Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання осіб такими, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстровані відповідачі по справі, однак з 2007 року відповідач [PERSON] та з травня 2014 року відповідач [PERSON] у даній квартирі не проживають, не здійснюють оплату комунальних послуг, їх особистих речей немає. У зв`язку з цим, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю та просить його задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, однак подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності, Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і повторно не з`явився у судове засідання, а тому суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області у судове засідання не з`явився, однак попередньо подали до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, при вирішенні даної справи покладаються на думку суду. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартири [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності квартиру № [NUMBER] від 16 березня 2006 року, видане на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради № 919 від 27.09.2000 р. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 26 грудня 2007 року розірвано шлюб, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане 26.12.2007 р. відділом РАЦС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 937. Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.04.2008, справа №2-763/2008, визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] являється власником 1\\2 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19547167 від 16.07.2008 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №235671570. Згідно довідки від 24.01.2018 р. за № 70 ДП «Дружба сервіс-житло 2» встановлено, що [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним зареєстровані: [PERSON] колишня дружина та [PERSON] донька. Актами перевірки паспортного режиму по квартирі [ADDRESS] від 23.01.2018 р. та 02.02.2018 р. ДП «Дружба сервіс-житло 2» ПП «Дружба сервіс-житло 1» встановлено, що з вересня 2007 року по даний час [PERSON] та з травня 2014 року по даний час [PERSON] у даній квартирі зареєстровані, але не проживають. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт того, що відповідачі у квартирі [ADDRESS] , не проживають понад 10 років. У судовому засіданні з`ясовано, що [PERSON] являється дочкою [PERSON] та [PERSON] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на\~захист особа\~здійснює на\~свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Стаття 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Статтею 47 Конституції України\~та\~ст. 9 ЖК України\~гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. За правилами ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 321 ЦК України\~установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст. 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом із тим згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). Відповідно до п. 1\~ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Практика Європейського суду з прав людини ( висловлена зокрема, у справі "[PERSON] проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв`язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції. Враховуючи встановленні обставини справи та оцінивши докази, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , і її не можна визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки її право власності на квартиру є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Також враховуючи, що [PERSON] є співвласником спірної квартири і являється мати [PERSON] , і не давала згоди на визнання члена своєї сім`ї [PERSON] такою, що втратила право на користування цим житлом, суд приходить до висновку, що [PERSON] є членом сім`ї власника житла, і має право на користування цим житлом відповідно до закону та домовленістю між [PERSON] і власником житла. За таких обставин, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання осіб такими, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі\~статтею 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed