Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги обґрунтувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 9 грудня 2016 року вона є власником квартири [ADDRESS]. Так, 25 травня 2017 року її син запозичив у відповідача гроші в розмірі 420160,00 грн., що за курсом НБУ складало 16000 доларів США. Того ж дня її син на підставі наданої нею довіреності уклав з відповідачем договір купівлі-продажу належної їй квартири. Однак, цей договір є недійсним, оскільки не був спрямований на відчуження спірної квартири, а метою його укладання було бажання відповідача отримати позичені її сином кошти. Дізнавшись про порушення своїх прав вона намагалася врегулювати спір з відповідачем, а саме двічі з ним зустрічалася у м. Херсоні. Проте її зусилля залишилися без результатів, оскільки відповідач вимагав повернення запозиченої її сином позики в розмірі 20000 доларів США. Отже, виходячи з викладеного та з підстав передбачених статтями 215, 229, 230 ЦК України спірний договір має бути визнаний судом недійсним. Водночас, відповідач не погодившись з позовом подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що 25 травня 2017 року він, діючи на підставі довіреності від імені [PERSON] уклав з представником продавця [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені своєї матері [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Причиною продажу квартири [PERSON] пояснював тим, що має намір разом із своєю мамою переїхати жити до Росії. Розмовляючи з [PERSON] щодо умов укладання договору купівлі-продажу ними було досягнуто згоди, що угода буде посвідчена у м. Херсоні, оскільки вартість оформлення була нижчою ніж у м. Дніпро. Посилаючись на свою зайнятість [PERSON] сказала, що угоду підпише її син, якому вона надала довіреність для здійснення цих повноважень. Укладений між ним та [PERSON] договір є договором купівлі-продажу квартири в якому визначені всі істотні умови, які повинен містити договір купівлі-продажу нерухомості. Розписка надана [PERSON] підтверджує отримання грошей саме за продаж квартири, повний розрахунок за продану квартиру та відсутність будь-яких претензій фінансового та майнового характеру. Виходячи з викладеного, просив суд відмовити у позові та стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати. Третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводина І.М. надала пояснення по справі в яких зазначила, що спірний договір купівлі-продажу нею був посвідчений у відповідності до вимог діючого законодавства. Особи, які уклали цей договір є письменними, повнолітніми, цивільно-дієздатними особами, які на момент посвідчення договору перебували при здоровому розумі і повністю усвідомлювали зміст та правові наслідки цього договору, також підтвердили відсутність обставин, які примушують укласти договір на вкрай невигідних умовах, а також те, що договір носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Для посвідчення договору представником продавця [PERSON] були надані на квартиру всі передбачені законодавством документи, що свідчить про дійсність намірів продавця саме щодо укладання договору купівлі-продажу квартири. Ухвалою судді від 31 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 12 жовтня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 листопада 2018 року заяву представника позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову - повернуто позивачу, разом з усіма додатками. Ухвалою суду від 27 листопада 2018 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. Задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик в судове засідання свідків. Відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу. Відмовлено у прийнятті зустрічної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення до спільного розгляду з первісним позовом. Закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні та зокрема зазначив, що метою укладання спірного правочину був договір позики, а не договір купівлі-продажу квартири. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов. Третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводина І.М. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухав доводи сторін, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 09.12.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л.Г. за реєстровим №486, була власником квартира [ADDRESS]. 25 травня 2017 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] (позивача), на підставі довіреності, посвідченої у місті Дніпро Дніпропетровської області 12.12.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим № 2440 та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої 29.11.2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О.В. за реєстровим № 702, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М., (а.с.15,16). Право власності на вищезазначену квартиру на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року зареєстровано за покупцем [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Так, оспорюючи договір купівлі-продажу квартири від 25 травня 2017 року, позивач та її представник в обґрунтування заявлених вимог зазначали, що договір купівлі-продажу квартири був укладений з метою приховати дійсний правочин договору позики, при цьому посилались на статті 215, 229, 230 ЦК України Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України. За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку чи введення в оману. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Проте, позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинявся діючим на підставі довіреності представником позивача (продавця) під впливом обману з боку відповідача чи неправильним сприйманням фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто не довела обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог. Сам син позивача - [PERSON], який діяв від її імені, як Продавця, в судове засідання не з'явився та не підтвердив, що діяв під впливом обману з боку відповідача чи неправильним сприйманням фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Крім того, позивач та її представник в обґрунтування своїх аргументів не довели належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, що спірний правочин вчинено з метою приховати, дійсний правочин позики, тобто, що спірна угода удавана та прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони. Також ними, не спростовано наявність наміру сторін укласти саме договір купівлі-продажу квартири та те, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору про продаж квартири. Так, своїми підписами у договорі купівлі-продажу від 25 травня 2017 року представники "Продавця" ([PERSON].) та "Покупця" ([PERSON].) засвідчили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін та усіх зацікавлених осіб, підтвердили дійсність їх намірів, при його укладанні, та відсутність будь-яких заперечень щодо кожної з умов цього договору, і те що він не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, а також підтвердили про відсутність будь-якого стороннього впливу на їх волевиявлення, та відсутність обставин, що примушують укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах (п.18 Договору). До того ж, з встановлених обставин слідує, що [PERSON] не є належним відповідачем у даному спорі, оскільки покупцем квартири за спірним договором купівлі-продажу, а відповідно її власником був та є [PERSON], тоді як відповідач [PERSON] за цим договором купівлі-продажу діяв від імені останнього та в його інтересах на підставі нотаріально посвідченої довіреності. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд), суд позбавлений можливості самостійно або з власної ініціативи змінювати первісного позивача або притягати належного відповідача як співвідповідача, за відсутності відповідного клопотання позивача. З клопотанням про заміну відповідача на належного чи про залучення співвідповідачем позивач та її представник до суду не зверталися. Отже в сукупності з вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача. Що стосується питання розподілу судових витрат, то суд виходив із такого. За результатами розгляд справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, участь адвоката, який представляв інтереси відповідача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги від 07 листопада 2018 року (а.с.91), детальним описом робіт, виконаних за договором про надання правової допомоги, квитанціями, в яких зазначені суми та види робіт за які вони сплачені. Так, за консультацію (вивчення документів, узгодження правової позиції) та складання процесуальних документів (підготовка відзиву, клопотань) відповідачем сплачено адвокату в загальному розмірі 4675,00 грн. (а.с.92,93). За складання процесуальних документів (підготовка зустрічної позовної заяви, клопотання) відповідач сплатив адвокату 4250,00 грн. (а.с.93). Таким чином, виходячи з викладеного та враховуючи, що позивачу було відмовлено у задоволенні позову, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4675,00 грн. Разом з тим, відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 4250,00 грн., оскільки вони понесені у зв'язку з підготовкою зустрічної позовної заяви, яка не була прийнята до спільного розгляду з цим позовом, а тому ці витрати не пов'язані з розглядом даної справи та відповідно питання щодо їх стягнення може бути вирішено судом при розгляді справи за зустрічним позовом у загальному порядку. Щодо понесених позивачем судових витрат, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України вони покладаються на позивача.

Outcome: approved