Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

В березні 2017 року, [PERSON], громадянка України звернулася до суду з позовом до [PERSON], громадянина [PERSON] Федерації, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON], у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), на період її навчання. На підтвердження своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від сімейношлюбних відносин мають доньку [PERSON], [INFO], батьком якої в свідоцтві про народження, вказаний відповідач. На даний час сторони сумісно не проживають, відповідач мешкає в [PERSON] Федерації, а дитина проживає з нею. До повноліття доньки відповідач, за рішенням суду, сплачував аліменти на її утримання. Зараз донька навчається в Подільскому державному аграрно-технічному університеті, денної форми навчання. Стипендію вона не отримує, тобто фактично знаходиться на утриманні матері. Зазначила, що відповідач працює, отримує стабільну заробітну платню, тому може сплачувати аліменти на утримання доньки на період її навчання. У зв'язку з тим, що донька навчається на денній формі навчання, вона не може працювати, аби хоть-якось допомогти позивачці. Тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Враховуючи вимоги положень Цивільного процесуального кодексу України\~вказана позовна заява з іноземним елементом підсудна Жовтневому районному суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області. Адже, відповідно до ч.1 ст.414 ЦПК України\~підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1, 2 ст.110 ЦПК України\~позови про стягнення аліментів та розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~До того ж, відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" № 2709-ІV від 23.06.2005р., суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо у справі про сплату аліментів або про визнання батьківства позивач має місце проживання в Україні. Позивачка повідомила, що у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави немає справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що вказані в позовній заяві. Відповідач [PERSON], згідно до змісту позовної заяви, зареєстрований та фактично мешкає у Володимирській області, Собінського району, п.Ставрово, що знаходиться на території [PERSON] Федерації. Відповідно до ч. 1 ст.415 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до положень Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, учасниками якої є Україна та [PERSON], Жовтневий районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області направив цінним поштовим відправленням до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, за адресою: місто Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, будинок № 21-А та [PERSON] Федерації прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів, до якого додавались позовна заява з усіма додатками до неї. Всі додатки до прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів були відправленні на Українській мові та з засвідченим нотаріально перекладом на офіційну мову запитуваної Держави, тобто на російську мову. В проханні про вручення за кордоном судових або позасудових документів Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області просив уповноважений орган [PERSON] Федерації здійснити усі необхідні засоби для вручення усіх перелічених документів відповідачу, за останнім відомим місцем його реєстрації, тобто за адресою: [ADDRESS]. До Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у вересні 2017 року повернулись документи з протоколом судового засідання від 30 червня 2017 року, у якому повідомлялося, що запит на вручення документів виконано, відповідач [PERSON] отримав усі надані документи, позов про стягнення з нього аліментів на утримання доньки на період її навчання визнав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутністю. Отже, Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області були вжиті всі зусилля для повідомлення відповідача про час та місце слухання справи, що, відповідно до положень статті 5 Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, надає суду право розглянути справу за відсутністю відповідача. Позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила розглядати справу за її відсутності, про що подала заяву. Вивчивши матеріали цивільної справи, та враховуючи визнання позову відповідачем у відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до ст.8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі , під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до\~ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом РАЦС Собінського району Володимирської області [PERSON] Федерації від 29 червня 2006 року, зроблено актовий запис № 129 шлюб розірвано, копія свідоцтва долучена до матеріалів справи. Від шлюбних відносин сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, матірю дитини є позивачка громадянка України, [PERSON], батьком є відповідач - громадянин [PERSON], [PERSON]. Відповідно до довідки № 339 від 08.12.2016р., [PERSON] навчається в Подільському аграрно-технічному університеті, факультет ветеринарної медицини і технологій у тваринництві, є студенткою першого курсу денної форми навчання. Термін навчання з 01.09.2016р. по 30.06.2020р. Відповідач працює у Муніципальному бюджетному закладі культури Центр культури та спорту поселення Ставрово Собінського району Володимирської області на посаді завідуючого дитячим сектором, що підтверджується довідкою № 1 від 30.06.2017р., яка долучена до матеріалів справи. [PERSON] отримує щомісячну заробітну плату та має змогу сплачувати аліменти на утримання своєї доньки на період її навчання. Відповідно до ст.198 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Як зазначено в рекомендаціях Пленуму Верховному Суду України викладених в постанові від 15.05.2006 №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язковою сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч.1 ст.199 Сімейного Кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст.ст.182,200 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд враховує, матеріальне становище відповідача, його позицію по справі, таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач має можливість виплачувати аліменти в розмірі 1\\4 частини заробітку (доходу) на утримання повнолітньої дитини на термін її навчання, але не більше, ніж до досягнення дитиною віку 23 років. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір 640 гривень 00 копійок. Згідно ст. 367 ч.1 п.1 ЦПК України зазначене рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved