Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», у якому просить визнати недійсними Кредитний договір №188/2008В2\~ від 17.09.2008 р. та Додатковий договір від 30.03.2010 року до Кредитного договору №188/2008В2\~ від 17.09.2008 р., з додатком №1 Додаткового договору. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, щокредитні кошти за даними кредитними договорами їй не видавались, сторони не досягнули домовленості щодо окремих істотних умов кредитного договору, має місце порушення прав споживача внаслідок існування вище вказаних договорів. Відповідно до п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492, банки можуть відкривати своїм клієнтам лише поточні та вкладні (депозитні) рахунки. Отже, для клієнта банку - фізичної особи, зокрема для позичальника може бути відкрито виключно поточний або депозитний рахунок 26... Всі інші рахунки, зокрема 22... не призначені для клієнтів, є внутрішньобанківськими, з них не можуть видаватись клієнтам кредитні кошти. Згідно з п.2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 року № 337 за заявою на видачу готівки з каси банку готівка національної валюти видається, зокрема, за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо), відповідно до п.4 цієї Інструкції видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку. Отже, за заявою на видачу готівки фізична особа без відкриття поточного рахунку може отримати виключно переказ у валюті або ж кредит у гривні. Тому, єдиним можливим і законним, законодавчо визначеним, шляхом видачі фізичній особі - резиденту готівкового кредиту в іноземній валюті є: відкриття клієнту поточного рахунку 2620 в банку, що надає кредит; перерахування суми кредиту у валюті кредиту з внутрішнього банківського рахунку 2203 на поточний рахунок клієнта 2620; видача готівки в доларах США клієнту на руки за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта 2620, або перерахування суми коштів з цього на інший рахунок за вказівною клієнта. У встановленому законом порядку оспорюваний кредитний договір виконати н можливо, оскільки Позичальнику, як клієнту, не відкривався поточний рахунок 2620, кредитні кошти не перераховувались, домовленості про це між сторонами не досягнуто, кредитні кошти в іноземній валюті Позичальник, готівкою, через касу банку не отримував. Крым цього, під час укладення договору допущено порушення вимог чинного законодавства, що впливають на його дійсність. В договорі не визначено строків надання кредиту. Відповідно до підпунктів "г" та "д" ч.2 ст. 11 закону, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про тип відсоткової ставки та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Цих відомостей в письмовій формі перед укладенням кредиту позивачу не було надано і про сукупну вартість кредиту їй стало відомо лише з позовної заяви. Відповідно до 4.4 ст. 11 закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом. В договорі ці відомості, що є обовязковими відповідно до вимог закону для договорів даного виду, відсутні, встановити їх неможливо. В договорі його ціна в грошовому виразі, в порушення вимог чинного законодавства, не зазначена. Отже, договір не містить усіх істотних умов, що визначені законом як істотні і є необхідними для договорів даного виду. Детальний розпис сукупної вартості кредиту відсутній, вартість кредиту сторонами не погоджувалась, визначити її неможливо. Також, графік платежів був відсутній, сторонами не погоджувався і не підписувався до 30.03.2010 року. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надасться перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Відповідно до п.3.2 Договору визначено, що за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки у розмірі 14,9% річних. Згідно з п.3.2 договору невиконання п. 2.3 договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється з розрахунку на 2% річних вище діючої. Тобто, банку надано можливість збільшувати ціну договору без надання споживачеві права його розірвати. Банк не повідомляв позивача про зміну відсоткової ставки. Сплата подвійної процентної ставки є одностороннім збільшенням плати за користування кредитними коштами. \~ У судовому засіданні представник позивача\~[PERSON] [PERSON] позов підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просить його задовольнити. \~ Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову за його безпідставністю та просить у задоволенні позовної заяви відмовити. Зазначив, що позивач отримала кредитні кошти, тривалий час проводила погашення кредиту. При укладенні спірних правочинів позивачу було роз»яснено усі умови кредитування згідно діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту, що відображено у п.9.7 кредитного договору від 17 вересня 2008 року. Крім цього представник відповідача, подав заяву про застосування строку позовної давності та вважає, що позивачем пропущено зазначений строк, оскільки останньому було відомо про існування спірного правочину та усі його умови з моменту його укладення, а тому у задоволенні позову слід відмовити і з наведених підстав. \~ \~ Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив. 17 вересня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» укладено Кредитний договір №188/2008В2, за умовами якого Позичальнику надано грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США на строк до 15.09.2023 року. Пунктом 2.2 Кредитного договору Сторонами погоджено, що кредит видається на наступні цілі: купівля земельної ділянки за адресою: с. Мишковичі вул. Братів Іван ютів, 26 Тернопілсьького району Тернопільської області. Відповідно до п. 2.4., 2.6 Кредитного договору кредит видається на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового використання, в готівковій формі, шляхом видачі коштів через операційну касу відділення №2 ТФ ВАТ «Кредобанк». Пунктом 2.5 договору передбачено, що для обліку виданих кредитних коштів Банк відкриває позичковий рахунок №22330011010609. Пунктом 3.2., 3.3, 3.4 Кредитного договору, встановлено, що за користування кредитом Позичальник сплачує Банку 14,9% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною в п. 3.2. цього Договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаного у п. 2.1. цього Договору. Позичальник сплачує проценти щомісяця, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховані проценти. Згідно з п. 4.1. Кредитного договору Позичальник зобовязаний повернути Банку кредит в повному обсязі в порядку та в терміни, передбачені цим Договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами по 111,00 дол. США, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим Договором та/або додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту. Пунктом 4.7. Кредитного договору сторонами погоджено черговість погашення заборгованості за цим Договором, а умовами пункту 4.8. Кредитного договору - право Позичальника та умови дострокового повернення кредиту. Окрім цього, відповідно до п.5.1. Кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим Договором Позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2 цього Договору, але не менше однієї гривні за кожен день прострочення. Пунктом 5.3 Договору передбачено, що у разі невиконання Позичальником п.2.3 Договору, процентна ставка по кредиту, визначена у п.2.3 цього Договору збільшується на 2% річних, та діє до повного виконання Позичальником умов цього Договору. Відповідно до п.9.7. Кредитного договору, шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що ознайомився з діючими тарифами Банку та загальною вартістю кредиту. Крім того, 30 березня 2010 року між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» укладено Додатковий договір до Кредитного договору №188/2008В2 від 17 вересня 2008 року. Пунктом 3.2 Додаткового договору, Позичальник сплачує Банку за користування кредитом: із 17.09.2008 року по 29.03.2010 р. 14,9% річних, із 30.03.2010 р. по 29.02.2012 р. 12, 5% річних, із 01.03.2012 року 14,5% річних. Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями закону. Згідно із положеннями ст.ст.526, 629 ЦК умови договору є обовязковими для сторін, а зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов. За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК). Таким чином, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи вимоги про визнання договору недійсним суд обмежений підставами, які зазначені в позовній заяві. Зокрема, суд не погоджується із доводами представника позивача, що останній не отримував кредитні кошти у валюті, виходячи з наступного. Так, відповідно до п. 2.6. Кредитного договору кредит видається Позичальнику в готівковій формі, шляхом видачі коштів через операційну касу відділення №2 ТФ ВАТ «Кредобанк». ПАТ «Кредобанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав, видавши (перерахувавши) [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США, що підтверджується Заявою на видачу готівки №306861 від 17.09.2008 року із особистим підписом [PERSON], який посвідчує факт отримання кредиту. Як було зазначено вище, відповідно до заяви на видачу готівки №306861 від 17.09.2008 року [PERSON] самостійно виявила бажання отримати кредит в іноземній валюті. Дані умови були погоджені сторонами при підписанні 17.09.2008 р. Кредитного договору №188/2008В2 від 17.09.2008 року з сумою кредиту 20 000,00 доларів США. Позивачем власноручно вчинено підпис після отримання зазначених готівкових коштів, про що міститься відмітка у графі «Підпис отримувача». Також, 26.01.2010 року позивач звернулась до відповідача із заявою у якій просила надати пільги по сплаті кредиту за спірним правочином, а саме: зменшення відсоткової ставки; продовження терміну кредитного договору, надання кредитних кані кулів з січня 2010 року по квітень 2010 року, за результатами розгляду якої, в подальшому між сторонами було укладено додатковий договір до кредитного договору в частині зміни відсоткової ставки та графіку погашення кредитної заборгованості. Крім того, суд зазначає, що позивач [PERSON] погашала кредит певний період тривалий час. Таким чином, суд вважає, що твердження позивача у цій частині як підстава для визнання спірних правочинів недійсними, на думку суду, не заслуговують на увагу. Також, позивач у своїй заяві зазначає, що однією із підстав визнання правочинів недійсними є невідповідність кредитного договору №188/2008В2 від 17.09.2008 року вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в частині недотримання підпунктів «г» та «д» ч.2, ч.4 ст.11 зазначеного Закону. Так, зокрема позивачу у письмовій формі не було повідомлено відповідачем перед укладенням кредитного договору про тип відсоткової ставки та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Крім цього, у договорі не було зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, не зазначено сума кредиту в грошовій одиниці гривні, а також сума процентів, що підлягала сплаті. Також, після укладення кредитного договору графік погашення платежів був відсутній та не укладався сторонами до 30 березня 2010 року. Крім цього, позивач зазначив, що відповідач не повідомив його про зміну відсоткової ставки, здійснюючи її підвищення. Згідно ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на момент укладення спірного правочину, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов»язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Частиною 4 зазначеної статті Закону передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. В силу вимог п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, в редакції чинній на момент укладення спірного правочину, Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Судом із кредитного договору №188/2008В2 від 17 вересня 2008 року встановлено, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису за нагальної вартості кредиту, не має умов які згідно п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року є обов»язковими. Також, відповідачем на надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, що підтверджено представником у судовому засіданні. Таким чином, в порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору, відповідач не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, чим порушено вимоги зазначеного Закону. Крім цього, представник відповідача у судовому засіданні не надав суду доказів, які б спростовували доводи позивача у цій частині. В силу вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. В силу вимог ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що позивачу було відомо про усі умови укладеного 17 вересня 2008 року кредитного договору №188/2008В2, а також додаткового договору до нього від 30 березня 2010 року з моменту їх укладення, а тому твердження про те що, вона дізналась у грудні 2014 року про порушення її прав його умовами, які порушують її права, як споживача, після того, коли банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості до неї, суд вважає безпідставними. Крім цього, суд зазначає, що позивачкою протягом тривалого часу проводилось погашення кредиту, сплата нарахованих процентів по укладених спірних правочинах, подавались письмові заяви про надання пільг по сплаті кредиту 26 січня 2010 року, зокрема про зменшення відсоткової ставки, продовження терміну кредитного договору, надання кредитних канікул. Таким чином, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. У процесі розгляду справи позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності з поважних причин, відповідачем заявлено клопотання про відмову в позові позивачеві із зазначених підстав, а тому суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у цій частині позовних вимог. Крім цього, оцінивши та дослідивши докази, суд не бере до уваги твердження позивача, як підставу для визнання правочинів недійсними - збільшення відповідачем відсоткової ставки та вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.5.3 спірного правочину, у разі невиконання п.2.3 цього договору,процентна ставка по кредиту, визначена у п.3.2 цього Договору збільшується на 2 відсотки річних, та діє до повного виконання позивальником умов цього Договору. Проте, якщо кредит отримано на ремонт (реконструкцію) нерухомості, то при невиконанні п.2.3 цього Договору, процентна ставка по кредиту, визначена у п.3.2 Договору збільшується на 2 % річних, та діє протягом строку кредитування (п.2.1 цього Договору); Сторони домовились, що зміна процентної ставки, за цим договором, у випадках, передбачених цим пунктом, здійснюється без внесення змін до цього Договору. Таким чином, сторони по спірному правочину досягли істотних умов щодо зміни відсоткової ставки, на які шляхом підписання погодився й позивач. Суд не вбачає, що зазначені умови договору є дисбалансом відповідальності позичальника та порушує вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині несправедливих умов та плати за користування кредитом, оскільки такий дисбаланс на думку суду позивачем не доведено. Також, суд вважає, що не є підставою для визнання спірних правочинів недійсними й інші обставини, наведені позивачем у позовній заяві, зокрема, не зазначення суми кредиту та відсотків у національній валюті гривні, неповідомлення позивача про зміну відсоткової ставки по кредиту. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed