. Тобто, банк нараховував, а позивач мав сплачувати кошти за послугу, яка не замовлялась і супроводжувала кредит, як компенсація витрат банку за рахунок позичальника, що не відповідає вимогам закону. Та обставина, на яку посилається у своєму відзиві Відповідач, що плата за обслуговування кредитної заборгованості - комісія - визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена читко визначеною фіксованою сумою у Графіку щомісячних платежів, який підписала позичальник, не може, на думку суду, бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання недійсним п.1.4 кредитного договору, оскільки в кредитному договорі не зазначено, за які послуги мають вноситись ці кошти, крім того відсутні будь - які докази того, що позичальник замовляв хоч якісь послуги з обслуговування кредиту. Враховуючи те, що умова кредитного договору про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредиту не відповідає вимогам справедливості та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чинних на час укладення кредитного договору, суд вважає, що пункт 1.4 кредитного договору від 22.02.2016 № Z20.187.74551 є нікчемним. За таких обставин суд вважає, п.1.4 кредитного договору є несправедливим, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, навіть якщо розмір комісії відображений у графіку фіксованою сумою. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс 16. В зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про недійсність п.1.4 Договору та окремих пунктів (1.1, 2.1, 2.2, 2.6, 2.7, 2.8, 3.1.3, 4.2.3, 4.2.5, 5.5, 6.1 в частині плати за обслуговування кредитної заборгованості), є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про зобов`язання Відповідача повернути Позивачу грошові кошти у сумі 53222,72 грн., сплачені за обслуговування кредитної заборгованості, суд приходить до наступного. Із довідки - повідомлення від 22.02.2016 вбачається, що позивачу у письмовій формі повідомлено інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, а також графік щомісячних платежів за договором. Зокрема позивачу повідомлено, що сума кредиту становить 36427,00 грн., термін користування кредитом 60 місяців, реальна річна процентна ставка 101,4000 %, сукупна вартість кредиту 81201,7700 грн., плата за обслуговування кредитної заборгованості 3,6500 % від початкової суми кредиту. В інформації вказується, що Позивач власноручно підписав вказану довідку - повідомлення та запевнив, що наведена у ній інформація йому доступна і зрозуміла /а.с.66/. Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором № 22.02.2016 № Z20.187.74551, наданою суду представником ПАТ «Ідея Банк», позивач за період з 22.06.2016 по 08.05.2019 сплатила кредиту на загальну суму 71173,00 грн., із яких в рахунок погашення заборгованості за кредитом - 16278,79 грн., проценти - 1342,38 грн., та 53220,72 грн. - плата за обслуговування кредитної заборгованості /а.с.56-65/. Позивач не заперечувала правильність проведеного банком зарахування сплачених нею коштів, але вважає, що кошти у сумі 53220,72 грн. зараховані банком як оплату за обслуговування кредитної заборгованості, слід повернути їй, як такі, що сплачені на підставі пункту п.1.4 кредитного договору, який є недійсним. Згідно з розрахунком загальна заборгованість за Договором складає 24054,08 грн. Оскільки строк дії кредитного договору не закінчився, умови його до кінця не виконані, то відсутні підстави для стягнення з Відповідача вказаних коштів Позивачу, які можуть бути спрямовані банком на погашення заборгованості за кредитом. При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні вимоги про повернення позивачу коштів, зарахованих банком як комісію, за обслуговування кредиту у сумі 53222,72 грн., слід відмовити. При цьому суд враховує, що Відповідач вважає, що дана сума може бути зарахована в рахунок погашення кредиту, а не повернута, про що зазначив у відзиві на позов. До того ж, Позивач, звертаючись до Банку з письмовою заявою, не просила зарахувати зайво сплачену суму в рахунок відшкодування заборгованості, і не надала суду альтернативний розрахунок боргу. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд, частково задовольняючи позовні вимоги, враховує, що позивачем у цій справі є фізична особа, тому вважає, що з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір за задоволену частину позовних вимог у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір» для фізичних осіб, тобто в сумі 768,40 грн. В частині вимог, по яких в задоволенні позову відмовляється, судові втрати слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач від сплати судового збору звільнена.

Outcome: partial