Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа: відділ реєстрації місця проживання Виноградівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач є її невісткою, яка зареєстрована за даною адресою. Остання вже більше 9 років не проживає за місцем реєстрації. Реєстрація відповідача в житловому будинку грубо порушує права та законні інтереси позивача, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за місцем проживання. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивачем подано до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги заяви підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представником третьої особи подано до суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст. 280-281 ЦПК України за відсутності відповідача [PERSON] , яка повідомлена у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала своїх заперечень проти позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. Із Свідоцтва про право власності на житло від 06.06.1994 року вбачається, що позивачу [PERSON] та членам її сім`ї належить квартира у [ADDRESS] . Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 06.06.1994 року №12. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою Виноградівського РВ ГУДМС в Закарпатській області №2101.30-870/2114.1-19/233 від 01.06.2019 року. У заяві позивач зазначає, що у неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються її права. Згідно частини другої статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до змісту ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця перебування та місця проживання осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до ст. 7 цього ж Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви самої особи; судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; інших документів які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки вона має тільки формальну реєстрацію у вказаному будинку, не проживає в ньому значний період часу, що значно перевищує встановлений законом шестимісячний строк. У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Разом з тим, розглядаючи вимогу позивачки про зняття відповідачки з реєстраційного обліку суд враховує, що питання зняття з реєстрації місця проживання/перебування вирішується та така процедура здійснюється органом реєстрації, яким визначено виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-1V "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Таким чином рішення суду щодо права користування особи житловим приміщенням, що набрало законної сили, є підставою для порушення питання зняття її з реєстрації перед органами реєстрації. Відтак позов у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, суд дійшов до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial