Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22.04.2013 р.з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ,у розмірі ј частини заробітку(доходу)батька,щомісячно,але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 01.04.2013 р.,до повноліття дитини. На виконання рішення суду видано виконавчий лист № 336/2675/13-ц . 12.03.2020 р. зазначений виконавчий лист [PERSON] було пред`явлено до виконання з заявою про примусове виконання рішення,в якій остання зазначала,що у добровільному порядку рішення не виконувалось та вказала період стягнення аліментів з 01.04.2013 р. Постановою державного виконавця від 12.03.2020 р.було відкрито виконавче провадження ВП № 61541028 з примусового виконання виконавчого листа № 336/2675/13ц, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 22.04.2013 р.,розраховано суму заборгованості [PERSON] за період з 01.04.2013 р.по 01.02.2020 р.у розмірі 176\~404 гр.38 коп.,виконавчий збір в розмірі 17640 гр.44 коп.,винесено постанови про арешт та розшук майна боржника,звернуто стягнення на заробітну плату та інші доходи. На заяву про здійснення перерахунку заборгованості у зв`язку із суттєвими обставинами,позивачем була отримана відмова державного виконавця. Позивач зазначає,що [PERSON] сприяла протиправному стягненню з нього заборгованості по аліментам за минулі періоди,оскільки при пред`явленні виконавчого листа до виконання з заявою про примусове виконання рішення з 01.04.2013 р.вона приховала ті обставини,що в період з 01.04.2013 р.по 01.02.2020 р.рішення суду виконувалось позивачем добровільно,він та стягувач [PERSON] весь цей час мешкали разом з дітьми у квартирі,що є власністю матері позивача,мали спільний бюджет,позивач утримував родину,в тому числі і неповнолітню дитину [PERSON] ,так само і позивач у період декретної відпустки у зв`язку з народженням їх другої спільної дитини у березні 2019 р. знаходилась на його утриманні,фактично сторони припинили спільне проживання у березні 2020 р.,до цього часу стягувач не пред`являла виконавчий лист на примусове виконання з причин,викладених вище. Посилаючись на ці обставини, позивач просить суд зменшити заборгованість по аліментам у виконавчому провадженні № 61541028 за виконавчим листом № 336/2675/13ц, виданим Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 22.04.2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів до повноліття дитини [PERSON] ,2007 р.н.,виключивши з розрахунку заборгованості від 27.04.2020 р. заборгованість за період з 01.04.2013 року по 01.02.2020 року. 01.07.2020 року ухвалою суду відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 26.08.2020 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву,за змістом якого остання зазначає,що 14.07.2007 р.між нею та позивачем було укладено шлюб,сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] ,та [PERSON] , [INFO] .Через те,що їх сімейне життя не склалося,позивач не виконував обов`язок батька утримувати доньку, [PERSON] зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів та рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22.04.2013 р.з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ,у розмірі ј частини заробітку(доходу)батька,щомісячно,але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 01.04.2013 р.,до повноліття дитини,про яке позивач був достеменно обізнаний. Зазначене рішення не пред`являлось [PERSON] на примусове виконання з власних міркувань,влітку 2018 р.вони з [PERSON] одноразово поновили шлюбні відносини,які одразу ж припинились,в подальшому 11.03.2020 р. [PERSON] пред`явила виконавчий лист на примусове виконання,оскільки дитина [PERSON] не досягла повноліття,обмеження у нарахуванні заборгованості по аліментам відсутні. Вважає,що з позивача обґрунтовано стягується заборгованість по аліментам за весь період невиконання судового рішення з 01.04.2013 р.по 01.02.2020 р.та просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального відділу Міністерства юстиції (м.Дніпро) відзиву на позов не подав. Позивач не скористався своїм правом подати відповідь на відзив відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 09.09.2020 р.задоволено клопотання відповідача [PERSON] та призначено справу до розгляду у судовому засіданні з повідомленням(викликом)сторін. В судовому засіданні представник позивача адвокат Дем`янов В.О.підтримав позов та пояснив,що позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі,у 2013 р.в період,коли між ними відбулася сварка, [PERSON] був виданий виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів,проте з 2013 р.по березень 2020 р.сторони мешкали разом,у березні 2019 р.у них народився син,позивач повністю утримував жінку та дітей,які зареєстровані з ним за однією адресою.У березні 2020 р. [PERSON] розірвала сімейні відносини,тому на початку квітня 2020 р.позивач за місцем роботи подав заяву про добровільну сплату аліментів на утримання дітей, у цей же період дізнався про те,що за заявою [PERSON] відкрито виконавче провадження та йому нараховано заборгованість по аліментам за період з 01.04.2013 р.по 01.02.2020 р.,тобто за той час,коли він мешкав разом з [PERSON] та дітьми і добровільно їх утримував. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пушкін О.В.в судовому засіданні підтримав заперечення проти позову ,викладені у відзиві [PERSON] ,та зазначив,що позивач не довів належними допустимими доказами обставин,на які посилається в обґрунтування позову,зокрема,що проживання однією сім`єю з [PERSON] ,пов`язаність спільним побутом,наявність взаємних прав та обов`язків в період з 01.04.2013 р.по 01.02.2020 р. Звернув увагу суду на те,що [PERSON] в цей період мала власне джерело доходів, хоча і проживала з дітьми у квартирі позивача,але як окрема сім`я,позивач не витрачав на дітей належного забезпечення,рішення суду від 22.04.2013 р.про сплату аліментів не виконував,тому [PERSON] на законних підставах пред`явила виконавчий лист до виконання,а державним виконавцем за відомостями про доходи [PERSON] за місцем роботи було зроблено розрахунок заборгованості. Вважає,що показання свідків не є належним доказом виконання [PERSON] обов`язку по утриманню дитини,в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Державний виконавець у судовому засіданні пояснень не надавав. Вислухавши пояснення учасників справи,оцінивши досліджені письмові докази в сукупності, допитавши свідків,суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів, є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено такі обставини. З 14.07.2007 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі(а.с.71),є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.10)та [PERSON] , [INFO] (а.с.50). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] ,зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 15.11.2007 р.(а.с.38), [PERSON] , [INFO] ,зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 04.04.2019 р.(а.с.37). Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22.04.2013 р.з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ,у розмірі ј частини заробітку(доходу)батька,щомісячно,але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 01.04.2013 р.,до повноліття дитини(а.с.74) На виконання рішення суду 22.04.2013 р.видано виконавчий лист № 336/2675/13-ц(а.с. 72-73). 12.03.2020 р. [PERSON] пред`явила вказаний вище виконавчий лист на примусове виконання та постановою державного виконавця від 12.03.2020 р.було відкрито виконавче провадження ВП № 61541028 з виконання виконавчого листа № 336/2675/13, виданого 22.04.2013 р.Шевченківським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ,у розмірі ј частини заробітку(доходу)батька,щомісячно,але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 01.04.2013 р.,до повноліття дитини(а.с.76), проведено виконавчі дії(а.с.77-78). 27.03.2020 р. державним виконавцем було проведено розрахунок заборгованості за виконавчим документом за період з 01.04.2013 р.станом на 31.01.2020 р.у розмірі 176404 гр.38 коп.та нараховано виконавчий збір 17\~640 гр.44 коп.(а.с.34-35). Згідно цього розрахунку,боржником за вказаний період аліменти не сплачувались та з його доходу не утримувались. За заявою [PERSON] у виконавчому провадженні щодо здійснення перерахунку заборгованості за виконавчим листом № 336/2675/13, виданим 22.04.2013 р.Шевченківським районним судом м.Запоріжжя,та скасування постанов державного виконавця(а.с.29-30)ним була отримана інформація від 28.05.2020 р.про виконання вказаного вище судового рішення у примусовому порядку на підставі наявних матеріалів виконавчого провадження та довідок про доходи ПАТ «Мотор-Січ»,оскільки зазначені у заяві обставини ,аналогічні обґрунтуванню цього позову,не можуть слугувати підставою для скасування державним виконавцем виконавчих дій та перерахунку заборгованості по аліментам (а.с.32-33). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.06.2020 р.№ 336/1976/20 провадження № 4-с/336/44/2020,яка набрала законної сили 07.08.2020 р.,було відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на дії державного виконавця та скасування постанов про розшук майна боржника,звернення стягнення на заробітну плату,стипендію та інші доходи,про арешт коштів та розшук майна боржника(а.с.139-141). Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а якщо домовленості немає, то за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.1-3 ст. 181 СК України). Тобто умовою для отримання одним із батьків грошового забезпечення на утримання дитини є факт проживання дитини з ним та ухилення другого з батьків від добровільного виконання обов`язку утримувати дитину . Постановою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19.06.2020 р.№ 336/2840/20 провадження № 3/336/1497/2020,яка набрала законної сили 01.07.2020 р.,провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.183-1 ч.1 КУпАП було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення(а.с.95-98). Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала,що у 2007 р.її син [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] ,їх сім`я з цього є часу мешкала у належній свідку квартирі [ADDRESS] ,згодом у подружжя народилась дочка [PERSON] . В певний період часу,коли подружжя посварилось, [PERSON] подала на аліменти,їй здалося,що [PERSON] дає мало коштів,проте згодом вони помирились, [PERSON] хотіла зберегти сім`ю. Подружжя жили дружно,кожні вихідні їздили у гості до свідка,з батьками [PERSON] теж спілкувались як сім`я. [PERSON] утримував сім`ю,заробітну плату віддавав дружині,діти були повністю забезпечені,влітку [PERSON] з [PERSON] їздили щороку відпочивати у [PERSON] ,для дочки [PERSON] купували путівки за місцем роботи. В період спільного проживання родина [PERSON] робила ремонт у квартирі,дочка [PERSON] відвідувала гуртки танців,малювання,англійської мови,куди її возив батько.У березні 2019 р.у подружжя народився син, [PERSON] перебувала у декретній відпустці,у січні 2020 р.подружжя разом приїздило до свідка на день народження,а у березні 2020 р. [PERSON] повідомила,що хоче розлучитись з [PERSON] та виїхала з дітьми з квартири свідка. Матеріалами справи підтверджено,що [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.12-13,15-25,27),де з 17.10.1995 р.зареєстровано проживання позивача(а.с.7-8). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала,що знає [PERSON] як сусіда з дитинства,його дружину [PERSON] - з того часу,як вони почали спільно проживати по [ADDRESS] . Подружжя [PERSON] постійно разом ходили за покупками,які у присутності свідка оплачував [PERSON] ,вони спільно користувались автомобілем,купували меблі,будівельні матеріали,робили ремонт у квартирі. [PERSON] водив старшу дочку на танці,у березні 2019 р.у [PERSON] народився син,вони по-вечорам гуляли з коляскою. Рівень забезпечення дітей у цій родині вище середнього,зовнішніх ознак розладу їх взаємин свідок не спостерігала. Останній раз свідок бачила [PERSON] ,коли та виносила речі(книги,пакети),на питання свідка [PERSON] відповіла,що переїжджає,з березня 2020 р. [PERSON] з дітьми з [PERSON] не мешкають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала,що [PERSON] знає з дитинства як сусіда,після одруження познайомилась з його дружиною [PERSON] ,між ними були хороші взаємини,сім`я справляла приємне враження. [PERSON] після основної роботи ходив на підробіток,гуляв з дружиною та дітьми,возив старшу дочку на гуртки,вони сім`єю їздили на відпочинок,робили ремонт у квартирі,зокрема,приблизно два роки тому облаштовували лоджію,заготовляли фрукти,свідок бачила у коридорі загального користування великі коробки з-під радіотехніки. Що сталося між подружжям,свідку невідомо,у березні 2020 р. вона бачила,як [PERSON] з чоловіком старшого віку,можливо,з батьком,виносили з квартири речі,з цього часу [PERSON] з дітьми з [PERSON] не мешкають,згодом від сусідів свідок дізналася,що подружжя розлучається. Свідок [PERSON] показала в суді,що мешкає у буд. [ADDRESS] з 1980 р.,знає [PERSON] 40 років,після одруження він з дружиною продовжував мешкати у квартирі матері,подружжя має двох дітей:дівчинку років 13 та хлопчика віком 1 рік. Свідок бачила [PERSON] кожного дня, кожного року дочку возив на море,дівчинка постійно відвідувала гуртки,з молодшим сином гуляв у парку. Свідок бувала у квартирі,де мешкала родина [PERSON] ,вони разом робили ремонт, [PERSON] доручала [PERSON] купувати продукти,дочка [PERSON] завжди виглядала доглянутою,у новому одязі,сварок у сім`ї свідок не спостерігала. Про гроші сім`ї свідку невідомо,проте вона обізнана,що після повернення з роботи [PERSON] підробляв, [PERSON] теж десь працювала,але за рахунок власних коштів вона не могла забезпечити себе та двох дітей. Приблизно у березні 2020 р. свідок бачила,як дружина [PERSON] вивозить речі,з цього часу вона з дітьми з квартири виїхала. Також судом досліджені копія подяки від директора ЗНВК «Вибір» на ім`я позивача щодо вчинення ремонту в класному кабінеті за 2015 рік (а.с. 36), копія довідки від 06.05.2020р. предцехкома цеха №14 про те, що позивач з 2015 р. по 2019 р. кожен рік купував путівки для доньки [PERSON] до дитячого табору «Маяк» (а.с.39),отримував постійні доходи за місцем роботи(а.с.80-85). На підставі особистої заяви позивача та за виконавчим документом -постановою ВП № 61541028 від 27.03.2020 р.,із заробітку позивача за місцем роботи утримуються 2000 гр.на дитину [INFO] та відповідний відсоток на дитину [INFO] (а.с.99-100). Узагальнений зміст показань допитаних свідків та досліджених письмових доказів узгоджується з відомостями,викладеними у позовній заяві та поясненнях позивача і його представника в судовому засіданні про те,що до березня 2020 р.він з дружиною та дітьми мешкав однією сім`єю,добровільно виконував обов`язок батька утримувати неповнолітню дитину [PERSON] ,2007 р.н.,які ані за змістом відзиву відповідача [PERSON] на позов,ані за змістом пояснень представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні не були спростовані. В цьому контексті вартий на увагу той факт,що відповідач [PERSON] ,не спростувавши факту проживання однією сім`єю з позивачем у зазначений ним період часу до березня 2020 р.та факту перебування на утриманні позивача,лише зазначила, що позивач знав про рішення суду про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] , однак його не виконував,при цьому відповідач [PERSON] не підтвердила доказами,за рахунок яких власних доходів вона у період з 01.04.2013 р.утримувала себе та дочку [PERSON] без участі у цьому позивача,а з березня 2019 р.ще й сина [PERSON] ,перебуваючи з 10.05.2019 р.у декретній відпустці. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пушкін О.В.в судовому засіданні посилався на те,що відповідач [PERSON] ,хоча і мешкала з дітьми у квартирі позивача до березня 2020 р.,проте не була пов`язана з позивачем спільним побутом,взаємними правами та обов`язками,фактично вона та діти мешкали окремою родиною від позивача. Однак з досліджених у судовому засіданні доказів,викладених вище,суд встановив,що у період до березня 2020 р. подружжя [PERSON] з дітьми не тільки спільно проживали за однією адресою у квартирі,яка є власністю матері позивача,а і вели спільне господарство,тобто мали загальний бюджет,загальні витрати на харчування,утримання житла та його ремонт,користувались сімейним автомобілем,спільно піклувались про виховання та розвиток дочки [PERSON] ,2007 р.н.,підтримували особисті взаємини,притаманні подружжю,що мало наслідком народження [INFO] їх сина [PERSON] ,спільно відпочивали,підтримували сімейні зв`язки з родичами,взаємно піклувались один про одного,зокрема,відповідач у період з 10.05.2019 р. утримував дружину під час декретної відпустки. Крім того,з 2014 р. відповідач [PERSON] ,як це зазначено у її паспорті громадянина України(а.с.67),має реєстрацію проживання за іншою адресою,де наразі і мешкає,тому у разі припинення особистих відносин з позивачем та припинення ведення спільного господарства мала можливість проживати окремо,проте до березня 2020 р. користувалась помешканням, яке являється власністю матері позивача. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2020 р.№ 336/1692/20 провадження № 2/336/1699/2020 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ,у розмірі ј частини заробітку(доходу)батька,щомісячно,але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 31.03.2020 р.,до повноліття дитини(а.с.128-130), виконавчий лист видано 12.10.2020 р.(а.с.134). Всі ці обставини та підтверджуючи їх докази переконують суд в тому,що позивач та відповідач до березня 2020 р. спільно проживали та вели спільне господарство як члени однієї сім`ї,при цьому роль позивача у матеріальному забезпеченні сім`ї була вагомою,відповідач була прийнята на роботу у ТОВ «Місто для людей» на посаду бухгалтера 12.10.2017 р.,з 10.05.2019 р. знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років(а.с.70). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Комплексний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що аліменти на утримання дитини підлягають сплаті тим з батьків, який проживає окремо від дитини. Повне звільнення платника аліментів від їх сплати можливе лише за його позовом у разі наявності для того істотних обставин. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що у позивача до березня 2020 р. не було обов`язку зі сплати аліментів на користь відповідачки за судовим рішенням від 22.04.2013 р., оскільки обов`язок батька утримувати дочку [PERSON] ,2007 р.н.,він виконував добровільно. Також суд враховує,що фактично виконавчий лист про стягнення аліментів, виданий ще 22.04.2013 р., [PERSON] пред`явила як стягувач на примусове виконання лише 12.03.2020 р.,причин такого тривалого зволікання в процесі розгляду справи,окрім як проживання з позивачем однією сім`єю, не встановлено. Відтак,відповідач [PERSON] не доведено того факту, що після ухвалення судом у 2013 році вище вказаного рішення, вона вчиняла будь-які активні дії щодо виконання цього рішення суду, тобто не вживала заходів з реалізації права на отримання аліментів за рішенням суду. Питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 196 ч. 1 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, передумовою для примусового виконання рішення щодо стягнення аліментів до березня 2020 року, є вина особи, яка зобов?язана такі аліменти сплачувати. Вказаною вище постановою суду від 19.06.2020 р.встановлено відсутність з боку [PERSON] умисних дій,спрямованих на ухилення від вчинення заходів з реалізації рішення суду про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна із сторін має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Вказані вище обставини, на думку суду, мають істотне значення, та у відповідності до ч.2 ст.197 СК України, дають підстави для скасування заборгованості по аліментам. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Стаття 3 ч.1 ЦПК України визначає,що \~цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу,\~Закону України\~"Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та вважає за необхідне скасувати заборгованість по аліментам у виконавчому провадженні №61541028 за виконавчим листом №336/2675/13 виданим Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 22.04.2013 року про стягнення з [PERSON] аліментів до повноліття дитини за період з 01.04.2013р. по [INFO] включно. Судом на вимогу учасників справи були досліджені письмові матеріали,які не є належними доказами у даній справі(а.с.14,26). Також на вимогу сторін судом досліджувались довідки ОСББ «Червона 3а»(а.с.11) та ОСББ «Відродження 12а»(а.с.69),які не відповідають вимогам процесуального закону щодо письмових доказів,оскільки не містять дати їх складання,вихідного номеру,а їх зміст не містить конкретних відомостей відносно предмету доказування у даній справі. Також позивачем до справи були долучені роздруковані фотознімки фізичних осіб без пояснювальних написів,які він додатком до позову не зазначив та відповідачам не вручив,з підстав,передбачених ст.83 ч.8 ЦПК України,зазначені докази судом до розгляду не приймаються. Відповідно до ст.ст. 141 ЦПК України позивач не заявляв про розподіл судових витрат.

Outcome: approved