Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

В січні 2007 року позивач звернувся до суду з позовом . В позові вказував, що він разом з [PERSON] був одружений з 1978 року та спільно проживав з нею в спірному домоволодінні. Від шлюбу у них є донька [PERSON], 1978 року народження. В 1990 році шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний в судовому порядку. В 1996 році відповідачі [PERSON] та [PERSON] на виконання рішення №589 від 26.07.1990 „Про затвердження матеріалів по зносу будівель та зелених насаджень у зв'язку з будівництвом двох десятиповерхових 120-квартирних житлових будинків по [ADDRESS]" були відселені та отримали в якості компенсації двокімнатну квартиру. З цього часу позивач відкрито, самостійно володів домоволодінням по [ADDRESS]. На цій підставі просив суд визнати за ним право власності на спірне домоволодіння. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.03.2007 року позов було задоволено повністю. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19.03.2014 року зазначене заочне рішення було скасовано, а в позові позивачу відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.10.2014 року вказані судові рішення скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити з урахуванням уточнень поданих під час нового розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. При наданні пояснень суду позов визнавала та просила задовольнити. Представник Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області проти задоволення позову заперечував. Третя особа КП „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" надало суду письмові пояснення в яких зазначило, що згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № 33 від 06 травня 1977 року відповідачці [PERSON] належало 3/5 (три п'ятих) частини домоволодіння по [ADDRESS]. На підставі довідки №55 від 05.04.96 квартирного управління Кременчуцької міської ради Полтавської області правовстановлюючі документи відповідача на право власності 3/5 вказаного домоволодіння погашені. Вивчивши матеріали справи та письмові докази, подані позивачем в обґрунтування власних вимог та сторонами, заслухавши представника позивача, відповідачів, представника відповідача Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, повно та всебічно оцінивши, надані докази, в сукупності із обставинами справи суд встановив наступне. [PERSON] з 1977 року була власником приватного будинку по [ADDRESS]. З 1977 року позивач фактично перебував з відповідачем [PERSON] у шлюбних відносинах від яких у них в 1978 році народилася донька, [PERSON], відповідач по справі. 24 червня 1978 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб в Кременчуцькому РАГСі. З 1981 року позивач був зареєстрований в будинку по [ADDRESS]. В 1990 році шлюб зареєстрований між позивачем та відповідачем [PERSON], був розірваний в судовому порядку. Про що Кременчуцьким РАГСом було видане відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу. 26.07.1990 року Виконавчим комітетом Кременчуцької міської Ради Полтавської області постановлено рішення №589 „Про затвердження матеріалів по зносу будівель та зелених насаджень у зв'язку з будівництвом двох десятиповерхових 120-квартирних житлових будинків по [ADDRESS]", яким передбачалось відселення жителів для будівництва Кременчуцьким нафтопереробним заводом багатоповерхових будинків. В 1996 році відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали двокімнатну квартиру, в якості компенсації за відселення. Вказане підтверджується належними та допустимими доказами, в тому числі поясненнями самих відповідачів та показами свідків. З моменту отримання квартири позивач залишився зареєстрованим та фактично мешкаючим в будинку. Як пояснили представник позивача, відповідачі та допитані в судовому засіданні свідки позивач проживав у спірному домоволодінні приблизно до 2008 року. Після цього, внаслідок погіршення стану здоров'я, вимушений був переїхати до колишньої дружини-відповідача [PERSON], яка по цей час здійснює за ним догляд. В той же час, навіть після переїзду, позивач піклується про вказане домоволодіння. В якості належних та допустимих доказів такого піклування, до матеріалів справи подано належні та допустимі докази, а саме Довіреність від 02.04.2007 року, від імені [PERSON] на [PERSON], яка посвідчена нотаріально за адресою [ADDRESS], заповіт [PERSON] посвідчений за тією ж адресою того ж дня, розпорядження виконкому КМР №319-Р від 04.12.2013 року про присвоєння будинку [PERSON] нової адреси [ADDRESS], геодезичні знімки земельної ділянки виготовлені на замовлення позивача, довідка УПСЗН №588 згідно з якої місце проживання [PERSON] [ADDRESS], довідка від 04.11.2013 року Управління архітектури щодо присвоєння поштової адреси, довідка від 20.02.2013 року управління архітектури щодо самовільно збудованого сараю, лист виконкому Автозаводської райради щодо самовільно збудованого [PERSON] сараю, Висновок від 07.07.2011 року щодо самовільно збудованого сараю, договори про надання комунальних послуг та квитанції про їх сплату. Крім згаданих письмових доказів володіння, користування та розпорядження вказаним домоволодінням саме позивачем зазначене підтвердили в своїх поясненнях представник позивача [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 4 Прикінцеви та перехідних положень ЦК України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. П.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як встановлено в ході судового засідання позивач з 1996 року і до теперішнього часу самостійно та відкрито володіє домоволодінням яке раніше, на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № 33 від 06 травня 1977 року, належало громадянці [PERSON] Згідно наданих письмових документів КП „Кременчуцьке МБТІ" громадянка [PERSON] була власником 3/5 (три п'ятих) домоволодіння по [ADDRESS]. Іншої частиною, 2/5 (дві п'ятих) частини домоволодіння знаходилися у власності громадянина [PERSON] і не переходили у користування позивача. За таких обставин позивач, на підставі ст. 344 ЦК України, набув права власності лише на 3/5 частини домоволодіння по [ADDRESS], які знаходилися у власності відповідачки [PERSON], на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № 33 від 06 травня 1977 року. Тому позов підлягає задоволенню частково шляхом визнання права власності за позивачем на 3/5 (три п'ятих) домоволодіння по [ADDRESS] за набувальною давністю. При цьому, суд виходить з того, що заперечення відповідача - виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та спростовані наявними в справі доказами. Також, суд, під час розгляду справи та на виконання приписів ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.10.2014 року, прийшов до висновку про відсутність підстав для залучення до участі в справі [PERSON] (особи, яка є власником 2/5 домоволодіння по [ADDRESS] та [PERSON], який вказує про те, що претендує на отримання права власності на 3/5 частини домоволодіння по [ADDRESS] в порядку ст.33 ЦПК України. При цьому суд виходив з наступного. Так, як встановлено в ході розгляду даної справи, домоволодіння [PERSON] є окремим від домоволодіння [PERSON], і він не користується частиною домоволодіння [PERSON] по [ADDRESS]. Відтак, оспорювати добросовісність і відкритість володіння спірним майном [PERSON] [PERSON] права не має. Інших підстав для того, щоб вважати, що права чи обов'язки [PERSON] зачіпає розгляд даної справи суд не знаходить. Також, суд не знайшов підстав для задоволення клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], оскільки рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.04.2014 року, яке набрало законної сили в цій частині-відмовлено [PERSON] в задоволенні позову про визнання за ним права власності на вказану частину домоволодіння по [ADDRESS]. Вказане підтверджено також і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.04.2015 року. Відтак, [PERSON] не навів жодних підстав, які б підтверджували його доводи стосовно того, що розгляд даної справи якимось чином може вплинути на його права чи обов'язки. Проживання чи перебування вказаної особи в спірному домоволодінні не є підставою для того, щоб вважати дану справу такою, що зачіпає інтереси [PERSON], оскільки останній не має права на отримання вказаного домоволодіння у власність за набувальною давністю.

Outcome: approved