Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду з цією заявою та просить постановити рішення, яким встановити факт смерті [PERSON], який помер 18 квітня 2016 року у м.Донецьк. При цьому заявниця посилається на те, що померлий [PERSON] є рідним батьком її онука [PERSON] [INFO]. Мати її неповнолітнього онука та її рідна дочка [PERSON] померла у 2007 році. Після смерті [PERSON] Будьоннівським відділом записи актів цивільного стану м.Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки було видане свідоцтво про його смерть за №025422 , актовий запис №412 від 19 квітня 2016 року. [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану їй - заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] в зв"язку з відсутністю лікарського свідоцтва про його смерть. Надати таке свідоцтво у неї - заявниці не має можливості , оскількі м.Донецьк є територією, яка тімчасово не підконтрольна Україні. Встановлення факту смерті [PERSON] їй - заявниці необхідно для визначення її неповнолітньому онуку [PERSON] , який залишився без батьківського піклування, статусу сироти та вирішення питання про призначення неповнолітньому опікуна. Заявниця в судове засідання не прибула , про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином , просила справу розглянути без її участі в судовому засіданні. Зацікавлена особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] районного управління юстиції в Одеській області про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином , направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу в судовому засіданні, заперечень проти вимог заявниці не має. Суд вважає , що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до частини 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Відповідно до роз'ясень, наданих в п. 13 Постанови..., суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Частиною 1 ст. 257 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Заявниця зареєстрована у м.Донецьк, що підтверджується її паспортом (а.с.12). З 05 квітня 2016 року заявниця постійно проживає в [INFO] , що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитетористичної операції (а.с.10). Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON], яка є рідною дочкою заявниці, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с.7). Від шлюбу у [PERSON] і [PERSON] народився син [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.5). Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано , про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів, зроблено відповідний актовий запис за №156 від 15 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції м.Донецька (а.с.8). 16 січня 2007 року [PERSON] померла , що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.9) 18 квітня 2016 року у м.Донецьк помер [PERSON], про що Будьоннівським відділом записи актів цивільного стану м.Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки видане свідоцтво про його смерть за №025422 , актовий запис № 412 від 19 квітня 2016 року (а.с.3). 08 червня 2016 року заявниця [PERSON] звернулася до [PERSON] районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану для проведення державної реєстрації смерті [PERSON], однак їй в цьому було відмовлено з посиланням на те, що підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров"я України від 08.08.2006 року № 545, а зазначене вище свідоцтво про смерть [PERSON] не може бути підставою для реєстраціїї його смерті (а.с.11). Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. За загальним правилом документи, видані органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово непідконтрольній території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, їх акти (рішення, документи) є недійсними і не створюють правових наслідків. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085 «Про затвердження населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м.Донецьк віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи надане свідоцтво про смерть [PERSON] , суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду цієї справи необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Як розяснив ВССУ в Інформаційному листі «Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті … для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово непідконтрольній території України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації особистих немайнових прав заявниці, суд вважає, що надані заявницею докази у їх сукупності, з урахуванням зазначеного вище свідоцтва про смерть, підтверджують факт смерті [PERSON] 18 квітня 2016 року у м.Донецьк. Встановлення цього факту необхідне заявниці для здійснення державної реєстрації факту смерті [PERSON], який є рідним батьком її неповнолітнього онука [PERSON], який залишився без батьківського піклування, для подальшого вирішення питання про надання неповнолітньому [PERSON] статусу дитини - сироти та призначення йому опікуна, тобто встановлення даного факту породжує юридичні наслідки для заявниці. За вказаних обставин заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved