Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавицею та визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт постійного проживання [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) разом зі спадкодавицею [PERSON] , яка померла [INFO] , у домоволодінні [ADDRESS] , на час відкриття спадщини та визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,2050 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (до перенумерації №48), Дніпровського району Дніпропетровської області. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,2050 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . На випадок своєї смерті спадкодавиця [PERSON] залишила заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла своєму синові -позивачу по справі . Позивач вказує, що він фактично проживав разом з матір`ю з початку 2014 року і по день її смерті, а саме до [INFO] , тому в установлений законом шестимісячний строк, він із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, так як не будучи зареєстрованим фактично проживав разом зі спадкодавцем. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, оскільки позивач у встановлений законом строк спадщину не прийняв, обґрунтовуючи це тим, що на час відкриття спадщини він не проживав із спадкодавицею та заяву у встановлений законом строк про прийняття спадщини не подав. Тому позивач в судовому порядку вважав за необхідне встановити факт проживання із спадкодавицею та , оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому було відмолено, визнати за ним право власності на майно за заповітом після смерті матері. Протоколом автоматичного розподілено справ між суддями дану справу розподілено на суддю Озерянську Ж.М. (а.с.19). Ухвалою від 21 грудня 2020 року по вищевказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання по справі на 10 березня 2021 року на 14:00 год. (а.с.20). В підготовчому судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити (а.с.55-57). Ухвалою від 26 квітня 2021 року по справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 06 липня 2021 року на 12:00 год. (а.с.70-71). Позивач [PERSON] надав до канцелярії заяву про проведення судового засідання без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.60). Представник Територіальної громади в особі Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відміткою «вручено за довіреністю» (а.с.27,74), а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольга Петрівна надала суду лист про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори (а.с.29). Крім того на виконання ухвали суду від 21 грудня 2020 року надала до суду копію спадкової справи після смерті померлої [INFO] [PERSON] (а.с.49). Вивчивши письмові пояснення позивача [PERSON] , повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалами спадкової справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис №143 (а.с.35). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, до складу якого увійшов житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (до перенумерації №48) та земельна ділянка, площею 0,2050 га, що розташована за вищевказаною адресою. Земельна ділянка належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3472 (а.с.13-15). Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконкому Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, 13 жовтня 2009 року, [PERSON] , покійна [PERSON] , за життя залишила заповіт за яким усе своє майно заповідала своєму синові [PERSON] (а.с.7). Заповіт не змінювався та не скасовувався, що підтверджується відповідним написом на ньому, вчиненим секретарем. Позивач 11 лютого 2020 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кайко О.П. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , на підставі якого нотаріусом було заведено спадкову справу №06/2020 . Разом з тим, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з неподанням заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та не надання підтверджуючих доказів про постійне проживання із спадкодавицею на час відкриття спадщини (а.с.11). Виходячи з умов Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.49 ЗУ "Про нотаріат" відмова нотаріуса є обґрунтованою. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №63 від 01 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] з 19 січня 1996 року до дня її смерті та разом з нею на день її смерті ніхто зареєстрований не був (а.с.30). Відповідно до довідки №783 від 12 травня 2015 року виданої виконкомом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області встановлено, що [PERSON] , не був зареєстрований але фактично проживав в [ADDRESS] без реєстрації місця проживання (а.с.8). Відповідно до ч.1,2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`ясень, викладених в пункті 1 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно роз`яснень абзацу 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Пунктом 23 зазначеної постанови роз`яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач як на доказ постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини посилається на довідку №783 від 12 травня 2015 року видану виконкомом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області відповідно до якої він не був зареєстрований але фактично проживав в [ADDRESS] без реєстрації місця проживання, однак суд ставиться критично до даної довідки та не бере до уваги як належний доказ, оскільки згідно заяви від 11 лютого 2020 року, яку позивач надавав до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кайко О.П.(а.с.31), він особисто повідомив, що на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавицею. Вищевказана довідка та довідка від 19 квітня 2021 року (а.с.65) не доводять беззаперечно факт постійного спільного проживання позивача з іншою особою в період зазначений у позовній заяві. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на суперечливі дані наданих позивачем письмових доказів щодо місця проживання позивача та спадкодавця, ненадання позивачем інших доказів на підтвердження його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд приходить до висновку про недостатність доказів з боку позивача в обгрунтування вимоги про встановлення зазначеного факту. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено достатніми та безсумнівними доказами факт його постійного проживання зі спадкодавицею [PERSON] на час відкриття спадщини, а тому в задоволенні позовних вимог в частині встановлення даного факту слід відмовити. Щодо позовних вимог позивача в частині визнання права власності на спадщину за заповітом, суд вважає, що вони також задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз.3 п.3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч.2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Згідно з п. п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про надання додаткового строку для прийняття спадщини та в послідуючому оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про надання додаткового строку для прийняття спадщини та в послідуючому оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Виходячи з наведеного, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання у судовому порядку права власності на спадкові житловий будинок та земельну ділянку як на спадщину за заповітом, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. На підставі ст.ст.1216, 1217, 1233, 1236 ЦК України,

Outcome: dismissed