Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою звернувся [PERSON], який з урахування уточненої позовної заяви, просив суд визнати бездіяльність державного виконавця Ванжи Олександра Володимировича неправомірною та стягнути з Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції за рахунок державного бюджету на його користь моральну шкоду в розмірі 51 000 грн. В обґрунтування поданої позовної заяви позивач [PERSON] зазначив, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції йому було завдано моральної шкоди. Наголошував, що при виконанні рішення суду від 29.04.2010 року, останній не вживав жодних заходів до боржника, а замість цього постійно повертав виконавчий лист без виконання. Боржник не повернув йому борг та ухиляється виконувати рішення суду. Посилаючись на Конвенцію з основних прав та свобод людини визначає суму, яка підлягає відшкодуванню в розмірі 3 000 Євро, що еквівалентно 51 000 грн. В судове засідання з'являвся позивач, підтримав викладені в позовній заяві обставини та вимоги, просив суд їх задовольнити. В судове засідання також з'являвся державний виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Ванжа О.В., який заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що виконавче провадження перебувало у нього на виконанні декілька разів, в тому числі в останній раз з 11.03.2013 р. по 25.07.2013 р., та у відповідності до вимог законодавство було закінчене, про що винесена відповідна постанова 25 липня 2013 року.. Наголошував, що строків, передбачених ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» він не порушував, та будь-яких доказів стосовно протиправності його дій позивачем не надано. Представник Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Суд, вислухавши пояснення позивача, державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовна заява [PERSON] до головного державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Ванжа О.В., Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2010 року задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто на його користь з [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000, 00 грн. На виконання вказаного судового рішення 31 травня 2010 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист по справі № 1-103/2010. Строк пред'явлення виконавчого листа до виконання встановлено до 14 травня 2013 року. На виконанні зазначений виконавчий лист перебував декілька разів, а саме з 02.03.2011 року по 29.08.2011 року, виконавче провадження № 24839716, з 24.11.2011 року по 26.06.2012 року, виконавче провадження № 30019785. Постановами державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 29.08.2011 року та 26.06.2012 року відповідно, виконавчий лист був повернутий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно на яке можливо було б звернути стягнення, а заходи щодо його розшуку виявилися безрезультатними. До Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції 06 березня 2013 року на виконання знов надійшов виконавчий лист № 1-103 від 31.05.2010 року, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди 7 000,00 грн. 11 березня 2013 року головним державним виконавцем Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ Ванжею О. В. відкрито виконавчого провадження ВП № 36920227 за виконавчим листом від 31 травня 2010 року № 1-103/2010. Боржнику надано строк для самостійного виконання вимог виконавчого документа до 18 березня 2013 року та попереджено про примусове виконання зазначених вимог після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору в розмірі 10 % від фактично стягнутої суми. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 2 ст. 30 вказаного Закону державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач більше трьох років не виконує рішення суду від 29 квітня 2010 року про стягнення на його користь 7 000, 00 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. У той же час позивачем не зазначено, в чому саме полягає бездіяльність державного виконавця та які саме порушення Закону України «Про виконавче провадження» ним допущені, що призвели до тяганини при виконанні рішення суду від 29 квітня 2010 року та заподіяних йому збитків. Відповідач посилався на те, що після закінчення строку на добровільне виконання вимог виконавчого документа, ним проводились дії з примусового виконання боржником рішення суду від 29 квітня 2010 року. Зокрема, проводилися заходи зі встановлення місцезнаходження боржника та наявності у нього майна, на яке можливо звернути стягнення, направлялись запити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запити до відділу РЕР ДАІ з обслуговування м. Дніпропетровськ та Дніпропетровського району № 2 підпорядкованого ГУ МВС України в Дніпропетровській області, виносилась постанова про примусовий привід боржника та накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику. Крім цього, державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції здійснювався вихід за адресою: [ADDRESS], де було встановлено, що боржник переїхав до Дніпропетровської області м. Дніпродзержинська. Після чого проведеним заходами було встановлено місце проживання боржника: [ADDRESS]. 25 липня 2013 року головним державним виконавцем Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ Ванжею О. В. на підставі п. 10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 36920227 у зв'язку із направленням виконавчого документа за належністю до Дніпровського відділу ДВС Дніпродзержинського МУЮ, копія якої була направлена [PERSON] та отримана ним 05 серпня 2013 року. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виключення, що не потребують доведення вини, визначені у ч. 2 вказаної норми. У відповідності до ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини державного виконавця в її заподіянні. Отже, факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, розглядаючи спір, суд встановлює фактичні обставини на підставі наданих сторонами письмових або речових доказів, пояснень свідків чи інших передбачених законом фактичних даних. При цьому, за правилами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, або заперечень. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження встановлення того, що йому було заподіяно шкоду та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням та вину останнього в її заподіянні. В матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що виконавчий лист від 31 травня 2010 року № 1-103/2010 перебував у провадженні державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ Ванжі О. В. понад строки, встановлені ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова про закінчення виконавчого провадження від 25 липня 2013 року ніким не оскаржена, а можливість виконання судового рішення не втрачена у зв'язку з передачею виконавчого документа за належністю до Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, який згідно відповіді Дніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції від 23.10.2014 року вих. № 19151 перебуває на виконанні у зазначеному відділі. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed