Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] у с.Ботар Виноградівського району помер мій батько [PERSON] , яким за життя було залишено заповіт та яким все своє майно заповів своєму сину, позивачу по справі. Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку у [ADDRESS] , що належав померлому як голові колгоспного двору на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 26.09.1992 року, що видане на підставі розпорядження Виноградівської РДА №198 від 25.09.1992 року. Будинок зареєстровано у Виноградівському міжміському БТІ на праві власності за колгоспним двором, голова двору [PERSON] , та записаний в реєстрову книгу № 1, реєстровий №197 від 26.09.1992 року. При зверненні до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на майно, позивачу було роз`яснено письмово про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадковий житловий будинок зареєстровано як власність колгоспного двору, головою якого був його батько [PERSON] Свідоцтво про право власності на житловий будинок колгоспного двору мало бути переоформлене на фізичних осіб - членів колгоспного двору, оскільки колгоспні двори припинили своє існування у зв`язку з прийняттям Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року. Просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок у [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] у порядку спадкування за заповітом. Сторони у підготовче судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Відповідач [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги заявленого до неї позову визнає повністю. Відповідач [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого до нього позову визнає повністю. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] у с.Ботар Виноградівського району помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.04.2019 року. За життя [PERSON] залишив заповіт, яким все своє майно заповів своєму сину. Заповіт складено 23.01.2019 року та посвідчено секретарем виконавчого комітету Неветленфолівської сільської ради Виноградівського району та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за №8. Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку у [ADDRESS] , що належав померлому як голові колгоспного двору на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 26.09.1992 року, що видане на підставі розпорядження Виноградівської РДА №198 від 25.09.1992 року. Будинок зареєстровано у Виноградівському міжміському БТІ на праві власності за колгоспним двором, голова двору [PERSON] , та записаний в реєстрову книгу № 1, реєстровий №197 від 26.09.1992 року. Правомірність зведення житлового будинку підтверджується Свідоцтвом на забудову садиби, а саме що забудова земельної ділянки у [ADDRESS] дозволена [PERSON] . рішенням виконкому Виноградівської районної ради №22 від 30.01.1980 року. Крім того, наявний дозвіл районної архітектури на ведення будівельних робіт на земельній ділянці у [ADDRESS] . При зверненні до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на майно, позивачу було роз`яснено письмово про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадковий житловий будинок зареєстровано як власність колгоспного двору, головою якого був його батько [PERSON] Свідоцтво про право власності на житловий будинок колгоспного двору мало бути переоформлене на фізичних осіб - членів колгоспного двору, оскільки колгоспні двори припинили своє існування у зв`язку з прийняттям Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року. Згідно довідки, виданої КП «Виноградівське РБТІ» від 15.010.2019 р. №443 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у [ADDRESS] будівництвом завершений та рахується за [PERSON] на підставі довідки Неветленфолівської сільської ради №996/02-30 від 07.10.2019 року. Відповідачами по справі є дружина спадкодавця - [PERSON] та син спадкодавця - [PERSON] , які є спадкоємцями до майна померлого [PERSON] , однак претензій до спадкового майна не мають. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16.12.1993 року, двір може мати статус колгоспного за умови, якщо члени двору працюють у колгоспі. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років поспіль до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включаються час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, а також хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Право власності на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства за колгоспним двором, головою якого на момент припинення існування колгоспних дворів був [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України та п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, позивач [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] , який на час своєї смерті був власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] в цілому, і згідно заповіту залишив йому все належно майно, тобто його право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до позивача. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав інтересів, що підлягають захисту судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved