Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

В липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі -АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 лютого 2011 року [PERSON] уклала кредитний договір № б/н з АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого отримала кредит у розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом в заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійсненні операції по картрахункам. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В порушення вимог ст. ст.526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим відповідно до вимог ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України позивач просить повернути кредит на загальну суму 263 878,74 грн станом на 30 квітня 2019 року, з яких 15 940,00 грн - заборгованість за кредитом; 244 838,74 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 100,00 грн - заборгованість за пенею та комісією. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, таким чином позивач просить стягнути заборгованість у сумі 121 318,95 грн, з яких: 15 940,00 грн - заборгованість за кредитом, 105 378,95 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 14.02.2011 року по 30.05.2018 року. У встановлений судом строк відповідач надала відзив на позов, в якому зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог з нижченаведених підстав. Згідно з обставинами, викладеними позивачем у позовній заяві на обґрунтування своїх вимог, кредитний договір укладено 14.02.2011 року у вигляді кредитного ліміту в сумі 17000 грн зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Нарахування відсотків здійснюється за «Тарифами банку», розміщеними на сайті, а підписання заяви (для одержання кредитної карти) разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та згаданими Тарифами складає між нею та банком. Вказані Умови та Правила так само, як і Тарифи, розміщені на сайті. Посилаючись на це позивач зазначив, що виконав всі умови та вимоги, передбачені законодавством, щодо видачі кредиту. Такі твердження відповідача вважала неприйнятними. З доданої до позову копи заяви, на яку позивач посилається як на факт укладення кредитного договору, вбачається, що відсутні відомості про розмір заявленого кредитного ліміту, розмір відсотків, що нараховуються позивачем, та більше того, у заяві йдеться не про видачу платіжної картки, а про видачу пенсійної картки, на яку не встановлюється кредитний ліміт. Заяви про оформлення картки Універсальна Голд не надано. Саме про те, що на пенсійну картку неможливо встановити кредитний ліміт повідомляє позивач на своєму сайті, де зазначено, що кредит можна отримати за допомогою картки «Універсальна» ПриватБанку. Тобто, правила банку не передбачають видачу кредиту на пенсійну картку. Крім цього, позовна заява не містить відомостей про те, що їй була видана саме картка, призначена для встановлення кредитного ліміту, і не зазначено того, коли саме вона була видана. Також не зазначено строку дії картки, на підтвердження того, що вона користувалася саме тією карткою та кредитними коштами на ній упродовж спірного періоду, яку позивач має на увазі у своєму позові. А враховуючи тривалість періоду з 14.02.2011 року, викликає сумнів строк дії картки до 30.05.2018 року та більше. Відомостей про продовження строку кредитування шляхом видачі іншої (нової картки) позовна заява не містить. Також зазначає, що позивач заявляє про стягнення суми боргу та відсотків за період з 14.02.2011 року по 30.05.2018 року, а розрахунок надає починаючи з 03.08.2011 року. Отже, додані до позовної заяви докази не дають можливості встановити, що їй була видана картка з встановленим кредитним лімітом в сумі 17 000 грн, а наданий позивачем розрахунок не дає можливості ідентифікувати, що заборгованість розрахована саме за виданою їй карткою із встановленим кредитним лімітом у вищевказаній сумі. Інакше кажучи, банком не додано доказів, на підставі яких зроблено цей розрахунок. Наприклад, якщо вона знімала готівку, то яким чином (через касу, банкомат тощо), коли саме і в якій сумі. Відповідних документів (належних і допустимих доказів) на підтвердження цих обставин позивачем не надано. Такий розрахунок ґрунтується на даних, нічим не підтверджених. Так само не надано доказів, що суми, які зазначені в розрахунку як погашення кредиту, вносилися нею на картку, а не списувалися банком самостійно з тих коштів, що були наявні на картковому рахунку. Верховний Суд з приводу приєднання до Умов та Правил надання кредиту зазначив на те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк (постанова від 23 липня 2020 року у справі № 378/305/18, постанова від 11 березня 2015 року № 6-61цс15). Визначальним є встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами (постанова від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17). Таким чином, у письмовому вигляді не обумовлено нарахування 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Умови, Правила і Тарифи, про які йдеться у позові, нею не підписувалися, а додані до позовної заяви документи не містять підтверджень того, що саме ці документи вона розуміла та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету. До того ж, вказана заява підписувалася на оформлення пенсійної картки, а не для одержання кредиту. Щодо нарахування відсотків Верховний Суд зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Зі спливом строку кредитування припиняється право позивача нараховувати проценти за кредитом (постанова від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). У даному випадку, з огляду на позицію Верховного Суду згадану вище, можна стверджувати, що нарахування відсотків за договором не передбачено, оскільки відповідні умови нею не підписувалися. Довідка про умови кредитування, яку надав позивач, містить номер договору, а розрахунок складений за договором без номеру. Крім цього, у позові йдеться про кінцевий термін кредитування, який відповідає строку дії картки, але, як вже зазначалося, строк дії картки позивач не вказує, що також, серед іншого, не підтверджує його право нараховувати відсотки, оскільки унеможливлює визначення закінчення строку кредитування. Залежно від закінчення строку кредитування, обчислюватиметься і строк позовної давності, який наразі, за відсутності відповідних відомостей, неможливо обчислити. У разі, якщо у наслідок подання відповіді на відзив позивачем буде встановлено, що позовна заява подана ним з пропуском строку позовної давності, встановленої законом, прошу його застосувати. Втім, зважаючи на викладене, позовні вимоги вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Тому заперечує проти задоволення позову та, відповідно, й стягнення з неї судових витрат, які позивач поніс. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав клопотання, в якому підтримав позовні вимоги, просив справу розглянути за відсутності його представника. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила в позові відмовити. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідний зміст спірних правовідносин. 14 лютого 2011 року [PERSON] уклала кредитний договір № б/н з АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого отримала кредит у розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В підтвердження суми заборгованості по кредиту позивачем наданий розрахунок заборгованості за договором б/н від 14.02.2011 р., укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , яка станом на 30 квітня 2019 року становить 263 878,74 грн, з яких 15 940,00 грн - заборгованість за кредитом; 244 838,74 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 100,00 грн - нарахована комісія. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, таким чином позивач просить стягнути заборгованість у сумі 121 318,95 грн, з яких: 15 940,00 грн - заборгованість за кредитом, 105 378,95 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 14.02.2011 року по 30.05.2018 року. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст.634 ЦПК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року, справа №6-14цс14 визначено застосування строку позовної давності по платіжним картам. У вказаній постанові зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Оскільки погашення кредиту визначено щомісячними платежами, то строк позовної давності щодо кожного окремого щомісячного платежу розраховується окремо. Відповідно до положень ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. До винесення судом рішення відповідачем зроблено заяву про застосування судом позовної давності. Банк заявив вимоги про стягнення процентів у розмірі 105 378,95 грн за період з 14.02.2011 року по 30.05.2018 рік. Банк звернувся до суду 04.07.2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності щодо щомісячних платежів по процентах, які мали бути сплачені до 04.07.2016 року. Тобто проценти, які нараховані до 03.07.2016 року включно, не можуть бути стягнені у зв`язку з тим, що строк давності по таких процентах сплив. Таким чином, суд приходить до висновку про застування строку позовної давності щодо стягнення процентів за період з 14 лютого 2011 року по 4 липня 2016 року. За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховним судом у постанові від 19 вересня 2018 року по справі № 204/3294/14-ц було зроблено висновок, що положення, які містяться в Умовах та правилах надання банківських послуг не підлягають застосуванню, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними. Що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та від 04 листопада 2015 року справі № 6- 1926цс15. Велика Палата Верховного суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17 зробила висновок, що підписана про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Окрім цього згідно з ч.ч.2,3 ст.1056-1 Цивільного кодексу України (у редакції на момент укладення кредитного договору та отримання кредиту - 2010 рік) встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Стаття 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції на момент отримання кредиту) встановлено: банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами. Згідно п.3.5. Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» ( в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Таким чином, законодавством (ЦК, Законом України «Про банки та банківську діяльність») встановлено пряму заборону змінювати процентну ставку в односторонньому порядку, без взаємного погодження сторін. Умова договору про таку зміну встановлено Законом як нікчемну, тому окремого визнання недійсною така умова не потребує. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем безпідставно на суму заборгованості по кредитному договору нараховано проценти за період з 14.02.2011 року по 30.05.2018 року. Відповідачем за період з 04.07.2016 року по 04.07.2019 рік було сплачено на погашення кредиту 584,55 грн. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості за кредитом у розмірі 15 355,45 грн (15 940,00 грн - 584,55 грн). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вказаних вимог закону, процент задоволених судом позовних вимог за позовом становить 12,66%, з розрахунку 121 318,95 грн - 100%, 15 355,45 грн - х%, х = 15 355,45 грн х 100% : 121 318,95 грн. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 243,20 грн., з розрахунку 12,66% х 1921,00 грн. : 100%. Відповідно до ст. ст.525, 526, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial