Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом, відповідно до якого просив суд визнати недійсним розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12.05.1998 року № 7218/2; визнати свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], видане на підставі розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12.05.1998 року № 7218/2. В обґрунтування позову вказав, що він, [PERSON], перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15 липня 1994 року. З дружиною спільних дітей вони не мали, [PERSON] мала сина [PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу, він разом із своєю дружиною та її сином почали проживати в квартирі [ADDRESS], яку в подальшому приватизували. За час спільного проживання з [PERSON], як особа, яка потребує поліпшення житлових умов, працюючи на Кременчуцькому заводі дорожніх машин, в 1997 році підприємством їй була надана квартира [ADDRESS]. Він в цей час продовжував бути прописаним в квартирі [ADDRESS] і лише 12 серпня 1998 року був виписаний з даної квартири, оскільки [PERSON] мала бажання залишити цю квартиру своєму синові, що в подальшому і трапилось. 25 серпня 1998 року [PERSON] погодилась його зареєструвати в квартирі [ADDRESS]. В даній квартирі вони весь час проживали разом з дружиною, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували за комунальні послуги. [INFO] його дружина померла. Після її смерті він продовжував жити в спірній квартирі і продовжував сплачувати за всі отримувані ним послуги. В червні 2016 року син його дружини [PERSON] повідомив його, що він більше не має права проживати в спірній квартирі, бо він зняв його з реєстрації і щоб він звільнив житлове приміщення. Звернувшись до районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради з питання зняття його з реєстрації по місцю його постійного проживання, ним був отриманий лист, відповідно до якого його було знято з реєстрації на підставі заяви власника квартири. Потім він звернувся у передбачений законом строк до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Але постановою йому було відмовлено в зв'язку із ненаданням ним правовстановлюючих документів на майно. В липні 2016 року слідчим Кременчуцького відділення Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області йому була надана копія договору дарування від 12.11.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Цемахом В. А., зареєстрований в реєстрі за № 4435, відповідно до якого син його дружини [PERSON], - [PERSON] передав безоплатно у власність своєму сину [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Звернувшись до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради йому було повідомлено, що квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] на підставі розпорядження від 12.05.1998 року. Звернувшись до КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради, йому була надіслана копія розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12.05.1998 року № 7218/2 від 12.05.1998 року відповідно до якого відбулася приватизація. Вважає, що будучи на час приватизації квартири [ADDRESS] членом сім'ї [PERSON] мав право на участь у приватизації даного майна, був позбавлений права на звернення із заявою про участь у приватизації квартири, як член сім'ї [PERSON] Про здійснення приватизації житла та порушення свої прав дізнався лише після смерті [PERSON] Ухвалою суду від 16.12.2016 року було накладено арешт на житлове приміщення - за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] 16.03.2017 року до суду надійшли заперечення Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, відповідно до яких, останні просили в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач був зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 25.08.1998 року, а приватизація квартири відбулась 12.05.1998 року, тобто вже після того як [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі, Тому УЖКГ, як орган приватизації, правомірно діяв під час передачі квартири тільки у власність [PERSON] Також, зазначає, що квартира [ADDRESS], в якій позивач був зареєстрований до 12.08.1998 року, належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.08.1996 року та була передана з комунальної власності у приватну спільну сумісну власність у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказана квартира передавалась у спільну сумісну власність всім членам сім'ї, які були зареєстровані та фактично проживали там, що підтверджувалося довідкою про склад сім'ї. Оскільки позивач приймав участь у витратах на утримання квартири [ADDRESS], був зареєстрований в ній та проживав, він повинен був знати, що ця квартира належала його дружині. 27.03.2018 року позивачем до суду надано уточнення до позовної заяви, відповідно до якого, останній просив встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю в період з вересня 1997 року по 25 серпня 1998 року; визнати частково недійсним розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12.05.1998 року № 7218/2 про передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], видане на підставі розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12.05.1998 року № 7218/2 від 12.05.1998 року, видане на ім'я [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири (АВІ № 329939), посвідчений 21.12.1999 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], про відчуження [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнати недійсним договір дарування від 12.11.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Цемахом В. А., зареєстрований в реєстрі за № 4435, про безоплатне відчуження [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS]. В обґрунтування додатково повідомив, що встановлення факту постійного проживання [PERSON] в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] як члена сім'ї наймача в період з вересня 10997 року по 13.06.2016 року породжує право позивача на приватизацію 1/2 частин вищезазначеної квартири, як члена сім'ї померлого наймача [PERSON], тому розгляд даного факту потрібно проводити на загальних підставах. Ухвалою суду від 27.03.2017 року в задоволенні клопотання представника позивача за довіреністю - [PERSON] про витребування доказів було відмовлено, оскільки представником позивача не обґрунтовано належними чином дане клопотання. Ухвалою суду від 27.03.2017 року змінено процесуальний статус [PERSON] та [PERSON] з третіх осіб на співвідповідачів, відповідно до змінений позовних вимог. Ухвалою суду від 27.03.2017 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено - КП «Квартирне управління». 21.08.2017 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача за довіреністю [PERSON] про витребування доказів та виклик свідків та витребувано від приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] копію нотаріально справи щодо посвідчення 21.12.1999 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 06.11.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи. яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] Ухвалою суду від 29.11.2017 року задоволено клопотання сторони позивача про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування від 12.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Цемахом В. А., що зареєстрований в реєстрі за № 4435, укладеним між [PERSON] та [PERSON], залишено без розгляду та виключено з учасників справи - [PERSON] як співвідповідача. 20.12.2017 року представником третьої особи - приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за довіреністю - [PERSON] надано пояснення щодо позову [PERSON], відповідно до яких, останній заперечує проти задоволення зазначеного позову, оскільки представником позивача було в порушення вимог чинного законодавствам змінено підстави та предмет позову, натомість процесуальне законодавство чине на час звернення до суду і процесуальне законодавство чинна на момент розгляду справи не передбачало одночасну зміну предмету і підстав позову. Також, право на приватизацію житла пов'язується не лише із фактом родинних відносин члена сім'ї наймача вказаного жилого приміщення, а і з наявністю встановлених законом правових підстав на заняття вказаного жилого приміщення чи вселення у нього у встановленому порядку. Так, згідно з вимогами чинного законодавства єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення. Як зазначав позивач [PERSON], він не був включений до виданого [PERSON] ордеру на вселення у квартиру [ADDRESS]. Також він не надав жодного доказу того, що він був вселений у спірну квартиру у встановленому порядку, як того вимагала частина перша ст.. 65 ЖК Української РСР, або підтвердження того, що спірна квартира використовувалася ним на умовах укладеного з ним договору найму жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю - [PERSON] та позивач [PERSON] зміненні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав викладених в уточненому позові. В судовому засіданні представник відповідача за угодою - [PERSON] та відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечували. просили в задоволенні позову відмовити, оскільки він є необґрунтованим. В судовому засіданні представник УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради - [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на заперечення наданні до суду, в подальшому надала до суду клопотання, відповідно до якого просить розгляд справи проводити без її участі. В судове засідання третя особа - КП «Квартирне управління» свого представника не направило, надала до суду клопотання, відповідно до якого просить розгляд справи проводити без участі представника. В судовому засіданні представник третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за довіреністю - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на свої пояснення, просив в задоволення позову відмовити, в подальшому надав до суду клопотання, відповідно до якого просив розгляд справи проводити без його участі. Суд, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши всі наявні письмові докази в справі, з'ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, вислухавши сторін по справі та представників третіх осіб, встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15.07.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане 15.07.1994 року Палацом шлюбів м. Кременчук. Від шлюбу спільних дітей не мали, [PERSON] мала сина [PERSON], [INFO]. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 10.03.2016 року. Після смерті дружини [PERSON] звернувся з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину. 04.10.2016 року постановою приватного нотаріуса кременчуцького міського нотаріального округу Пробатюк Ю. М. йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки спадкоємцем не подано правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS]. Після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з сином [PERSON] почали проживати в квартирі [ADDRESS], яку в подальшому приватизували, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 06.08.1996 року виданого на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому міської Ради народних депутатів від 06.08.1996 року № 8738/1. Відповідно до вище вказаного свідоцтва квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності громадянам [PERSON], [PERSON] , [PERSON] В подальшому [PERSON] та [PERSON] свої частки у спільному майні були подаровані [PERSON], що не заперечувалося сторонами по справі. Судом встановлено, що з 1989 року [PERSON], [INFO] перебувала на квартирному обліку в ВО «Шляхмашина» складом сім'ї 2 чоловіки в зв'язку з проживанням в однокімнатній квартирі [ADDRESS]. В 1993 році рішенням адміністрації та профспілкового комітету «Кременчуцького заводу дорожніх машин» згідно заяви [PERSON] за згодою сина - [PERSON], 1969 року народження, останнього було виключено із складу сім'ї матері для отримання житла. В 1997 році рішенням № 35 від 12.09.1997 року [PERSON] була виділена однокімнатна квартира [ADDRESS] на склад сім'ї один чоловік, як ветерану праці із зняттям з квартирного обліку. Рішення адміністрації та профспілкового комітету ВО «Шляхмашина» затверджено рішенням кременчуцького міськвиконкому з оформленням ордеру на виділення жилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. 12.05.1998 року [PERSON] звернулась з заявою до УЖКГ про приватизацію квартири [ADDRESS], до заяви нею було додано довідку про місце проживання та складу сім'ї, відповідно до якої в даній квартирі була зареєстрована тільки одна особа, а саме [PERSON] 12.05.1998 року на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства № 7218/2 від 12.05.1998 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] і записано в реєстрову книгу за № М-6/784. 21.12.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 9855. Відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. 20.11.2008 року [PERSON] та неповнолітній [PERSON] уклали договір дарування серії ВМА № 401968, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Цемах В. А., зареєстрованого в реєстрі за № 4435, відповідно до якого [PERSON] передав безоплатно у власність сину [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 334/1 від 23.06.2016 року [PERSON] був зареєстрований за адресою : [ADDRESS] в період з 25.08.1998 року по 13.06.2016 року та знятий з реєстрації на підставі заяви власника. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Позивач просив встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю в період з вересня 1997 року по 25 серпня 1998 року. Як вже було встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15.07.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане 15.07.1994 року Палацом шлюбів м. Кременчук. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 15.07.1994 року до [INFO], так як [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 10.03.2016 року. В судовому засіданні також встановлено, що протягом сімейного життя [PERSON] та [PERSON] не розлучалися, а проживали разом, що не заперечувалося сторонами по справі. Таким чином, оцінивши усі докази, що є у справі, в їх сукупності, суд вважає, що факт спільного проживання однією сім'єю знайшов своє підтвердження під час судового розгляду, а тому позовна вимога про встановлення факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю в період з вересня 1997 року по 25 серпня 1998 року підлягає задоволенню. Що стосується інших позовних вимог позивача, то суд зазначає наступне. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв іт. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. На підставі ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Відповідно до ст. 1, 4, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Така ж вимога зазначена в п. 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, яке було дійсним на час приватизації, затвердженого наказом № 56 від 15.09.1992 Державного комітету України по житлово-комунальному господарству (далі за текстом - Положення), передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Згідно з п. 20 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У відповідності до п. 21 Положення, у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS], з 25.08.1998 року, а приватизація квартири відбулась 12.05.1998, тобто перед тим, як [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі. При цьому, позивач та його представник в судовому засіданні зазначили, що хоча позивач і був зареєстрований квартирі [ADDRESS], з 25.08.1998 року, однак він мешкав в зазначеній квартирі, ще до приватизації [PERSON] даної квартири. При цьому, посилався на норми статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Однак з даним твердженням сторони позивача суд погодитися не може, оскільки відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» (в чинній на час приватизації спірної квартири редакції Законів № 3981-ХІІ від 22.02.1994 року, №40/97-ВР від 05.02.1997 року) до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з пунктом 5 статті 5 та пунктом 1 статті 7 Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Отже, право на приватизацію житла пов'язується не лише із фактом родинних відносин члена сім'ї наймача вказаного жилого приміщення, а і з наявністю встановлених законом правових підстав на зайняття вказаного жилого приміщення чи вселення у нього у встановленому порядку. Так, згідно з частиною 1 статті 58 Житлового кодексу Української PCP єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення. Відповідно до частин першої і другої статті 61 та частини першої статті 65 Житлового кодексу Української PCP користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не був включений до виданого [PERSON] ордеру на вселення у квартиру [ADDRESS]. Також, він не надав жодного доказу того, що він був вселений у спірну квартиру в установленому порядку, як того вимагала частина перша статті 65 Житлового кодексу Української PCP, або підтвердження того, що спірна квартира використовувалася ним на умовах укладеного з ним договору найму жилого приміщення. Крім цього, чинними на час приватизації спірної квартири нормативно-правовими актами, а саме Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.1994 року №700, та Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.02.1992 року № 66-ДСК (скасована наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.10.2003 року № 1239-ДСК), застосовувався дозвільний порядок вибору особою місця проживання, який встановлював необхідність отримання дозволу паспортної служби органів внутрішніх справ на прописку (виписку) в усіх без винятку населених пунктах України. Тобто установленого на той час дозвільного порядку вселення у спірну квартиру позивач не дотримався, що виключає можливість вважати його таким, що займав вказане жиле приміщення на законних підставах, які б давали йому право на приватизацію цього житла згідно з вимогами Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому, суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання частково недійсним розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12.05.1998 року № 7218/2 про передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], видане на підставі розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12.05.1998 року № 7218/2 від 12.05.1998 року видане на ім'я [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири (АВІ № 329939), посвідчений 21.12.1999 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], про відчуження [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки останній фактично не мав права на участь у приватизації. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, [PERSON], за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], КП «Квартирне управління» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання частково недійсним розпорядження про приватизацію, свідоцтва про право власності, визнання недійсним договорів про відчуження підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial