Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Зайцев К.М., звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №12836 вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем від 12.03.2021 року. В обґрунтування позову зазначає, що про наявність виконавчого напису їй стало відомо з листа Новотроїцького ВДВС від 20.06.2020 року, коли отримала постанову про відкриття виконавчого провадження, що стало повною несподіванкою, оскільки відсутні будь-які правовідносини з ТОВ «Фінпром маркет», будь-яких претензій від відповідача з приводу непогашення заборгованості вона не отримувала, а також не отримувала від приватного нотаріуса будь-якої інформації з приводу виконавчого напису. Окрім того, просить стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на оплату правничої допомоги. Ухвалою суду від 09.07.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі провадження з повідомленням (викликом) в судове засідання сторін та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Позивач та її представник адвокат Зайцев К.М. до судового засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягають. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, подав заяву про визнання позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення судового збору у розмірі 454,00 грн. за подання позову, вимоги щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. не визнають та просять відмовити в цій частині, оскільки матеріали справи не містять відповідного розрахунку на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до виконавчого напису №12836 від 12.03.2021 року вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. запропановано стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» борг на загальну суму 13295,00 грн.. Постановою державного виконавця Новотроїцького РВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Старушко Д.В. від 08.06.2021 відкрито виконавче провадження ВП №65715935 з примусового виконання виконавчого напису №12836 від 12.03.2021, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» боргу на загальну суму 13295,00 грн. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що вона не має будь-яких правовідносин із ТОВ «Фінпром маркет», у зв`язку із чим не має будь-якої заборгованості перед ТОВ «Фінпром маркет». Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Постановою КабінетуМіністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік). Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014№ 662 (надалі - Постанова № 662) були внесені зміни до Переліку документів, відповідно до яких, серед іншого, в абзаці першому пункту 1 після слів «заставлене майно» доповнено словами «крім випадку, передбаченого пунктом 1 цього Переліку». Крім того, розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» доповнено пунктом 11 такого змісту: "Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу". Також Перелік було доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та пунктом 2 такого змісту: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, пункти 1 і 2 Постанови № 662 були визнані незаконними і нечинними в наведеній частині з моменту прийняття. Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. При прийнятті постанови 22.02.2017 судом застосовано вимоги положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд, з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Відповідно до статті 124 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відомості про визнання судом незаконними та нечинними п. 1 та п. 2 постанови № 662 оприлюднені в Офіційному вісник України 21.03.2017. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 826/20084/14 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017. Виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. 12.03.2021, що свідчить про те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Тобто, станом на 12.03.2021 (день вчинення спірного виконавчого напису) було визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів. Разом з тим, позивач [PERSON] у своїй позовній заяві вказує, що вона не укладала будь-яких договорів із ТОВ «Фінпром маркет», що свідчить про те, що під час вчинення виконавчого напису у приватного нотаріуса не могло бути у розпорядженні кредитного договору, який би був посвідчений нотаріально. Доказів того, що кредитний договір, на підставі якого було вчинено оспорюваний виконавчий напис був посвідчений нотаріально, ні приватним нотаріусом, ні відповідачем, суду не надано. Крім того, відповідач ТОВ «Фінпром маркет» подано до суду заяву про визнання позовних вимог, що свідчить про те, що вони погоджуються із доводами позивача, викладеними у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Беручи до уваги, що відповідач визнав позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення судового збору у розмірі 454,00 грн. за подання позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є законними та обґрунтованими, а тому позовні вимоги про визнання виконавчого напису, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. 12.03.2021, зареєстрований в реєстрі за № 12836 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» боргу у розмірі 13295,00 грн., таким, що не підлягає виконанню, слід задовольнити. У відповідності п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. В постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження)." На підставі викладеного враховуючи, що позивачем недоведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, тому у суду відсутні підстави для стягненні таких втрат. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на вищевказані положення Закону, суд приходить до висновку, що позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 454,00 грн., а інші 50 відсотків сплаченого судового збору за подання позову у розмірі 454,00 грн. підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved