Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 24437,15 грн., які складаються із суми боргу - 15000,00 грн., інфляції - 13,74 грн., 3% річних - 265,07 грн., процентів за користування чужими грошовими кошами - 1658,34 грн., штрафу - 7500,00 грн. Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що 22.05.2019 р. відповідач отримав від позивача позику у розмірі 15000,00 грн., які зобов`язався повернути до 31.05.2019 року. Однак відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, кошти не повернув в обумовлений строк. Ухвалою суду від 12.03.2020 р. відкрито спрощене провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив за правилами спрощеного позовного провадження не подав, у зв`язку з чим суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Судом встановлено, що 22.05.2019 року відповідач [PERSON] під розписку отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 15000,00 грн., які зобов`язався повернути до 31.05.2019 року. У розписці зазначено, що у разі невиконання зобов`язань за розпискою з відповідача підлягає стягненню штраф у розмірі 50% від суми боргу. Відомостей про повернення грошових коштів матеріали справи не містять. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18.09.2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Будь-яких належних та допустимих доказів про виконання ним грошового зобов`язання відповідач суду не надав, факт не виконання зобов`язання про повернення позики не заперечувався. За таких обставин, суд вважає доведеними доводи позивача, що до теперішнього часу відповідач не повернув визначену у розписці суму позики. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за розпискою у розмірі 15000,00 грн. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. Однак, позивачем не було заявлено вимогу про стягнення процентів за період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг. Як слідує з розписки від 22.05.2019, [PERSON] зобов`язався повернути позивачу борг в розмірі 15000 грн. в строк до 31.05.2019 року. У разі невиконання зобов`язання відповідач зобов`язався сплатити штраф у розмірі 50 % від суми позики, тобто сторонами по справі не було встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами до виконання зобов`язання 31.05.2019 року, а лише розмір штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України за своєю природою відрізняються від процентів, що підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (статті 536, 1048 ЦК України). У встановленому ст.ст.536, 1048 ЦК України порядку проценти нараховуються як плата за правомірне користування чужими грошовими коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені вказаними статтями проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Після цього до боржника застосовується відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання і стягненню підлягають три відсотки річних та інфляційні збитки. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження №12-14гс18), від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 295/2183/17, від 19 вересня 2018 року у справі №643/16336/16-ц. У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф за неповернення грошових коштів у розмірі 7500,00 грн., що є 50% від суми позики. Підстави для стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 1658,34 грн. відсутні. 3% річних від суми позики за розпискою за період з 01.06.2019 року по 31.12.2019 року складає 263,84 грн. Таким чином, суд не погоджується із заявленою позивачем сумою у розмірі 265,07 грн. Слід звернути увагу, що позивачем безпідставно обраховано початок строку нарахування інфляції, 3% річних та процентів за користування чужими коштами починаючи з 31.05.2019 року, оскільки 31.05.2019 року є останнім днем виконання зобов`язання. Що стосується стягнення з відповідача індексу інфляції у розмірі 13,74 грн., то слід зазначити наступе. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань"). Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18. Розрахунок втрат від інфляції здійснено позивачем за загальний період з 31.05.2019 року по 31.12.2019 року. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що позивачем неправильно здійснено розрахунок, оскільки розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, то в цьому випадку правильним загальним періодом прострочення буде період з 01.06.2019 по 31.12.2019 року, за який інфляційне збільшення заборгованості має від`ємне значення. У зв`язку з цим, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає сума у загальному розмірі 22763, 84 грн., яка обрахована за наступною формулою: сума позики - 15000,00 грн., штраф - 7500,00 грн., 3% річних за період з 01.06.2019 року по 31.12.2019 року - 263,84 грн. Таким чином, позовна заява підлягає частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Заявлені у позові позовні вимоги на суму 24437,15 грн. суд задовольняє на суму 22763,84 грн. Пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача суд покладає судовий збір у розмірі 783,23 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial