Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 13.01.2016 року з вищезгаданим позовом, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні квартирою № 33 в будинку № 26 по вул. Олейникова в м. Кривому Розі та вселити в зазначену квартиру; стягнути з відповідача на його користь судові витрати в розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогув розмірі 800,00 грн. В обґрунтування свої позовних вимог зазначає, що його батькам [PERSON], [PERSON], та племінниці [PERSON] належала на праві приватної спільної часткової власності в рівних долях (по 1/3 частці) квартира [ADDRESS], яка ними була приватизована 21.09.2010 року. 30 червня 2011 року помер його батько [PERSON]. За життя він заповіт не складав. Після смерті батька [PERSON], як дружина спадкодавця, та [PERSON] як онука спадкодавця (за правом представлення). 19 серпня 2013 року померла [PERSON] За життя матір склала заповіт та все своє майно заповіла йому. Позивач зазначає, що прийняв спадщину за заповітом, оскільки подав заяву про прийняття спадщини. Однак по теперішній час отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] не може, оскільки дізнався, що племінниця оформила спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири, а не на 1/6 частку, а після отримання зазначеного свідоцтва подарувала 2/3 частки квартири відповідачу по справі [PERSON]. Відстоюючи свої права, він звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання недійсним договору дарування частини квартири. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09.12.2014 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.03.2015 р., визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] 23 жовтня 2013 року [PERSON] на спадщину, що складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS], після смерті спадкодавця [PERSON], померлого 30 червня 2011 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 2-951, недійсним в частині 1/6 даного спадкового майна (квартири); визнано договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS], укладений [PERSON] з [PERSON] 26 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1171, недійсним в частині 1/6 даної квартири. Після отримання зазначеного вище рішення суду, він звернувся до [PERSON], приватного нотаріуса Криворізького, щодо часткового скасування запису про реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в частині 1/6 даної квартири, надавши йому рішення суду. Але, нотаріусом відмовив та вказано, що я маю подати рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, і на підставі такого рішення суду буде внесено запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав. Тому він був вимушений знову звернутися до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.10.2015 р. було скасоване рішення від 26 жовтня 2013 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], в частині 1/6 даної квартири. Однак й після вказаного рішення нотаріус [PERSON], не робить відповідні зміни, а тому він знову звернувся до суду з відповідним позовом. З дня відкриття спадщини по теперішній час він не може користуватися спадщиною, оскільки його в квартиру не впускає відповідач, який в квартиру впустив квартирантів. Позивач посилається на ст. 328 ЦК України, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та на ч.5 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач в судовому засіданні присутнім не був, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач по справі [PERSON] до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений за зареєстрованою в установленому порядку адресою: [ADDRESS] ( за відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 22.01.2016р.), судова повістка повернулася до суду з позначкою «у звязку з закінченням терміну зберігання», заяви про розгляд справи за його відсутності, відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи матеріали справи прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності в рівних долях (по 1/3 частці) належала квартира [ADDRESS] ( а.с.7,8) [PERSON] помер 30 червня 2011 року (а.с.10). Після його смерті, спадкоємці першої черги за законом [PERSON] як дружина спадкодавця, та [PERSON] як онука спадкодавця (за правом представлення), прийняли спадщину, по 1/6 частці, квартири кожна, та кожна з них стала власницею 1/2 частки квартири. 19 серпня 2013 року померла [PERSON] ( а.с.12). За життя вона склала заповіт та все своє майно заповіла [PERSON], який і прийняв спадщину (а.с.14). Однак , [PERSON] отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] не зміг, оскільки [PERSON] при видачі свідоцтва на спадщину за законом, після смерті [PERSON], померлого 30 червня 2011 року, невірно вказали частку у спадщині, а саме замість 1/6 частини, вказали 1/3 частину. Помилково отримавши право власності 2/3 частки квартири, [PERSON] подарувала їх відповідачу по справі [PERSON] ( а.с.17,18). Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання недійсним договору дарування частини квартири. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09.12.2014 р. по справі № 210/1297/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.03.2015 р., було визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] 23 жовтня 2013 року [PERSON] на спадщину, що складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS], після смерті спадкодавця [PERSON], померлого 30 червня 2011 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 2-951, недійсним в частині 1/6 даного спадкового майна (квартири); визнано договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS], укладений [PERSON] з [PERSON] 26 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1171, недійсним в частині 1/6 даної квартири (а.с.20-25). Однак приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], самостійно не зробив відвідних змін в реєстрі, посилаючись на відсутність технічних можливостей Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень та норм закону, що регулюють часткове скасування рішення про реєстрацію права власності (а.с.34). [PERSON] не може користуватися спадщиною, оскільки [PERSON] не передає йому ключі від квартири, а квартиру здав в найм стороннім особам, що вбачається з листа позивача від 03.12.2015 року ( а.с.38), надісланого відповідачу рекомендованою поштою, який [PERSON] отримав 09.12.2015 року (а.с.39). Згідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття та незалежно від часу її прийняття, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 цього Кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. А у відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 317 та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. З врахуванням наданих позивачем доказів, суд вважає, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач чинить позивачу, як власнику житла перешкоди в користуванні власністю, відповідач в судове засідання не зявився, заперечень проти позову суду не надав, тому суд вважає доведеним позовні вимоги позивача. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 551,20 грн та витрат на правову допомогу 800,00 грн (а.с.44). \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. \~\~ Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", відповідно до ст. 1 якого граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права. \~\~ Як розяснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України.\~\~ Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. \~\~\~\~\~\~\~\~ Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги. Повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. \~\~\~\~\~\~\~\~ При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. \~\~\~\~\~\~\~\~ Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Отже, позивачем надано до суду договір про надання юридичних послуг, акт виконаних робіт, квитанція прибуткового касового ордеру відповідно до якої позивачем сплачено на користь адвоката [PERSON] за надані юридичні послуги 800,00 грн., у звязку з чим суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу та судового збору в розмірі 551,20 грн. На підставі вишевикладеного,

Outcome: approved