Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстроване місце проживання її колишнього співжителя, [PERSON] Однак, відповідач з 2014 року фактично не проживає в даному будинку, не бере участі у витратах по його утриманню, не сплачує комунальних послуг, що свідчить про те, що він втратив будь-який інтерес до вказаного житла. Факт реєстрації місця проживання відповідача порушує право позивача на розпорядження та користування майном, змушує нести всі витрати по утриманню будинку власними коштами, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним будинком. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, 11.11.2019 року подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи (а. с. 41). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був двічі повідомлений належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання у спірному будинку, про що свідчать поштові повідомлення про повернення не врученими судових викликів (а.с. 21, 38). Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності і не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22.02.2012 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 270, позивачу на праві приватної власності належить спірний житловий будинок (а.с. 7). Вказана інформація підтверджується також даними Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33436629 від 12.03.2012 року (а. с. 8). Актом від 01.08.2019 року підтверджено, що відповідач в даному будинку не проживає з 2014 року (а. с. 13). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням, оскільки він більше року там не проживає. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та,

Outcome: approved