Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з даною заявою, в якій просить встановити факт смерті матері- [PERSON], яка померла [INFO] в м. Луганськ. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що її мати померла на тимчасово окупованій території Донецької області, про що було видано лікарьське свідоцтво про смерть, видане Луганською Міською Поліклінікою №10 на підставі якого неможливо зареєструвати смерть матері в органах державної реєстрації актів цивільного та отримати допомогу на поховання. Заявник у судове засідання, не з'явилася, попередньо надала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Шевченківський районний у місті Полтаві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, в судове засідання не з'явився, про причини не явки не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до п.8 ч.1ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Так, в ході судового розгляду встановлено, що заявник є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1276-р. Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті. Так , відповідно до розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Луганськ відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Згідно п.13.Постанови пленуму Верховного суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. У зв'язку з тим, що Лікарське свідоцтво про смерть 476 від 01 вересня 2016 року, видане Державною установою "Луганська міська поліклініка №10" Луганської Народної Республіки не відповідає нормативно-правовим актам України, заявнику 25.10.2016 року було відмовлено Шевченківським районним у місті Полтаві відділлі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у видачі свідоцтва про смерть її матері. Окрім вищезазначеного свідоцтва, заявник надала до суду Виписку із медичної карти №8829 видану Полтавським обласним клінічно онкологічним диспансером із зазначенням відповідного діагнозу [PERSON], [INFO], У письмових поясненнях поданих заявником до суду остання зазначила, що її мати [PERSON], померла від раку шлунку у м. Луганську [INFO] та на час смерті заявник перебувала поряд із матір'ю та поховала її у м. Луганську. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, зокрема, у рішеннях проти Турції ( «Cyprus v. Turkey» 10.05.2001), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia» 23.02.2016), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи викладене, спираючись на вказані рішення ЄСПЛ, та з урахуванням принципів висловлених у консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Про юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» суд приймає до уваги в якості доказу, як виняток, лікарське свідоцтво про смерть 476 від 01 вересня 2016 року, видане "Луганською міською поліклінікою №10" Луганської Народної Республіки, та вважає у сукупності з іншими доказами підтвердженим факт смерті [PERSON]. У позасудовому порядку встановити факт смерті матері у заявника не має можливості, проте встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, так як від цього залежить виникнення, зміна або припинення його особистих майнових прав, зокрема право на отримання допомоги на поховання. На підставі викладеного,суд приходить до висновку, про можливість задоволення заяви та встановлення вказаного факту.

Outcome: approved