Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належав його діду - [PERSON], який помер [INFO]. Стверджує, що за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт, яким усе своє майно заповів йому (позивачу). Зазначає, що спадкоємцем, якому належить право на обов'язкову частку у спадщині є дружина померлого - [PERSON], однак у встановленому законом порядку вона відмовилася від своєї частки в спадщині. Вказує, що він у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Однак, в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок не має можливості, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушений звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В судове засідання позивач не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. в судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору), [INFO], який помер [INFO], його дружина - [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], син - [PERSON], [INFO], невістка - [PERSON], [INFO], внук - [PERSON], [INFO], внучка - [PERSON], [INFO], сваха - [PERSON], [INFO], яка померла [INFO]. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: витягом із по господарської книги №2 за 1986-1990роки Балицької сільської ради Мостиського району Львівської області по господарству [ADDRESS] (на даний час - [ADDRESS]), та витягом із по господарської книги №4 за 1991-1995роки Балицької сільської ради Мостиського району Львівської області по господарству [ADDRESS] (на даний час - [ADDRESS]). Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/7 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Проте право власності на даний будинок належним чином за власниками не оформлено, правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні. Суд не бере до уваги твердження позивача, викладені у позовній заяві, в частині про те, що спірний житловий будинок належав виключно його діду [PERSON] в цілому, оскільки такі обставини в порушення ст.81 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведені та спростовуються вищевказаними витягами із по господарських книг Балицької сільської ради Мостиського району Львівської області, з яких вбачається, що у період з 01.04.1988року по 15.04.1991року спірний житловий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а його членами на той час були зазначені особи. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилася до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] відкрилася спадщина після смерті [PERSON]. За життя заповіту він не складав. Спадщину після його смерті прийняли спадкоємці за законом першої черги спадкування, а саме: дружина померлого - [PERSON] та син - [PERSON], які фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, тобто вчинили дії, які свідчать про прийняття ними спадщини. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] його 1/7 частка у майні вищевказаного колгоспного двору (житлового будинку) перейшла в порядку спадкування за законом до дружини [PERSON] та сина [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/14 кожному (1/7:2=1/14), в результаті чого останні з урахуванням своїх 1/7 часток належних їм як членам даного колгоспного двору, стали власниками 3/14 часток майна зазначеного колгоспного двору (1/7+1/14=3/14). Крім того, встановлено, що [INFO] відкрилася спадщина після смерті [PERSON]. За життя заповіту вона не складала. Спадщину після її смерті прийняв єдиний спадкоємець за законом першої черги спадкування - її син [PERSON], який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини. Отже, після смерті спадкодавця [PERSON] належні їй 3/14 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (житлового будинку) перейшли в порядку спадкування за законом до сина [PERSON], в результаті чого останній з урахуванням своїх 3/14 часток належних йому як члену даного колгоспного двору, став власником 3/7 часток майна зазначеного колгоспного двору (3/14+3/14 = 6/14 = 3/7). Судом також встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №885/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 16.01.2004року, яким усе своє майно заповів внуку [PERSON] (позивачу у справі), який у відповідності до ст.1269 ЦК України прийняв спадщину, подавши у встановлений законом строк і порядок до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємцем, якому належить право на обов'язкову частку у спадщині є дружина померлого - [PERSON], однак у встановлений законом строк та порядок вона відмовилася від своєї частки в спадщині, подавши до нотаріуса відповідну заяву. Інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б мали право на обов'язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім позивача, немає. Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок (його частку) позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON], [PERSON], [PERSON]; копією заповіту [PERSON] від 16.01.2004року; копією заяви [PERSON] про прийняття спадщини; копією заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину; копією заяви [PERSON] про відмову від спадщини; копією свідоцтва про народження позивача [PERSON]; копією свідоцтва про народження [PERSON]; листом приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. Вих.№1183/02-14 від 27.09.2017року; довідкою, виданою виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №1058 від 04.10.2017року; копією спадкової справи №885/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., після смерті [PERSON]; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців [PERSON], [PERSON], [PERSON] та іншими матеріалами справи. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася після набрання цим кодексом чинності, то у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК України (в редакції 2003 р.). Так, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірних житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову частково та визнання за позивачем [PERSON] права власності на 3/7 частки спірного житлового будинку. Враховуючи думку позивача та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору залишити за ним.

Outcome: partial