Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 29 вересня 2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, який мотивовано тим, що вона з 14 липня 1966 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час шлюбу вони за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходився за адресою: [ADDRESS], та належав їм на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Браїлівської селищної ради 8 липня 2005 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 22 липня 2005 року за [PERSON]. З 16 лютого 2016 року поштова адреса будинку змінилася на [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частини вказаного житлового будинку. Спадкоємцями після його смерті є вона та їх діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Спадщину прийняла відповідач [PERSON]. Позивач, [PERSON] і [PERSON] відмовились від прийняття спадщини шляхом подання відповідних заяв до Жмеринської районної державної нотаріальної контори на користь [PERSON], яка обіцяла здійснювати за позивачем догляд, оскільки вона є інвалідом першої групи, похилого віку та постійно хворіє. Однак відповідач не дотримується домовленості щодо її утримання, а син [PERSON] вигонить її з будинку. Звернувшись до нотаріуса, вона дізналася, що відповідачем [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 травня 2016 року на цілий будинок, оскільки інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини на її користь. Дане свідоцтво про право на спадщину вважає недійсним з підстав того, що право на житловий будинок було набуто спадкодавцем під час їх шлюбу. Її відмова від прийняття спадщини на користь відповідачки не є підставою вважати, що вона відмовилась від своєї частки у спільному майні подружжя, а тому правових підстав для внесення до складу спадкового майна житлового будинку в цілому і видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на весь будинок у нотаріуса не було, оскільки позивачу за законом належить право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. Тому вона просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 16 травня 2016 року [PERSON], яким посвідчено її право на житловий будинок в [ADDRESS] (а.с. 1-3). 24 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.43). В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги. В письмовій заяві про уточнення позовної заяви вказала, що до спадкової маси також входить земельна ділянка (пай) площею 3,8121 га на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер [NUMBER], яка належала покійному на праві власності. На цю земельну ділянку відповідач також отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке позивач також вважає недійсним. Просить визнати недійсною її заяву про відмову від прийняття спадщини, а також визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані будинок та земельну ділянку, видані на ім'я відповідача. В судовому засіданні при розгляді справи по суті позивач та її представник [PERSON] позов підтримують за викладених в позовній заяві обставин та просять його задовольнити. Позивач, зокрема, пояснює, що підписуючи заяву про відмову від спадщини, не вникала в її зміст, секретар селищної ради їй нічого не роз'яснювала. Тепер знає, що відмовилась і від спадщини після смерті чоловіка, і від належної ій половини спільного будинку, що не відповідало її волевиявленню. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялася належним чином про час, дату та місце судового засідання, про що свідчить розписка про отримання повістки про виклик до суду на 4 грудня 2017 року (а.с.95). В судове засідання на 26 грудня 2017 року для розгляду справи по суті відповідач була викликана через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 237 від 15 грудня 2017 року (а.с.97), оскільки по вказаній позивачем у позовній заяві адресі відповідач зареєстрована, однак не проживає, що видно з повідомлення Браїлівського селищного голови № 02-19/687 від 9 жовтня 2017 року (а.с.42). Суд відповідно до статей 223, 281 ЦПК України виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм спірні правовідносини. Згідно з копією повторного свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] 14 липня 1966 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини «[PERSON]». (а.с. 4-5). Відповідно до копії свідоцтва на забудову індивідуальної садиби в селищі Браїлів Браїлівської селищної ради забудовнику [PERSON] рішенням виконавчого комітету Жмеринської районної ради депутатів №290 від 14 серпня 1974 року дозволено будівництво житлового будинку (а.с. 7-8). Згідно з довідкою виконавчого комітету Браїлівської селищної ради №4028 від 20 вересня 2017 року (а.с. 9) житловий будинок, що по [ADDRESS] був спільно побудований подружжям - померлим [PERSON] та [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва [NUMBER] від 8 липня 2005 року про право власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] в цілому належить [PERSON] (а.с. 10). Право власності [PERSON] 22 липня 2005 року зареєстровано в КП «ВООБТІ» (а.с. 15). Відповідно до копій пенсійного свідоцтва та довідки МСЕК (а.с. 18, 19) позивачка [PERSON] є інвалідом першої групи безстроково, у зв'язку із чим отримує пенсію. Зареєстрована вона з 27 січня 1982 року по [ADDRESS], про що свідчить ксерокопія її паспорту (а.с.23). Згідно з копією свідоцтва про смерть, [PERSON] [INFO] помер (а.с. 11). Відповідно до копії свідоцтва про народження відповідача [PERSON], яка народилася [INFO], її батьками вказані [PERSON] та позивач [PERSON] (а.с. 20). Після реєстрації шлюбу із [PERSON] відповідач змінила прізвище на "[PERSON]". 07 березня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, відповідач залишила собі шлюбне прізвище (а.с. 22). Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] та дочка позивача [PERSON] 24 квітня 1988 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на "[PERSON]" (а.с. 21). Відповідно до виписки з рішення №32 виконавчого комітету Браїліської селищної ради від 12 квітня 2016 року «Про упорядкування поштових адрес по [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS], власник [PERSON] (а.с. 6) Відповідно до копії свідоцтва ро право власності на нерухоме майно від 22 грудня 2014 року [PERSON] був власником земельної ділянки, розташованої на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району, кадастровий номер [NUMBER], цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,8121 га (а.с. 60). З копії паспорта громадянина України відповідача [PERSON], [INFO], вбачається, що вона зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 12-14). Відповідно до інформаційної довідки-характеристики №99 від 16 травня 2017 року (а.с. 17), виданої КП «ВООБТІ», власником житлового будинку [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи №2023, є [PERSON]; до матеріалів інвентаризаційної справи долучено свідоцтво про право на спадщину від 16 травня 2016 року №2-771, згідно з яким власником цього будинку є [PERSON] З копії технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 29-32) станом на 25 квітня 2005 року не вбачається самочинного будівництва та переобладнання, житловий будинок загальною площею 86,5 кв.м, 1976 року побудови. З довідки Браїлівської селищної ради №3298 від 17 липня 2017 року (а.с. 37) вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS]; власником особистого рахунку цієї житлової площе є [PERSON] Також за цією адресою зареєстровані [PERSON] - син, та [PERSON] - мати. Відповідно до копії спадкової справи №334/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 47-83) [PERSON] 9 червня 2015 року подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Інші спадкоємці після смерті [PERSON] - дружина [PERSON], дочка [PERSON] та дочка [PERSON] подали до нотаріальної контори письмові заяви, в яких відмовилися від прийняття спадщини після смерті чоловіка та батька [PERSON]. В оспорюваній позивачем заяві вказано, що позивач відмовляється від спадщини, що залишилася після смерті її чоловіка [PERSON], а також від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя (а.с.50). 14 березня 2016 року та 16 травня 2016 року відповідач отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер [NUMBER], площею 3,8121, цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] (а.с. 27, 33). Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна №55559588 від 21 березня 2016 року, №59382615 від 19 травня 2016 року (а.с. 28, 34, 89), Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0506712282017 від 12 липня 2017 року (а.с. 35, 36) відповідач [PERSON] зареєструвала своє право власності на земельну ділянку, що на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер [NUMBER], цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86,5 кв.м, в [ADDRESS], земельну ділянку 0,1500 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], за адресою [ADDRESS] у відповідних Державних реєстрах. Оцінюючи вище перераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. А тому у суду немає підстав для їх відхилення. Встановленим в суді фактичним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються Цивільним та Сімейним кодексами України. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом на підставі наявних у справі доказів не встановлено будь-якої домовленості між позивачем та її покійним чоловіком щодо їх часток у праві власності на будинок. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 346 ЦК України, підставою припинення права власності є відмова власника від права власності. Відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Статтями 34 та 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного із подружжя передбачена можливість видачі нотаріусом іншому подружжю свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні. Це здійснюється з метою правильного визначення складу спадкової маси і застереження можливих спорів із спадкоємцями померлого. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім'я того з подружжя, який помер. Відповідно до пункту 4.21 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на-1/2частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву, що він не претендує на одержання такого свідоцтва, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, чого в даній справі позивачкою зроблено не було. Оскільки із правовстановлюючого документа на будинок вбачалось, що він може бути спільною сумісною власністю подружжя, нотаріус повинен був перевірити ці дані та видати другому з подружжя свідоцтво про право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Статтею 1301 ЦК України визначені підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Відповідно до пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У суду немає підстав не приймати до уваги пояснення позивача в частині відсутності її волевиявлення при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини, оскільки у цій заяві вона фактично відмовилась від належного їй на відповідній правовій підставі як одному з подружжя права на половину будинку, що не відповідає вимогам закону. Наразі судом установлено, що у даному конкретному випадку позивач і відповідач як спадкоємці мають право кожен на 1/2 частину половини будинку, яка належала спадкодавцю, тобто на 1/4 частину всього будинку. І вони ж як спадкоємці мають право кожен на 1/2 частину належної спадкодавцю земельної ділянки (паю). Тому повністю визнавати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом у суду немає підстав. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем у зв'язку з отриманням свідоцтв про право на спадщину за законом на все майно на підставі неправомірної заяви позивача про відмову від спадкування були порушені права позивача на належну їй частку у спільному майні подружжя, що стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1920 гривень.

Outcome: partial