Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача - Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Тернопільської обласної ради з вимогами: поновити строк звернення до суду з даним позовом; поновити його на роботі на посаді лікаря медицини невідкладних станів Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, Тернопільської підстанції №2; стягнути з відповідача в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.05.2018 р. до дня пред`явлення позову в сумі 8409 грн. 52 коп. Позивач позовні вимоги підтримав, мотивуючи їх тим, що звільнення з роботи вважає незаконним і таким, що відбулось з грубим порушенням вимог трудового законодавства, так як в наказі №74 від 07.05.25019 р. про його звільнення відповідач посилаються на п.3.ст.43 КЗпП України, яка передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, що не відповідає вимогам чинного законодавства. При звільненні відповідач повинен був врахувати п.3. ст.43 -1, яка передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Крім цього звільнення сумісника у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника який не є сумісником проводиться відповідно до ст. 7 КЗПП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за нових умов можуть застосовуватись додаткові крім передбачених у ст.37 і 41 цього Кодексу підстави для припинення цього договору. Під час його звільнення з роботи не було прийнято іншого працівника за основним місцем роботи, як це зазначено в наказі N274 від 07.05.2019 р. Не може бути підставою для звільнення і п.9 ст. 36 КЗПП України, яким визначені підстави, передбачені іншими законами. Згідно ст. 235 КЗПП України за час вимушеного прогулу відповідач зобов`язаний виплатити йому заробітну плату. Його середня заробітна плата за останні 2 місяці роботи склала 1464,58 грн., що підтверджується довідкою. Вимушений прогул склав 5 місяців 14 днів. Тому борг за час вимушеного прогулу складає 8409,52 грн. Місячний термін для звернення до суду з даним позовом пропустив, так як перебував за кордоном, про те, що на його посаду не було прийнято основного працівника йому стало відомо, лише через 5 місяців після звільнення, отже відповідачем були порушені його права при звільненні. Крім цього вказує у позові, що на той час ним проводились ремонтні роботи по відновленню його житлового будинку, який був пошкоджений під дією зовнішніх факторів, тому просить суд визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними. Представник відповідача позову не визнав, вважає, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог законодавства, оскільки на його місце було прийнято основного працівника. Позивач був вчасно попереджений про звільнення, його було ознайомлено з причинами звільнення, наказом про його звільнення позивач був ознайомлений під особистий розпис. Відповідач вважає, що позивачем не надано переконливих доказів щодо поважності порушення строку звернення до суду.. Одночасно представник позивача вказує, що при складанні наказу про звільнення позивача була допущена технічна помилка, а саме: вказано «з урахуванням п.3 ст.43 КЗпП України», замість «з урахуванням п.3 ст.43-1 КЗпП України» Заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи суд встановив: згідно наказу Тернопільського міського комунального закладу «Станція швидкої медичної допомоги» №28-к від 30.11.2012 р. позивач з 01.12.2012 р. був прийнятий на роботу на посаду лікаря на 0,25 тарифної ставки за сумісництвом. Згідно наказу Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф №74 від 07 травня 2019 р. позивача звільнено з 08.05.2019 р. з посади лікаря медицини невідкладних станів Тернопільської підстанції №2 відповідно до п.9 ст.36, п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій від 28.06.1993 р. №43 з урахуванням п.3 ст.43 КЗпП України. Підстава звільнення: прийняття на роботу іншого працівника за основним місцем роботи. З даним наказом позивач був ознайомлений, що засвідчує його особистий підпис у наказі. Зазначені у позовній заяві доводи позивача про те, що на його посаду не було прийнято основного працівника спростовуються наказом Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф №75 від 05.05.2019 р., згідно якого з 09.05.2019 р. на посаду лікаря медицини невідкладних станів Тернопільської підстанції №2 за основним місцем роботи прийнято [PERSON] . Відповідно до ст.7 КЗпП України особливості регулювання праці тимчасових і сезонних працівників (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. Пункт 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р., №43, визначає, що звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги Таким чином суд приходить до висновку, що позивача як сумісника правомірно звільнено з роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Водночас у наказі про звільнення відповідач посилається на п.9 ст.36 КЗпП України та на п.3 ст.43 КЗпП України, що на переконання суду є невірним формулюванням. П.9 ст.36 КЗпП України визначає, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. Як було зазначено вище, підстави припинення трудового договору працівників, які працюють за сумісництвом, згідно ст.7 КЗпП України встановлюються підзаконним нормативним актом, тобто Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р., №43, а не законами України. Відповідач у своєму відзиві зазначає, що при складанні наказу про звільнення позивача була допущена технічна помилка, а саме: вказано «з урахуванням п.3 ст.43 КЗпП України», замість «з урахуванням п.3 ст.43-1 КЗпП України». Суд погоджується з цим поясненням, однак ані ст.43 КЗпП України, ані ст.43-1 КЗпП України не містять розподілу на пункти. Вочевидь, відповідач посилався на абзац 4 ч.1 ст.43-1 КЗпП України, згідно якого розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Однак суд вважає, що при формулюванні причин звільнення посилання на ст.43-1 КЗпП України не є обов`язковим. Отже, при формулюванні причин звільнення позивача відповідач повинен був посилатися на ст.7 КЗпП України та п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 р., №43. П. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснює, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Позивач у своєму позові просить визнати причини пропуску строку звернення до суду, встановлені ст.233 КЗпП України поважними, відповідач такі вимоги заперечує. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Оскільки судом встановлено, що позивача як сумісника правомірно звільнено з роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, то у задоволенні позову слід відмовити по суті у зв`язку з його безпідставністю. Одночасно формулювання причин звільнення слід змінити і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Outcome: dismissed