Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати неправомірними дії Фонду соціального страхування України та зобов`язати вчинити певні дії. Позовну заяву вмотивовує тим, що на підставі Наказу виконавчої дирекції фонду від 07.02.2020 №52-кз була призначена на посаду заступника начальника управління - начальника відділу роботи з особовим складом виконавчої дирекції фонду та її робочих органів управління по роботі з персоналом. 20 лютого 2020 року переведена на посаду начальника управління по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Зазначає, що відповідно до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 21.04.2020р. №52-кз «Про виплату матеріальної допомоги» було прийнято рішення щодо виплати, в тому числі й Позивачу, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати. На підставі Наказу виконавчої дирекції фонду від 20.05.2020 №7-к була звільнена з займаної посади. Вказує, що належну їй суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачено не було, що на її думку свідчить про порушення роботодавцем прав останньої та призвело до моральних страждань, чим на думку Позивачки завдано їй моральну шкоду, яку вона просить стягнути з Відповідача. Просить стягнути з Фонду соціального страхування України заборгованість з виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати та моральну шкоду у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2020 рік. 16.07.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу визначено до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. 11.02.2021 року засобами поштового зв`язку до суду від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позовні вимоги не визнає повністю, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У поданому відзиві сторона відповідача обґрунтовує правомірність дій Фонду соціального страхування України тим, що Позивач не має шестимісячного стажу безперервної роботи у виконавчий дирекції Фонду, у зв`язку з чим остання, на підставі п. 4.9 Колективного договору, не має право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Пояснює, що всі працівники, перелічені у наказі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 21.04.2020р. №52-кз «Про виплату матеріальної допомоги», в тому числі, [PERSON] , не мали шести місяців безперервної роботи у виконавчої дирекції Фонду, а тому цей наказ було скасовано наказом виконавчої дирекції Фонду від 24.04.2020р. №188-од. Відповідь на відзив позивачем не подано. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів та з урахування відзиву відповідача. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що Позивач перебувала в трудових відносинах з Фондом соціального страхування України з 07.02.2020 по 20.05.2020р. 07.02.2020 [PERSON] була призначена на посаду заступника начальника управління - начальника відділу роботи з особовим складом виконавчої дирекції фонду та її робочих органів управління по роботі з персоналом, 20.02.2020р. переведена на посаду начальника управління по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. 20.05.2020 Позивачка була звільнена за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання згідно зі ст. 38 КЗпП України. Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 21.04.2020 №52-кз «Про виплату матеріальної допомоги» було прийнято рішення щодо виплати, в тому числі й Позивачу, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати. У зв`язку з порушенням умов надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, визначених п.4.9 Колективного договору, на підставі Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України Наказом від 24.04.2020 №188-од скасовано Наказ від 21.04.2020 №52-кз. Частиною першої ст. 5 Закону України «Про оплату праці» унормовано, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Разом з тим, преамбулою Закону України "Про колективні договори і угоди" (далі Закон) передбачено, що цей Закон визначає правові засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців. Відповідно до ст.2 Закону (Сфера укладення колективних договорів, угод) колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях (далі - підприємства) незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Положеннями статті 5 Закону визачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Згідно до ст.7 Закону зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації. З аналізу наведених норм Закону вбачається, що умови колективних договорів є обов`язковими для підприємств, зокрема, і державних установ, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали, при цьому є недійсними та не підлягають застосуванню умови колективних договорів, що погіршують порівняно з чинним законодавством (Закон України "Про державну службу", КЗпП України та інші) становище працівників та суперечить йому. В той же час, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з вказаним законодавством і угодами гарантії, перелік яких не є вичерпним, що вбачається з ч.3 ст.7 Закону. Наведені висновки щодо обов`язкового врахування та дотримання в трудових відносинах між працівником та працедавцем умов (які не суперечать законодавству та не погіршують стан працівника) трудових договорів узгоджується і з практикою суду касаційної інстанції. Так, Верховним Судом в постанові від 24 квітня 2020 року справа №823/1055/16 зазначено таке: «Стаття 2 Закону 108/95-ВР встановлює структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За правилами частини першої статті 14 Закону № 108/95-ВР договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Відповідно до підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Розділу 3 Галузевої угоди між Міністерством охорони здоров`я України, Об`єднанням організацій роботодавців медичної та мікробіологічної промисловості України та Центральною Радою профспілки працівників хімічних та нафтохімічних галузей промисловості України підприємства самостійно, через колективні договори, встановлюють форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів. Відповідно до положень статті 10, частин першої та третьої статті 13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 01 липня 1993 № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Так, в матеріалах справи міститься Колективний договір, який схвалено Протоколом загальних зборів трудового колективу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 27.03.2019 №2. В п.1.2 Колективного договору зазначено, що метою колективного договору є регулювання трудових і соціально-економічних відносин з питань організації праці, умов та оплати праці, гарантій, пільг і компенсацій щодо побутового, культурного і соціального обслуговування працівників. Умови колективного договору поширюються на всіх працівників, незалежно від того, чи є вони членами Профспілки чи ні, в тому числі на тих, яких було прийнято на роботу протягом дії колективного договору, і є обов`язковими для сторін, що його уклали (п.1.5 Колективного договору). Пунктом 4.9 Колективного договору (Розділ IV Оплата праці, матеріальне заохочення, гарантії та компенсації, графік відпусток) визначено, що для вирішення соціально-побутових питань Працівникам виплачується матеріальна допомога в розмірі в розмірі середньомісячної заробітної плати один раз на рік. Працівникам, які вперше прийняті на роботу до виконавчої дирекції Фонду, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається в межах фонду оплати праці не раніше ніж через шість місяців безперервної роботи у виконавчій дирекції Фонду. Премія та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, виплачується працівникові одночасно з виплатою заробітної плати за другу половину місяця. Крім того, відповідно до п. 6.1 Положення про умови оплати за стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, яке затверджено постановою Правління фонду соціального страхування України 01.01.2017р. №52, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення працівникам Фонду надається в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового (місячного) окладу. Тобто, нормами Колективного договору передбачений порядок та умови надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а нормами Положення про умови оплати за стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України передбачений розмір такої допомоги. Отже, Позивачка безперервно працювала у виконавчій дирекції Фонду з 07.02.2020 по 20.05.2020, тобто безперервно 3 місяця, а не 6 місяців, що в свою чергу унеможливлює отримання останньою на підставі 4.9 Колективного договору матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік. Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 роз`яснив, що оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Враховуючи наведене вище, оскільки порядок та розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань працівників Фонду соціального страхування України встановлений Колективним договором з додержанням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами, судом не встановлено факту неправомірних дій Фонду соціального страхування України у невиплаті [PERSON] матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з Фонду соціального страхування України заборгованості з виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати. Виходячи з цього, а також з урахуванням того, порушення прав [PERSON] у сфері трудових відносин з Фондом соціального страхування України не було, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed