Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до КП «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що у 2002 році вона [PERSON], була прийнята на роботу в Києво-Святошинське Бюро технічної інвентаризації Київської обласної адміністрації, з 2007 р. - Комунальне підприємство «БТІ» Києво-Святошинської районної ради на посаду інженера І-ї категорії. За рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2011 року № 2-2252/2011 р. позивач є одинокою матір'ю і має на утриманні неповнолітню доньку віком 15 років. В кінці 2011 року у зв'язку з народженням другої дитини позивач вийшла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, проте у зв'язку з скрутним матеріальним становищем вже в квітні 2012 року була змушена вийти на роботу на неповний робочий день. 03 червня 2013 року позивачем було подано керівнику КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради - генеральному директору [PERSON] заяву про надання їй з 17.06.2013 року щорічної відпустки згідно чинного законодавства. Період відпустки був попередньо погодженим головним інженером підприємства. Оскільки позивачу дійсно була потрібна відпустка, а також під психологічним тиском керівника підприємства [PERSON], позивач погодилась з керівником і подала заяву про надання їй щорічної відпустки в новій редакції, дописавши в ній слова « з подальшим звільненням», хоча сама цього не бажала. В період з 17 червня 2013 року по 28 липня 2013 року [PERSON] перебувала у відпустці. 8 липня 2013 року, тобто за три тижні до її виходу з відпустки, позивач відправила відповідачу поштою заяву про відкликання з її заяви про надання щорічної відпустки слів «з подальшим звільненням». 29 липня 2013 року позивач зранку вийшла на роботу та побачила, що її робоче місце зайняте іншим працівником. Юристконсульт підприємства пояснив позивачу, що її було звільнено з роботи за власним бажанням, так як в заяві про надання щорічної відпустки містилися слова: «з подальшим звільненням». В той же день позивач написала заяву про надання їй відпустки по догляду за дитиною з 30.07.2013 року і пішла додому. Лише 02 серпня 2013 року позивач отримала поштою лист КП «БТІ» Києво-Святошинської районної ради, відписаний [PERSON] і датований 24.07.2013 р. за № 613, в якому було зазначено, що на її посаду, яку вона обіймала на підприємстві, вже прийнята інша людина і що її буде звільнено 29.07.2013 року на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням, яку вона начебто подавала. Також позивачу було запропоновано прибути в день звільнення - 29.07.2013 року для отримання турдової книжки. Так як зазначений лист позивач отримала 02.08.2013 року, позивач вирішила почекати коли їй направлять поштою наказ про її звільнення. 15 січня 2014 року позивач отримала ну руки копію наказу про звільнення з роботи за власним бажанням від 08 липня 2013 року за № 74-ЩС, що підтверджується відповідною відміткою на її копії наказу, та трудову книжку. Позивач вважала, що таке її звільнення з КП «БТІ» Києво-Святошинської районної ради є незаконним, та таке що прийняте в порушення ст. 38 КЗПП України. Крім того, позивач вважала, що у зв'язку із звільненням із займаної посади, а також агресивною та цинічною щодо неї поведінкою керівника підприємства [PERSON] їй було завдано моральної шкоди. Тому позивач просила поновити її [PERSON] на посаді інженера з інвентаризації об'єктів нерухомого майна І-ї категорії Комунального підприємства «БТІ» Києво-Святошинської районної ради Київської області». Стягнути з відповідача Комунального підприємства на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.07.2013 року до дня постановлення рішення суду. Стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 5000 гривень. Допустити негайне виконання судового рішення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, та просила у позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як розяснено в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" визначає що, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення. Як встановлено в судовому засіданні, у 2002 році [PERSON], була прийнята на роботу в Києво-Святошинське Бюро технічної інвентаризації Київської обласної адміністрації, з 2007 р. - Комунальне підприємство «БТІ» Києво-Святошинської районної ради на посаду інженера І-ї категорії. 14 червня 2013 року позивачем було подано керівнику КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради - генеральному директору [PERSON] заяву про надання їй відпустки з 17.06.2013 року за 2012-2013 р. яка не була нею використана на 24 календарних днів та соціальну відпустку як матері двох дітей та як одинокій матері, з подальшим звільненням. 18.07.2013 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» було отримано заяву від [PERSON], із вхідним штампом № 833, в якій позивач повідомила, що слова «з подальшим звільненням» в її заяві від 14.06.2013 р. вважати недійсними. Наказом Генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 08.07.2013 року № 74-ОС звільнено [PERSON], інженера з інвентаризації об'єктів нерухомого майна І-ї категорії, з займаної посади 29.07.2013 за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП Украни. Наказом Генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 08.07.2013 року № 75-ОС [PERSON], інженера з інвентаризації нерухомого майн ІІ категорії технічного відділу, з 08.07.2013 переведено тимчасово на посаду інженера з інвентаризації об кітв нерухомого майна І-ї категорії на період відпустки основного працівника - [PERSON]. [PERSON] призначити постійно на посаду інженера з інвентаризації об'єктів нерухомого майн І-ї категорії з 30.07.2013 (з дня, наступного за днем звільнення основного працівника - [PERSON]). На підставі вище викладеного, та аналізуючи норми Кодексу Законів про Працю України, суд, приходить до висновку, що відповідачем, було незаконно звільнено з позивача з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідачем 18.07.2013 року було отримано заяву від [PERSON], із вхідним штампом № 833, в якій позивач повідомила, що слова «з подальшим звільненням» в її заяві від 14.06.2013 р. вважати недійсними, тобто позивачем було повідомлено відповідача, що до закінчення строку попередження про розірвання трудового договору, що нею відкликається заява про звільнення, а отже звільнення в даному випадку не проводиться. Однак в супереч цього відповідачем згідно наказу від 08.07.2013 року звільнено [PERSON], інженера з інвентаризації об'єктів нерухомого майна І-ї категорії, з займаної посади з 29.07.2013 за власним бажанням, що суперечить положенню ст. 38 КЗпП України, оскільки до закінчення строку попередження про розірвання трудового договору позивачем була подана заява про відкликання слів «з подальшим звільненням» із заяви про надання відпустки. А тому суд, вважає обґрунтованими вимоги щодо поновлення позивача на на посаді інженера з інвентаризації об'єктів нерухомого майна І-ї категорії Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області. Стаття 235 КЗпП України визначає що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Також, суд, враховуючи довідку від 18.03.2014 року № 107 КП «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області про загальну суму доходу [PERSON] на посаді інженера з інвентаризації об'єктів нерухомого майна І-ї категорії за період з 01.04.2013 р. по 30.06.2013 р., вважає за необхідне стягнути з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошиньської районної ради Київської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.07.2013 року по 20.03.2014 року в розмірі 14 259,31 грн. (чотирнадцять тисяч двісті п'ятдесят дев'ять гривень та тридцять одна копійка). Стаття 237-1 КЗпП України визначає що, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При цьому у разі, якщо особа заявляє моральну шкоду суд має з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оцінюючи докази, які були надані позивачем на підставу своїх вимоги, суд не знаходиться обґрунтованими вимог щодо стягнення з відповідача компенсації за моральну шкоду нанесену позивачу, оскільки позивачем не надано доказів в чому саме полягали її моральні страждання. А тому суд відмовляє в частині вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.

Outcome: partial