Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності на нежилові будівні за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що починаючи з 2004 року він почав використовувати нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке знаходилося в занедбаному та напівзруйнованому стані, непридатному для використання. Він його відремонтував, підтримує в належному стані та використовує вказану нежитлову будівлю під зберігання зернових, тобто позивач добросовісно та відкрито володіє майном більше 13 років, в зв'язку з чим прохав визнати за ним право приватної власності на вищевказану нежитлову будівлю за набувальною давністю. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій прохав слухати справу у його відсутність, позов визнав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що починаючи з 2004 року позивач почав використовувати нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке знаходилося в занедбаному та напівзруйнованому стані, непридатному для використання. Він його відремонтував, підтримує в належному стані та використовує вказану нежитлову будівлю, про що свідчить акт обстеження використання не житлової будівлі від 17 жовтня 2017 року. Також, як вбачається із матеріалів справи на нежитлову будівлю за зверненням позивача КП «Краснокутське БТІ» було виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], про те на зазначений об'єкт право власності не зареєстровано, що підтверджується довідкою КП «Краснокутське БТІ» від 31.10.2017 року №936. Також, як вбачається з довідки Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 23.10.2017 року, що нежитлова будівля, що розташована в [ADDRESS] числиться за [PERSON]. Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебуває вся земля в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності. Згідно ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Як вбачається з рішення Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 15 листопада 2017 року №497 «Про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]», згідно якого [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшого надання в оренду. Як вбачається з п.1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевказані вимоги щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та відсутність у позивача документів, що підтверджують перехід права власності на нерухоме майно, позбавляє позивача права провести державну реєстрацію право власності на вказане нерухоме майно та користуватися повноцінно ним. Натомість, відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначає ст. 344 ч. 2 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем правонаступником вона є. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до ст. 344 ЦК України є добросовісність. Окрім цього, відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України ( 2004р. ) правила ст. 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 2001 року. Враховуючи, що ЦК набрав чинності з 01.01.2004 року ( п.1 " Прикінцевих та перехідних положень" ЦК ), норми статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ст.ст. 76, 81 , суд знаходить доведеним, що на нежитлову будівлю ніхто не претендує, оскільки відповідач Мурафська сільська рада Краснокутського району Харківської області, яка мала право на визнання права власності на вказане нерухоме майно як на безхазяйне, вимоги [PERSON] визнала та підтвердила факт добросовісного користуванням позивачем нежитловою будівлею, надавши позивачу довідку з зазначенням, що саме за ним числиться нежитлова будівлями, та дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшого надання в оренду, на якій знаходиться нежитлова будівля. Окрім цього суд враховує той факт, щопозивач відкрито, добросовісно, безперервно з 2004 року володіє та використовує нежитлову будівлю, яка була в занедбаному та напівзруйнованому стані, вже на протязі 13 років, однак відсутність у позивача документів, що підтверджують перехід права власності на нерухоме майно, позбавляє позивача права провести державну реєстрацію право власності на вказане нерухоме майно, а тому іншого шляху, ніж визнання права власності за набувальною давністю в судовому порядку, у позивача немає. За таких підстав суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON]

Outcome: approved