Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. В лютому 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовною заявою до відповідача - приватного підприємця [PERSON] про визнання договору від 18.03.2019р. частково недійсним. Посилається, в обгрунтування позовних вимог на те, що 13.03.2019 року, він подав приватному виконавцю [PERSON]. заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа виданого Сторожинецьким районним судом Чернівецької області 05.03.2019 року по цивільній справі №723/2181/18 про стягнення на його користь з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 578203,47 грн., та 26790,03 грн. судових витрат. Посилається на те що [PERSON] було поставлено перед ним вимогу про внесення авансованого внеску та сплачено 11564,06 грн. за виконання виконавчого документа №723/2181/18, а 18.03.2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір б/н про сплату додаткової винагороди приватного виконавця. Зазначає, що відповідач увів його в оману щодо істотних умов договору, а саме відносно порядку визначення розміру та сплати вартості послуг з примусового виконання та моменту настання виконання. Вважає що вказаний договір не відповідає вимогам законодавства та просить визнати його частково недійсним. Рух справи та позиція сторін: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.02.2020 року позовну заяву залишено без руху із наданням терміну позивачу на виправлення недоліків (а.с.21). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.03.2020 року відкрито провадження по справі та призначено в судове засідання.(а.с.45). 25.05.2020 року позивачем направлено до суду уточнену позовну заяву (а.с.52-54). Представником позивача [PERSON] в суд подано заяву про розгляд справи за відсутності як його так і його довірителя. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Поляк П.П. в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечив і просив відмовити в позові; в наданих суду поясненнях посилався на обставини викладені у відзиві. Заслухавши пояснення представника відповідача який заперечував проти позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зважає на наступне. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідженні судом докази та застосовні норми права Судом належними доказами встановлено наступне. Згідно довідки АСВП встановлено що на примусовому виконанні перебуває ВП№58651414 (а.с.111-113) Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2018 року у справі №723/2181/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 16.04.2016 року позовні вимоги задоволено. 13 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] боргу у сумі 578203 грн. 47 коп. та 26 790 грн. 03 коп. судових витрат.(а.с.9,36). 13 березня 2019 року сплатив приватному виконавцю в сумі 11564,06 коп. авансований внесок згідно виконавчого документу №723/218/18 від 05.03.2019 року (а.с.10) [PERSON] є приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області згідно посвідчення №0190, виданого 12 червня 2018 року (а.с.25,109,110) 18 березня 2019 року приватним виконавцем [PERSON] відкрито виконавче провадження. 18 березня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем приватним виконавцем [PERSON] укладено договір про сплату додаткової винагороди приватного виконавця (а.с.38-39). Відповідно до п. 3.1 Договору розмір додаткової винагороди у випадках, передбачених п. 2.1.1-2.1.4 становить 57 820 грн. 00 коп. Згідно з п. 4.1.1 додаткова винагорода сплачується стягувачем на рахунок приватного виконавця у визначені строки та наступному порядку, а саме протягом 3 (трьох) робочих днів з дня настання відповідних обставин у розмірі 57 820 грн. 00 коп. Стягувач сплачує додаткову винагороду приватному виконавцю у випадку, якщо: приватним виконавцем здійснено заходи примусового виконання рішення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», що полягають у зверненні стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні та передано на реалізацію майно боржника, однак, таке майно не реалізоване в Системі електронних торгів арештованим майном (СЕТАМ), після чого Стягувачем подано заяву приватному виконавцю про бажання залишити нереалізоване майно боржника за собою в порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження»; приватним виконавцем прийнято до виконання виконавчий документ та відкрито виконавче провадження за заявою стягувача після чого стягувачем подано заяву приватному виконавцю про повернення виконавчого документа без виконання або визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами виконавчого провадження у процесі виконання рішення; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; приватним виконавцем здійснено заходи примусового виконання рішення з метою виконання виконавчого документа, внаслідок чого приватним виконавцем забезпечено повне чи часткове виконання рішення та кошти перераховано стягувачу. Стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення. Відмовою від залишення за собою нереалізованого майна боржника вважається неподання стягувачем протягом 10 робочих днів з дня отримання письмового повідомлення приватного виконавця про бажання залишити нереалізоване майно за собою. 15 січня 2020 року відповідачем направлено позивачу повідомлення про залишення нереалізованого майна в рахунок погашення боргу. 07 лютого 2020 року позивачем направлено повідомлення про можливість отримання майна в рахунок боргу. Позивач в обставинах викладених у позові, вважає, що пункти договору перебувають у суперечності між собою, а відповідач ввів його в оману з приводу істотних умов договору, що є несправедливим, а тому просив, визнати частково недійсними п. 3.1 та п. 4.1.1 Договору по сплату додаткової винагороди приватного виконавця. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірвані договору в судовому порядку; (3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: (1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; (2) наявність підстав для оспорення правочину; (3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Виходячи із викладеного вище, під час розгляду вказаної справи, позивач мусить довести наступні обставини: суперечність умов оспорюваного договору; волевиявлення сторін договору факт введення в оману позивача відповідачем. Жодна із вказаних вище обставин не доведена позивачем належними та допустимими доказами, оскільки як на підставу недійсності умов договору про сплату додаткової винагороди приватного виконавця від18 березня 2019 року позивач посилається на те, що положення пункту 1 договору суперечать пункту 2 договору в частині предмету договору, а саме, те, що предметом договору є зобов`язання сплатити винагороду за виконання виконавчого листа, тобто закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення. В чому полягав обман з боку відповідача [PERSON] не зазначає, натомість спростовується самим договором. Так, пункт 2.1.2. договору визначає, сплата винагороди при здійсненні будь-яких дій приватним виконавцем наступає при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження і обумовлює сплату винагороди без необхідності здійснення приватним виконавцем будь-яких дій по реальному виконанню виконавчого листа. Судом не встановлено і суперечностей між п. 3 договору і п. 1, в частині розміру винагороди. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що розмір мінімальної заробітної плати на час укладання договору відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» і дорівнював 4173 грн. Таким чином, сума 10 мінімальних заробітних плат становила 41730 грн., а тому вважає, що умови, передбачені пункту 1 суперечать пункту 2 оспорюваного договору. Згідно частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За аналізом, сукупності досліджених доказів, судом установлено, що договір підписаний обома сторонами, усі пункти договору сторонами були узгоджені та вважає, що позивач не доведено належними і допустимим доказами заявлених вимог щодо суперечностей оскаржує мого договору з вимогами закону щодо встановлення максимального розміру додаткової винагороди приватного виконавця. Відповідно до ч. 8 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. Розмір винагороди визначається на розсуд сторін, оскільки жодних встановлених ставок додаткової винагороди законом не передбачено, а тому п. 1 та 2 договору не суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, умови оспорюваного договору не суперечать положенням законодавства, а посилання на те, що умови перебувають у суперечності між собою, не є підставою для їх визнання недійсними в силу статті 203 ЦК України. Судом установлено, що позивач особисто підписав договір про сплату додаткової винагороди від 18 березня 2019 р., не оспорював того факту, що підпис на договорі його. Тобто факт підписання вказаного договору означає, що сторони, розуміючи значення своїх дій, положення цивільного законодавства, яким регулюються подібні відносини, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору. Підписавши оспорюваний договір, позивач підтвердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню. Таким чином, сторони взяли на себе зобов`язання з виконання обов`язків, передбачених умовами договору. Суд вважає не обґрунтованими та не доведеними твердження позивача про невідповідність умов договору вимогам законодавства. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу - остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Європейський суд, означає: що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Безумовне дотримання принципу юридичної визначеності вбачається із справ Європейського Суду з прав людини, зокрема, справа " Осовська та інші проти України", "Устименко проти України". Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Висновки На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного підприємця [PERSON] про часткове визнання договору про сплату додаткової винагороди приватного виконавця від 18.03.2019р. слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed