Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги мотивовано тим, що позивач перебував у трудових стосунках з відповідачем та був звільнений, однак станом на день звільнення позивач не отримав усіх виплат необхідних при цьому у зв`язку із чим і звернувся до суду із даним позовом. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, і, відповідно, без фіксації його перебігу та заперечень щодо такого порядку від учасників розгляду не надходило і судом не було встановлено. Проаналізував матеріали надані позивачем, а інших суде не надавалось і суд позбавлений можливості їх витребовувати за власною ініціативою, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Суд зауважує, що відповідач будучи належним чином повідомленим про існування даного судового спору у відповідності до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, не повідомив свого ставлення до заявлених вимог і не надав на їх спростування будь-яких доказів. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області, отримував код платника податків та при зверненні до суду сплатив судовий збір. У період часу з 4 січня 2017 року по 30 листопада 2020 року позивач працював у відповідача на посаді апаратника виробництва 5-го розряду та був звільнений у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Станом на день звільнення працівникові було нараховано, однак не сплачено загальну суму заборгованості в розмірі 33 922,29 гривень, що складається з вихідної допомоги, компенсація за невикористану відпустку, оплати простою та заборгованості станом на початок місяця. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати №95 (надалі - Конвенція), яка ратифікована 31 січня 1961 року, термін - "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, які надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Згідно ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачується через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних врегулювань, які забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати мають бути продиктовані національним законодавством або визначені колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає порушеними права позивача протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати коштів при звільненні. Так, в ході розгляду справи встановлено, що станом на день звільнення перед позивачем у відповідача була наявна заборгованість, щодо виплат працівникові при звільненні. Доказів отримання працівником таких нарахувань надано не було і суд позбавлений можливості їх витребувати самостійно. Крім цього, у зв`язку із підтвердженням факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем щодо необхідних при звільненні виплат станом на день вирішення даного спору, суд вважає обґрунтованими та законними вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час його затримки. Разом з тим, у зв`язку із відсутність прорахованого розміру середнього заробітку, суд вважає необхідним покласти обов`язок щодо його визначення на відповідача, як тримача даної інформації. Результати вирішення спору дають підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пов`язаних з розглядом даної справи. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved