Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] вартість спожитої теплової енергії у розмір 406780 грн. 19 коп. (чотириста шість тисяч сімсот вісімдесят гривень дев`ятнадцять копійок) за період з 01.11.2018 року по 31.12.2010 року, інфляційні витрати в розмірі 5506 грн. 22 коп.. (п`ять тисяч п`ятсот шість гривень двадцять дві копійки), три відсотки річних у сумі 1041 грн. 62 коп. (тисяча сорок одна гривня шістдесят дві копійки), а також сплачений судовий збір у розмірі 6101 грн. 70 коп. (шість тисяч сто одна гривня сімдесят копійок). В обгрунтування позову зазначили, що відповідачу на праві власності належали нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-22, площею 306, 4 кв. м.; першого поверху № 1- :- 30, 36-:-60, площею 836, 6 кв. м., загальною площею 1143, 0 кв. м. в літ. А-4 за адресою [ADDRESS] , а також нежитлові приміщення другого поверху №1-46, третього поверху №1-47, четвертого поверху № 1-45, житловою площею 1983,5 кв.м., загальною площею 2850, 6 кв. м. в літ. « А-4» по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] користується тепловою енергією, яку подає у нежитлове приміщення, а в цілому в централізовану систему теплопостачання всього будинку КП «Харківські теплові мережі». Між відповідачем та КП «Харківські теплові мережі» укладено договір про постачання теплової енергії № 11383 від 01.08.20005 року, згідно якого передбачені обов`язки теплопостачальної організації КП «Харківські теплові мережі» та споживача [PERSON] . Відповідно до договору постачальна організація забезпечує постачання теплової енергії Споживачу в обсягах згідно договору, а Споживач зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором. Відповідачем порушуються зобов`язання по договору, а саме порушується п. 3.2.2. договору № 11383 щодо умов та порядку оплати використаної теплової енергії в нежитловому приміщенні по [ADDRESS] та [ADDRESS] . Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення в житловому будинку по [ADDRESS] та [ADDRESS] , які складені представниками КП «ХТМ» та представниками ЖЕО. Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою КМУ від 03.10.2017 року № 1198 визначено споживачем теплової енергії - фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. У період з 01.11.2008 р. по 31.12.2010 р., відповідач за рахунок позивача користувався тепловою енергією, у зв`язку з чим було спожито теплової енергії на суму 406 80,19 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися,, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, відповідач надав суду заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову, вважаючи необґрунтованими та безпідставними. Заначив, що позивачем пропущені строки для пред`явлення позову, тобто порушена позовна давність, це також стосується й вимог позивача про стягнення 3% річних, є підставою для відмови у позові. Окрім того, з 22 листопада 2017 року він не володів досить значною частиною приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] , тому що згідно договору купівлі - продажу власником приміщень, загальною площею 169,9 кв.м. стала [PERSON] . Також відповідач зазначає, що позивачем ненаданий розрахунок заборгованості. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належали нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-22, площею 306, 4 кв. м.; першого поверху № 1- :- 30, 36-:-60, площею 836, 6 кв. м., загальною площею 1143, 0 кв. м. в літ. А-4 за адресою [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 30.08.2007 року, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д., витяг з Державного реєстру правочинів №4529270), а також нежитлові приміщення другого поверху №1-46, третього поверху №1-47, четвертого поверху № 1-45, житловою площею 1983,5 кв.м., загальною площею 2850, 6 кв. м. в літ. « А-4» по [ADDRESS] (договір купівлі - продажу від 30.08.2007 року посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д., витяг з Державного реєстру правочинів №4529330). Відповідно до ст. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 централізоване постачання холодної води - це послуга спрямована на задоволення потреб споживача у холодній воді, яка надається виконавцем послуг з використанням внутрішньо будинкових систем холодного водопостачання. Згідно цих же Правил споживачі повинні щомісячно вносити оплату за послуги водопостачання. У відповідності зі ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Статтею 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. За змістом ст. ст. 67, 68 ЖК України наймач житлового приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами - щомісяця. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, також встановлюють обов`язок споживача оплачувати послуги у встановлені законом строки. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 2 ст. 317 ЦК України зазначає, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. У частині першій статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, що діяла на момент виникнення заборгованості) передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житловокомунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Між [PERSON] та КП «Харківські теплові мережі» укладено тимчасовий договір про постачання теплової енергії № 11383 від 01.08.20005 року, згідно якого передбачені обов`язки теплопостачальної організації КП «Харківські теплові мережі» та споживача ФО [PERSON] . Відповідно до договору постачальна організація- КП «Харківські теплові мережі» забезпечує постачання теплової енергії Споживачу в обсягах згідно договору, а Споживач зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором. Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення в житловому будинку по [ADDRESS] та [ADDRESS] , які складені представниками позивача та представниками житлово - експлуатаційної організації, наданими позивачем. Відповідачем порушуються зобов`язання по договору, а саме порушується п. 3.2.2. договору № 11383 від .08.2005 року щодо умов та порядку оплати використаної теплової енергії в нежитловому приміщенні по [ADDRESS] та [ADDRESS] . За період користування тепловою енергією з 01.11.2008 р. по 31.12.2010 р., відповідачем спожито теплової енергії на суму 406 780, 19 грн. За кожен розрахунковий період відповідачу направлялися платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачені. Окрім того, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади і галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Окрім того, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. У зв`язку із простроченням відповідачем сплати комунальних послуг, вимога позивача щодо стягнення з останнього інфляційних витрат інфляційні витрати в розмірі 5506грн. 22 коп.., три відсотки річних у сумі 1041 грн. 62 коп. є законною та обґрунтованою. Стосовно строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Комунальне підприємства «Харківські теплові мережі» у березні 2011 року звернулося до Дзержинського районного суду м.Харкова з заявою про видачу судового наказу з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії у розмір 406780 грн. 19 коп. (чотириста шість тисяч сімсот вісімдесят гривень дев`ятнадцять копійок) за період з 01.11.2018 року по 31.12.2010 року. 04 березня 2011 року Дзержинським районним судом м.Харкова винесено судовий наказ за зазначеною заявою. 18.07.2016 року за заявою [PERSON] судовий наказ було скасовано. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 07.06.2019 року, у зв`язку з чим підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог судом не вбачається. Окрім того, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Даючи оцінку вищезазначеним доказам, у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовна заява КП «Харківські теплові мережі» підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved