Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

До Коростишівського районного суду Житомирської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування завданих злочином збитків. В обґрунтування позову вказує, що у липні-серпні 2011 року посадова особа, в.о. головного лікаря Коростишівської ЦРЛ [PERSON], всупереч виданого позивачу 23 червня 2011 року МОЗ України державного направлення №32 на роботу та всупереч наказу керівника управління охорони здоровя ОДА від 20 липня 2011 року №171-ос умисно і безпідставно відмовила позивачу в обовязковому працевлаштуванні в ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна з 01 серпня 2011 року, прийнявши на роботу іншу особу за наявності можливості працевлаштувати й позивача також. Прийняття на роботу відбулося лише 27 вересня 2011 року на підставі рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2011 року. Позивач просить стягнути матеріальну шкоду, яка складається з втраченого з вини [PERSON] заробітку з урахуванням індексів інфляції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив суду, що заперечення відповідачки проти позову одночасно з двох різних підстав (не є належним відповідачем; пропущено трирічний строк предявлення вимоги) є такими, що не відповідають законодавству. Позовні вимоги потерпілої від злочину [PERSON] до [PERSON] обґрунтовані посиланням на пункт 2 частини 2 статті 22, статті 1166 та 1177 Цивільного кодексу України, а не на статтю 1172 Цивільного кодексу України. Матеріальна шкода позивачці завдана субєктом, передбаченим статтею 172 Кримінального кодексу України, тобто не під час виконання нею своїх службових обовязків в інтересах установи, а навпаки всупереч наказу керівництва з особистих міркувань. Тому представник позивача звертає увагу, що відсутні умови перекладання обовязку з [PERSON] на комунальний заклад, оскільки [PERSON] взагалі не перебувала у трудових відносинах з установою, а предметом позову є стягнення матеріального збитку, передбаченого пунктом 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України як упущена вигода. Стосовно позовної давності представник позивача пояснив, що свій позов [PERSON] подала у вересні 2015 року в порядку статті 128 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки право потерпілої на подачу позову про відшкодування завданої злочином шкоди виникло вперше лише після отримання [PERSON] статусу підозрюваної. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до вимог частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна працівником юридичної особи під час виконання останнім своїх трудових обовязків, підлягає відшкодуванню цією юридичною особою. Під час прийняття рішення про відмову [PERSON] у працевлаштуванні [PERSON] діяла як в.о. головного лікаря Коростишівської центральної районної лікарні, тобто перебувала у трудових відносинах з цією юридичною особою. Також посилається на те, що сплив строк позовної давності, передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України, а позивач не просить суд поновити пропущений нею строк на звернення до суду. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 січня 2016 року кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 72 Кримінального кодексу України закрито у звязку із закінченням строків давності. Відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України закриття кримінального провадження у звязку із закінченням строків давності відноситься до нереабілітуючих підстав. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Згідно частини 3 статті 61 Цивільного процесуального України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. У відповідності до статті 1166 Цивільного кодексу України про загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду та пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» з послідуючими змінами шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Що стосується посилання представника відповідача на застосування до пред'явленого позову статті 267 Цивільного кодексу України про наслідки спливу строку позовної давності, то для задоволення такої заяви відсутні підстави, оскільки строк позовної давності не сплинув, приймаючи до уваги, що підставою пред'явлення позову була ухвала Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 січня 2016 року про закриття провадження у справі про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статтею 172 Кримінального кодексу України. Право потерпілої на подачу позову про відшкодування завданої злочином шкоди виникло вперше лише після повідомлення про підозру [PERSON] Згідно встановленого з 01 липня 2011 року штатного розпису Коростишівської ЦРЛ мінімальний оклад без надбавок лікаря-гінеколога становив 1251 гривню. (а.с.5) Відповідно за два місяці з 01 серпня 2011 року по 27 вересня 2011 року з пятиденними робочими тижнями позивач не отримала заробіток 2502 гривні. Індекс інфляції за жовтень-грудень 2011 року становив 100,3%, за 2013 рік 100,5%, за 2014 рік 124,9%, за 2015 рік 143,3%, у 2012 році інфляції не було (http://index.minfin.com.ua/index/infl/). Відповідно обґрунтованою є сума інфляції. Між тим, з аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Суд не вбачає підстав для застосування у даній спірній ситуації інституту регресу, оскільки [PERSON] діяла всупереч інтересам установи. Також останню було звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. З врахуванням зазначених обставин, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок злочину.

Outcome: approved