Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач 24 квітня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12 листопада 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 005-03152-121107, відповідно до умов якого банк надав відповідачці у кредит грошові кошти в сумі 9 148,00 грн. на придбання певного майна/послуг на умовах визначених договором, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 0,01% в рік. Банк свої зобов'язання виконав - кредит [PERSON] надав, про що свідчить меморіальний ордер №40436987 від 12.11.2007 року та рахунок-фактура №СФККА-5789 від 12.11.2007 року. Позивач зазначив, що в порушення взятих на себе зобов'язань [PERSON] не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у порядку і на умовах встановлених кредитним договором, у зв'язку із чим, станом на 25.02.2014 року має заборгованість в сумі 2 265,03 грн., яка складається з: - заборгованості за сумою кредиту - 2 264,96 грн.; - заборгованості за відсотками - 0,07 грн.; - заборгованості за комісіями - 0,00 грн.; Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути із [PERSON] заборгованість по кредитному договору на загальну суму 2 265,03 грн. та судові витрати по справі. Позивач в особі свого представника за довіреністю, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. У змісті позовних вимогах просив справу розглядати без присутності свого законного представника. Позовні вимоги підтримав. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.4). Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила. До суду надала письмові заперечення проти позову, в якому просила визнати вимоги позивача незаконними та необґрунтованими,а також, застосувати строк позовної давності (а.с.26-27). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що 12 листопада 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 005-03152-121107, відповідно до умов якого банк надав відповідачці грошові кошти на придбання майна/послуг в сумі 9 148,00 грн., строком користування 24 місяці, з кінцевим терміном повернення не пізніше 11 листопада 2009 року (а.с.5-7). У відповідності до п. 3.1. кредитного договору, позичальник зобов'язується щомісяця сплачувати платежі в строки, визначені цим договором. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Банк свої зобов'язання виконав - кредит [PERSON] надав, про що свідчить меморіальний ордер №40436987 від 12.11.2007 року та рахунок-фактура №СФККА-5789 від 12.11.2007 року (а.с.8,17,18). Але, в порушення умов кредитного договору, відповідачка свої зобов'язання не виконала, у зв'язку із чим, станом на 25.02.2014 року має заборгованість в сумі 2 265,03 грн., яка складається з: - заборгованості за сумою кредиту - 2 264,96 грн.; - заборгованості за відсотками - 0,07 грн. (а.с.9-10). Згідно з п.6.1 кредитного договору, при несвоєчасній сплаті позичальником платежів в строки, передбачені цим договором, кредитор має право вимагати від позичальника оплати боргового зобов'язання в примусовому порядку, згідно чинного законодавства. За змістом п.6.2 кредитного договору, у разі порушення позичальником зобов'язань, передбачених цим договором, у тому числі: при порушенні позичальником строків сплати платежу більше ніж на 1 місяць, кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення в повному обсязі кредиту, сплати процентів за його користування та плати за обслуговування кредитної заборгованості, а також сплати можливих штрафних санкцій, передбачених договором, шляхом надіслання позичальнику відповідного письмового повідомлення; або ініціювати розірвання цього договору в судовому порядку. Отже, судом встановлено, що за умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту в розмірі та в строки, визначеними договором, а також встановлено відповідальність за порушення строків повернення кредиту, сплати процентів за його користування та плати за обслуговування кредитної заборгованості, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кредитних коштів, а відтак і початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки після 13.05.2009 року позичальником більше не погашалась заборгованість за кредитом та дія кредитного договору закінчилась 11 листопада 2009 року, то саме з цього часу рахується початок перебігу позовної давності. З вищевикладеного випливає, що позивач повинен був звернутися за захистом порушеного права до суду до 11.11.2012 року, оскільки відповідно до чинного законодавства загальна позовна давність становить три роки. Але, позивач звернувся до суду із даним позовом лише 29 квітня 2014 року (а.с.2). Загальна позовна давність, у відповідності до ст.. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ст.. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що передбачено ст..ст.252-255 ЦК України. При цьому, згідно зі ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, за змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач не заявляв до суду щодо поновлення строку позовної давності. А судом, з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку позивачем з поважних причин. Згідно ст.. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідачкою заявлено клопотання щодо застосування строку позовної давності (а.с.26-27). За ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, так як у позивача була законна можливість у встановлений законом строк звернутися до суду із вимогами щодо стягнення заборгованості. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не підлягають задоволенню, то сплачений судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed