Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] Україна в особі Ізюмського Управління Державної казначейської служби України Харківській області, третя особа на стороні відповідача: Ізюмське обєднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним. В обґрунтування\~позову позивач\~вказав,\~що постановою\~Верховної Ради\~України від\~08\~вересня 2016\~року №\~1515-VІІІ\~у звязку\~з поданням\~заяви про\~відставку та\~відповідно до\~пунктів 2\~та 9\~ч.5\~ст.126\~[PERSON] України\~його було\~звільнено з\~посади судді\~Ізюмського міськрайонного\~суду Харківськоїобласті, а наказом в.о. голови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2016 року №02-03/87 відраховано зі штату Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. З 27 вересня 2016 року перебуває на обліку в Ізюмському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області, як суддя у відставці Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, та отримує довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Відповідно до положення підпункту 169.2.19 пункту 164.2 ст.164 Податкового кодексу України цей орган Пенсійного фонду України, як податковий агент, з вересня 2016 року по лютий 2018 року щомісячно утримував з його щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб. За цей час розмір утриманого податку склав 38651 грн. 92 коп., що підтверджується довідкою про розмір податку та військового збору Ізюмського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Харківської області. Рішенням від 27.02.2018 року №1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності [PERSON] України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності [PERSON] України (конституційності) положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст.164 Податкового кодексу України Конституційний суд України ці положення Податкового кодексу України визнав неконституційними. Імперативним приписом ч.3 ст.152 [PERSON] України визначено, що матеріальна чи моральна шкода завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Однак, такого закону до цього часу не прийнято. Положеннями ст.56 [PERSON] України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Враховуючи наведене, позивач вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у зазначеній частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання, йому було заподіяно матеріальну шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно в розмірі 38651 грн. 92 коп. Тому позивач просить позов задовольнити та стягнути з держави Україна в особі Ізюмського Управління Державної казначейської служби України Харківської області матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним у розмірі 38651 грн.92 коп. за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України Ізюмське Управління Державної казначейської служби України Харківської області 13.09.2018 р. направило до суду відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову, зазначаючи, що позовна заява є безпідставною, а саме: Пенсійний фонд утримував податки та військовий збір з щомісячного грошового утримання позивача на підставі чинного на той час нормативно-правового акту (до ухвалення Конституційним судом України відповідного рішення у справі). Вони не вчинили жодних протиправних дій, які б могли призвести до порушення прав та інтересів позивача. Просив вирішити питання щодо правомірності чи неправомірності (на думку позивача) утримання Пенсійним фондом України із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 38651 грн. 02 коп. в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Ухвалою судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.09.2018 року замінено первісного відповідача [PERSON] Україна в особі Ізюмського Управління Державної казначейської служби України Харківській області належним відповідачем [PERSON] Україна в особі Державної казначейської служби України, місцезнаходження якого: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ: 375676. В судове засідання позивач не зявився, однак надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання також не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечував. Представник третьої особи також в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без представника управління, при винесенні рішення покладались на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено,\~що[PERSON] є суддею у відставці Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, що підтверджується копією посвідчення судді у відставці № 01830.(зворотній бік а.с.20). З 27.09.2016 року [PERSON], як суддя у відставці, отримує щомісячне довічне грошове утримання. За період з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно з його щомісячного довічного грошового утримання утримано: 35678,70 грн. - податку на доходи фізичних осіб, 2973,22 грн. - військового збору, а всього 38651,92 грн., що підтверджується довідкою Ізюмського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області. (а.с.18). Рішенням Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року визнано таким, що не відповідає [PERSON] України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено. Пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України було доповнено новим підпунктом 164.2.19 Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, внаслідок чого відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оскарженого права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону(ч.2.ст.5 ЦПК). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4,5ст.12 ЦПК) Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування(ч.3 ст.82 ЦПК). Згідно ст.152 [PERSON] України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають [PERSON] України або якщо була порушена встановлена [PERSON] України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до [PERSON] України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Статтею 22 ЦК України гарантовано право особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на відшкодування збитків. Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року. Згідно ч.3 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до статті 56 [PERSON] України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 22, 1166, 1173,1175 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. [PERSON] України в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області правильно визначена відповідачем у справі, враховуючи Положення про [PERSON] казначейську службу України, та правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10.01.2018 року, справа № 454/1642/16-ц. Таким чином, за умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою. Згідно зі ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування. Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується.(ст.8 [PERSON] України). Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обовязку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обовязків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу. Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу. Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобовязані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Вищезазначені положення визнані неконституційними. Дійсно, норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27.02.2018 року, зупинене здійснення відрахувань з пенсійних виплат. В той же час, важливо акцентувати увагу, що позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третьої особи, що перестала здійснювати відрахування податкових зобовязань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним. Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу. Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п.п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Судовий збір слід віднести на рахунок держави, оскільки у відповідності п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади судовий збір не справляється.

Outcome: approved