Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

В червні 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на кв. [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIVPGA0000089П від 15.06.2006 в розмірі 21 075, 87 дол. США, виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі. Вимоги позову обґрунтовує тим, що між позивачем та [PERSON] укладено вказаний вище кредитний договір, згідно з яким позичальнику надано кредит в розмірі 35 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Іпотечний договір, у відповідності до якого остання надала в іпотеку майно, а саме кв. [ADDRESS] . [INFO] позичальник [PERSON] помер. Спадкоємцем останнього є відповідач по справі. Станом на день смерті, заборгованість позичальника перед банком за вказаним вище кредитним договором становить 83 227, 99 дол. США, з яких 34 663, 95 дол. США - заборгованість за кредитом; 47 024, 04 дол. США - заборгованість за відсотками; 1 540 дол. США - заборгованість з комісії. З огляду на вказане, позивач бажає захистити свої порушені права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі, якій дорівнює вартості предмету іпотеки, а саме 21 075, 87 дол. США. 17.06.2016 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі. 30.08.2017 до суду надійшла уточнена позовна заява, у відповідності до якої позивачем змінено коло відповідачів по справі, а саме залучено співвідповідача [PERSON] , з посиланнями на те, що остання звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 17.05.2018 до суду надійшла уточнена позовна заява, у відповідності до якої позивачем доповнено мотивувальну частину позову посиланнями на нормативно-правові акти. 29.10.2018 до суду зі сторони відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, згідно з яким вимоги позову не визнає, посилаючись на те, що банком пропущено строки пред`явлення вимог до неї як спадкоємця. При цьому, матеріали справи не містять доказів прийняття нею спадщини, вартості спадкового майна, а також направлення їй претензії. 14.11.2018 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої вказує на те, що до зобов`язань забезпечених іпотекою не застосовуються правила ст. 1281 ЦК щодо строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців. 10.12.2018 та 05.12.2018 до суду надійшли відповіді на відзив аналогічні зазначеній вище. 25.02.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому, уточненнях до позову та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, подали до суду заяву про застосування строків позовної давності. Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову не визнає та просить їх відхилити. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Встановлено, що 15.06.2006 між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №KIVPGA0000089П, у відповідності до якого позичальник отримав кредит у вигляді поновлюваної лінії в розмірі 26 120 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, на строк з 15.06.2006 по 15.06.2010. 12.07.2007 між позивачем та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, згідно з якою п. 1.1. Кредитного договору викладено в іншій редакції. Відповідно до зазначеної Додаткової угоди, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 15.06.2006 по 15.06.2010 включно, у вигляді поновлювальної лінії в розмірі 37 540 дол. США. Позивачем виконані умови договору, а саме відповідачу надались кредитні кошти, що підтверджується матеріалами справи. У свою чергу позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з договором. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. . Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. [PERSON] порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. Зазначене відповідачами не спростовано, доказів зворотнього до суду не надано. Внаслідок вказаного вище у [PERSON] утворилась заборгованість в розмірі 83 227, 99 дол. США, з яких 34 663, 95 дол. США - заборгованість за кредитом; 47 024, 04 дол. США - заборгованість за відсотками; 1 540 дол. США - заборгованість з комісії. Розрахунок заборгованості, поданий позивачем стороною відповідачів не спростовано, контррозрахунок до суду не надано. Вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №KIVPGA0000089П від 15.06.2006 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Договір іпотеки, у відповідності до якого відповідач передала в іпотеку банку [ADDRESS] . 12.07.2007 між позивачем та [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, у зв`язку з укладанням між банком та позичальником Додаткової угоди № 1 від 12.07.2007. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. З матеріалів спадкової справи №1060/2014 щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що 02.08.2014 позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку ст. 1281 ЦК України. 11.09.2014 до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась відповідач [PERSON] 23.03.2015 позивач повторно звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку ст. 1281 ЦК України. 27.03.2015 П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою надано позивачу відповідь, у відповідності до якої банк повідомлено про факт звернення з заявою про прийняття спадщини [PERSON] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є, поміж іншого, вимоги кредитора до спадкоємця [PERSON] , АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 (провадження №61-34520св18). У даній справі позивач не надав суду доказів того, що відповідач [PERSON] дійсно є спадкоємцем померлого позичальника, а саме що остання прийняла спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину. Зокрема, приписи ст. 1281 та 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на час виникнення правовідносин) регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Вбачається, що до суду позивач з вимогами до [PERSON] звернувся лише в серпні 2017 року (а.с. 128), при цьому, про факт її звернення з заявою про прийняття спадщини, позивач був обізнаний ще в березні 2015 року з листа П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори. Поміж іншого, ще в 2014 році позивачу було достеменно відомо про смерть позичальника. Отже, з позовом до суду з вимогами до [PERSON] позивач звернувся з пропуском строків, передбачених ст. 1281 ЦК України. Поміж іншим, з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по договору був здійснений 22.06.2009, тобто право вимоги в банку виникло ще в 2009 році, а строк кредитного договору закінчився 15.06.2010, проте останній не пред`явив свої вимоги до [PERSON] протягом одного року від настання строку вимоги. Частина 4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Оскільки, кредитор пред`явив свої вимоги до спадкоємиці, з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч. 4 даної статті, позбавляє його права вимоги до [PERSON] . Зокрема, відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку"). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов`язки іпотекодавця, а й обов`язки за основним зобов`язанням у межах вартості спадкового майна. Отже, правила статті 1281 ЦК щодо строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов`язань, забезпечених іпотекою. В матеріалах справи відсутні докази переходу права власності на предмет іпотеки до [PERSON] . З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в частині вимог до відповідача [PERSON] . Щодо вимог позову до відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Строк в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 р. справа № 6-1286цс15). Згідно із статтею 590 ЦК України, статті 33 Закону України «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Статтею 7 Закону України «Про Іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до статті 12 Закону України «Про Іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Оскільки [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виконані, позивач звернувся з позовом до Іпотекодавця, відповідача [PERSON] з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, відповідачем подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Тлумачення ч. 1 ст. 261 ЦК України дозволяє стверджувати, що початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив визначеного договором строку кредитування обумовлює початок перебігу позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) 28 березня 2018 року зробила правовий висновок про те, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За змістом умов кредитного договору, укладеного з [PERSON] повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється позичальником щомісячно відповідно до графіку платежів. Таким чином, умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути суму кредиту частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Як вбачається з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по договору був здійснений 22.06.2009, тобто право вимоги в банку виникло ще в 2009 році. Інших доказів про те, що позичальник здійснював платежі на погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, матеріали справи не містять. При цьому, строк кредитного договору закінчився 15.06.2010. Разом з тим, ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вбачається, що позивач з вимогами до [PERSON] звернувся лише в червня 2016 року, отже ним пропущено строки позовної давності для звернення до суду. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах до [PERSON] у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача.

Outcome: dismissed