Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

В жовтні 2014 року прокурор Заводського району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради (Далі - ЗОСШІ №7) про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом його звільнення. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач проживає в нежилому приміщенні літ. В-1, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє Миколаївська обласна рада, і що знаходиться на балансі та оперативному управлінні у Миколаївській загальноосвітній санаторній школі-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради. На теперішній час відповідач не працює у школі-інтернаті №7 та правових підстав для проживання (зайняття приміщення) її у спірному нежитловому приміщенні немає, в той же час відповідач відмовляється його звільнити, через що прокурор, з вказаних підстав звернувся до суду з вказаним позовом з метою захисту інтересів держави в особі Миколаївської обласної ради. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.02.2015 р. позовні вимоги задоволено. Ухвалою суду від 30.04.2015 року заочне рішення суду від 24.02.2015 року скасовано та справу призначено до розгляду. В судових засіданнях прокурори прокуратури Заводського району м. Миколаєва [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, обставини, викладені в позові підтвердили, просили позов задовольнити. Представники Миколаївської обласної ради - [PERSON], [PERSON] та представники Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали, обставини, викладені в позові підтвердили, просили позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що [PERSON], являючись працівником школи-інтернату №7 та з дозволу її керівництва вселилась до приміщення літ. В-1 по вул. Бутоми 14-А з 1994 року та постійно проживає в ньому до теперішнього часу, іншого житла не має. У 2003 році було отримано узгодження профкому ЗОСШІ №7 на проживання [PERSON] у вказаному приміщенні. Розпорядженням Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради № 695-р від 10.11.11 р. це приміщення було визнано житловим та готовим до експлуатації, що також підтверджується: копією технічного паспорту в якому зазначено, що житловий будинок літ. В-1 переобладнаний зі складу; рішенням Миколаївської обласної ради № 19 від 28.12.2011 р.; рішенням Миколаївської міської ради від 26.01.2012 р. № 1420; рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 545 від 25.05.2012 р. та іншими документами та листуванням, які є в матеріалах справи. Зазначив, що посилання прокурора та представників Миколаївської обласної ради і ЗОСШІ №7 на потреби школи-інтернату №7 у цих приміщеннях для проведення навчально-виховної роботи, гурткової роботи не відповідають дійсності, оскільки будинок під літ. В-1 знаходиться в господарській зоні та його використання для названих цілей заборонено положеннями Державних санітарних норм і правил. Також вказав на те, що нормами діючого законодавства не передбачено порядок переведення нежитлових приміщень в житлові. Крім того, в свідоцтві про право власності на обласну школу-інтернат №7 від 08.04.2002 р. не міститься переліку та складу об'єктів нерухомості, на яке воно видано. Також звернув увагу на те, що житловий будинок літ. В-1 є безхазяйним оскільки відомості про це майно не внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Також вказав, що з огляду на тривалість проживання [PERSON] в будинку літ В-1, за мовчазною згодою адміністрацією фактично був укладений з [PERSON] договір найму житлового приміщення на невизначений строк під скасувальною умовою (до отримання нею іншого житла). Посилаючись на викладені обставини просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення прокурора, осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] проживає в нежилому приміщенні літ. В-1, що відповідно до техпаспорту входить до складу майнового комплексу Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, та розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Бутоми, 14-а. Також, згідно з технічним паспортом, приміщення за літ. В-1 є складом - нежилим приміщенням, самовільно переобладнаним в житловий будинок (а.с. 36-39). Керівництвом школи-інтернату № 7 у вересні 2003 року відповідачу [PERSON], у зв'язку з відсутністю житла було надано згоду на зайняття вказаного нежилого приміщення для проживання, без права реєстрації. Вказане приміщення належить зазначеному навчальному закладу на підставі свідоцтва про право власності від 08.04.2002, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення облвиконкому від 09.03.1992 № 62, зареєстрованого КП ММР Миколаївське МБТІ за реєстровим № 1063 в книзі № 8 від 08.04.2002. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК Україниуправління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Вказане майно перебуває в оперативному розпорядження та на балансі Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради від 09. 03. 1992 № 62 та відповідно до свідоцтва про право власності на Миколаївську обласну санаторну школу-інтернат № 7 від 08.04.2002, зазначений об'єкт належить на праві спільної власності територіальній громаді сіл, селищ, міст Миколаївської області в особі Миколаївської обласної ради на праві комунальної власності. Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ\~ № 199180, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 20.05.2005 № 33/32, Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради є постійним користувачем земельної ділянки, загальною площею 25 645 кв.м., цільове призначення якої - обслуговування майнового комплексу зазначеного навчального закладу. Згідно з п. 1. 2. статуту Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, затвердженого рішенням Миколаївської обласної ради від 24. 06. 2011 № 35, об'єкт є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє Миколаївська обласна рада. Органом управління навчальним закладом є Миколаївська обласна державна адміністрація в особі управління освіти і науки облдержадміністрації. Як зазначено в позові та стверджувалось в судовому засіданні прокурором та представником школи-інтернату, проведеною прокуратурою Заводського району м. Миколаєва перевіркою встановлено, що приміщення [PERSON] надано не як наймачу, і не з правом реконструкції, а по договору безоплатного користування майном, укладеному на невизначений строк. Проте, із зазначеним суд не може погодитись через те, що у суду відсутні підстави вважати укладеним між сторонами договір безоплатного користування майном, оскільки відповідно до положень ст. ст. 182, 334, 638, 639, 793, 794, ч. ч. 2, 3ст. 828 ЦК Українитакий договір має бути укладеним з дотриманням форми, визначеної законом, зокрема, такий договір укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до закону. За такого, з огляду на вказані норми ЦК Українита беручи до уваги той факт, що сторонами не дотримано форми договору, суд не може застосовувати до правовідносин, що виникли між сторонами норми матеріального права, якими врегульовані наслідки недотримання сторонами вказаного вище виду договору через те, що укладеним такий договір не є. Водночас, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно зі ст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК Українивласнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проживання відповідача в нежилому приміщенні літ. В-1 створює перешкоди його власнику у розпорядженні належним йому на праві управління майном, в добровільному порядку відповідач не звільняє зайняте приміщення. Згідно зі ст. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що органом, уповноваженим на управління спірним майном з відповідачем відповідних договорів не укладалося. Правових підстав для зайняття (чи проживання в ньому) спірного нежитлового приміщення відповідачем на теперішній час немає. Згідно з технічною характеристикою спірне приміщення не є жилим і не утворює житловий фонд, воно не віднесено ані до державного, ані до громадського чи житлового фонду соціального значення, що також підтверджується довідкою Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 01.04.2014 р. № 17-1036. Рішенням Миколаївської обласної ради від 28.12.2011 № 19 було надано згоду на передачу будівель, розташованих по вул. Бутоми, 14-а, у тому числі і спірного майна, до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, інших рішень щодо відчуження Миколаївською обласною радою або уповноваженим ним органом не приймалося. Таким чином, відповідного рішення щодо віднесення приміщення до житлового фонду в межах визначених повноважень компетентними органами не приймалось, розпорядження адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради № 695-р від 10.11.2011, яким внесено зміни до технічної документації, та рішення Миколаївської обласної ради від 28.12.2011 № 19 не змінили ані статусу майна, ані його власника. Крім того, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24.07.2015 р. № 591 визнано таким, що втратив чинність розпорядження адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради від 10.11.2011 № 695-р "Про готовність до експлуатації житлових будівель по вул. Бутоми, 14-а" та п. 25-п.49 рішення виконкому міської ради від 25.05.2012 №545 "Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради (зі змінами)" (а.с. 167). Керівництво закладу та первинна профспілкова організація школи-інтернату № 7 у 2014 році неодноразово повідомляли відповідача про необхідність звільнення приміщення школи. Останній раз відповідачі повідомлені під підпис 14.10.2014 р. щодо звільнення зазначеного приміщення до 20.10.2014 р. (а.с.40-41). Відповідно до п. 3. 1. статуту Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради вказаний навчальний заклад є санаторним загальноосвітнім закладом для дітей з серцево-судинними захворюваннями. Головною метою діяльності закладу є забезпечення реалізації права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти у поєднанні з тривалим лікуванням та відновленням здоров'я вихованців. Згідно з п. 9. 9. вказаного статуту матеріально-технічна база закладу складається з навчальних кабінетів, майстерень, спортивного, актового, читального залів, бібліотеки, медичного кабінету, їдальні, приміщення для інженерно-технічного та навчально-допоміжного персоналу тощо. Відповідно до п. 8. 2 Положення про загальноосвітню школу-інтернат та загальноосвітню санаторну школу-інтернат, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 12.06.2003 № 363, школи-інтернати повинні мати необхідну кількість будівель, приміщень та обладнання для організації навчально-виховного, лікувально-профілактичного і реабілітаційного процесу (санаторна школа-інтернат), проживання вихованців, проведення позанавчальної роботи. До такого набору приміщень входять: навчальний корпус (блок) з обладнаними кабінетами, класами, лабораторіями, залами; спальний корпус (блок)з навчальними та побутовими кімнатами для самопідготовки, лагодження одягу, відпочинку й дозвілля; медичний блок, що включає фізіотерапевтичний кабінет і кабінет для проведення профілактичних щеплень; їдальня і харчоблок із складськими приміщеннями; господарчо-побутовий комплекс, що включає склади, пральню, гараж, виробничі майстерні тощо. Відповідно до статті 63 Закону України Про освіту, об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Однак, на даний час навчальний заклад позбавлений можливості користуватися спірним майном через незаконне користування [PERSON] приміщенням навчального закладу літ. В-1, та оскільки відповідач відмовляється повернути приміщення, що підтверджується актом школи-інтернат № 7 від 29.09.2014 (а.с. 40). Твердження представника позивача про те, що [PERSON] є наймачем спірного приміщення, оскільки з дозволу адміністрації школи-інтернату №7 проживає у ньому тривалий час, а тому за мовчазною згодою фактично був укладений договір найму житлового приміщення на невизначений строк, а тому [PERSON] має право у ньому проживати, суд вважає безпідставним з огляду на таке. Зазначене приміщення не має статусу житлового, а тому передача його для проживання є незаконною. До того ж, як вже було зазначено вище, власник приміщення не приймав жодного рішення про дозвіл використання майна навчального закладу для інших цілей ніж навчально-виховний процес. Згідно зі ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені даною нормою, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. В свою чергу відповідно до вимог ст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу. Відтак, з урахуванням приписів ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04 листопада 1950 року), ст. ст. 13, 15, 391 Цивільного кодексуУкраїни суд дійшов до висновку, що відповідач зобов'язана звільнити спірне нежитлове приміщення, яке є комунальною власністю. Таким чином, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК Україниз відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved