Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] В обґрунтування свого позову [PERSON] вказала, що відповідно до договору дарування від 07.12.2006 року, їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] У зазначеній квартирі, окрім позивача, також, зареєстрований відповідач - її брат [PERSON], [INFO], однак він за вказаною адресою ніколи не мешкав. Позивач, як одноособовий власник квартири, неодноразово зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з реєстрації за вказаною адресою, але останній цього не зробив. Також, позивач вказує, що в останні роки вона з відповідачем рідко спілкується, оскільки мешкає в іншій області. Окрім того, відповідач веде аморальний спосіб життя. Також, позивач звертає увагу, що [PERSON] жодних витрат з утримання квартири з грудня 2006 року не несе. Разом з цим, позивач сплачує комунальні послуги. Знаходження відповідача на реєстраційному обліку у квартирі позивача перешкоджає здійсненню нею своїх прав, пов'язаних з користуванням та розпорядженням квартирою. У добровільному порядку відповідач зніматись з реєстрації не бажає, у зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду з зазначеним позовом для захисту своїх прав. Позивач до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити, у разі неявки відповідача, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями, повернутими поштовим відділенням, у зв'язку з закінченням терміну їх зберігання, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, при ухваленні рішення покладався на розсуд суду. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача, вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування квартири ВЕІ №489551 від 07.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. Зареєстровано в реєстрі за №13916 (а.с.43 оборот-44). Як видно з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 21.12.2006 року вказана квартира зареєстрована в КП «Криворізьке БТІ», реєстраційний номер [NUMBER], номер запису 484 (а.с.43). При цьому відповідно до довідки №61 від 29.10.2018 року, виданої Криворізькою об'єднаною міською довідково-інформаційною службою ТОВ «Нова-Ком», за адресою [ADDRESS], окрім [PERSON], зареєстрований її брат [PERSON], [INFO] (а.с.30). Разом з цим, відповідно до акта від 30.10.2018 року, складеного мешканцями квартир №№33, 20, 11 будинку [ADDRESS], відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] за вказаною адресою не проживає більше одного року (а.с.31). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] в добровільному порядку не знімається з реєстраційного обліку, що призводить до створення перешкод позивачу у здійсненні нею права власності від порушень, не пов'язаних з володінням майном, яке в силу ст.16 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку шляхом пред'явлення негаторного позову. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони регулюються ст.346 ЦК України. Так, відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка згідно з ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 4 Статті 41 Конституції України та ст.321 ч.1 ЦК України, передбачена непорушність права власності, зокрема, вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірним домоволодінням підлягає захистові відповідно до змісту вказаної Конвенції. Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є повноправними власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким вона не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON], фактом своєї реєстрації в квартирі [ADDRESS], де він не проживає більше одного року, чинить позивачу перешкоди у здійсненні такого права, яке за даних обставин підлягає захисту судом із задоволенням пред'явленого [PERSON] негаторного позову шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 704,80 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1). На підставі викладеного й

Outcome: approved