Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходилась у шлюбі з відповідачем по справі. Від спільного проживання [INFO] у них народився син [PERSON]. В травні 2013 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась разом з нею, повністю знаходиться на її утриманні. З моменту народження сина відповідач зовсім не цікавиться його життям, здоров'ям, не наділяє уваги щодо його виховання та розвитку, матеріально не забезпечує. Відповідач ніде офіційно не працює, не має стабільного заробітку, веде неправильний спосіб життя, зловживає наркотичні засоби. За два роки він лише двічі давав гроші на утримання дитини, тому змушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Внаслідок несвоєчасної сплати аліментів на утримання дитини у відповідача виникла заборгованість по аліментам у сумі 7110 грн. 39 коп. Крім цього, має неврівноважений характер, декілька разів застосовував до неї фізичну силу, у зв'язку з чим вона постійно відчувала тривогу за своє життя та життя малолітньої дитини. На її думку всі ці обставини можуть негативно вплинути в подальшому на виховання дитини, його фізичний і психічний розвиток. Так як створилися умови, які шкодять інтересам її малолітньої дитини, вона звернулася до суду з цим позовом. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, його інтереси за довіреністю представляв [PERSON], який в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень суду зазначив, що [PERSON] не є алкоголіком або наркоманом, оскільки відсутні відповідні медичні висновки про це. Він веде нормальний спосіб життя. Крім того, дитині виповнилося лише два роки, вона досить мала та нерозлучно пов'язана з матір'ю, а тому бачитись з сином окремо відповідач в достатній кількості не може, тим паче якось негативно на нього впливати не може. Відповідач на даний час ніде офіційно не працює, не має стабільного заробітку, тому несвоєчасно сплачує аліменти. Протягом року двічі надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання сина. Відповідач по справі має намір спілкуватися з дитиною, матеріально її забезпечувати, приймати участь у його вихованні. У зв'язку з цим просив суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - служби у справах дітей Дзержинської міської ради в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, так як висновком комісії з питань захисту прав дітей визнано недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком позивача по справі. Суду підтвердив, що після одруження [PERSON] став застосовувати до його доньки фізичну силу. За двадцять днів до пологів він знову побив доньку. Після пологів доньку вони забрали до себе. Відповідач пішов від доньки, забравши всі речі. Потім він приїхав до міста, став працювати на ринках. З цього часу почав іноді зустрічати доньку. Також суду доповнив, що відповідач є ледачою, непорядною людиною, який не буде приймати участь в вихованні сина. Зі слів його співвітчизників [PERSON] зловживає наркотичними засобами. За два роки три рази сплачував аліменти 200 дол. США і в травні 350 грн. Відповідач ніяк не приймає участі в вихованні свого сина. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, свідка, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 07 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 231. [INFO] від спільного проживання у сторін по справі народився син [PERSON]. В свідоцтві про народження батьком дитини записаний відповідач по справі, [PERSON] (а.с. 6). Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 07 травня 2013 року (а.с. 10) шлюб між сторонами по справі було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилася разом з матір'ю, позивачем по справі, повністю знаходиться на її утриманні. Даний факт, крім пояснень позивача також підтверджено довідкою про склад сім'ї б/н, виданої 15.04.2013 року (а.с. 7) ДКП "Дзержинськжитлосервіс". Судом з'ясовано, що підтверджено матеріалам справи та повністю узгоджується з поясненнями свідка, позивач по справі [PERSON] разом з малолітнім сином проживає у своїх батьків, де для нього створюють всі необхідні умови для його проживання, фізичного та психічного розвитку з урахуванням його віку (а.с. 8). Згідно громадської характеристики (а.с. 9) [PERSON], позивач по справі за місцем свого проживання зарекомендувала себе з позитивної сторони, як добропорядна і чуйна людина, яка користується повагою серед сусідів. Весь свій час вона приділяє своєму сину, займається його вихованням, тощо. Крім цього судом встановлено, що відповідач по справі за рішенням суду зобов'язаний на користь [PERSON] сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісяця. Згідно довідки - розрахунку з відділу Державної виконавчої служби Дзержинського міського управління юстиції в Донецькій області (а.с. ) відповідач по справі станом на 29.05.2014 року має заборгованість за несплачені аліменти. Однак, суд зауважує, що державним виконавцем при розрахунку заборгованості не були враховані частково сплачені [PERSON] аліменти, тому загальна заборгованість по аліментам судом не встановлена. З огляду на це суд зазначає, що підстави для позбавлення батьківських прав зазначені вичерпно в ст. 164 СК України. Так, згідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що, розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. З'ясування фактичних обставин справи та правильна оцінка всіх зібраних у справі доказів має суттєве значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, дитині на момент подання позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] виповнилось лише 2 роки 2 місяця (а.с. 6) та батьки з моменту народження дитини разом не проживали. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що батько дитини, тобто відповідач по справі не є хронічним алкоголіком або наркоманом, за вчинення умисного злочину щодо дитини не засуджувався. Належних та допустимих доказів з цього приводу позивач суду не надала. В судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що [PERSON] не відмовляється від своєї дитини, а також надавати на її утримання необхідну матеріальну допомогу, а оскільки дитина є малою та нерозлучно пов'язана з матір'ю, відповідач не може бачитися з сином окремо від матері та в достатньої кількості. Крім того, на даний час він був вимушений виїхати за кордон, щоб працювати та виплачувати аліменти. Вказані заперечення представника відповідача матеріалами справи не спростовані. Отже, по справі відсутні безспірні докази, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини. Більш того, в своїх показаннях сама позивач зазначила, що в січні 2014 року відповідач приїжджав до неї з сином і вони разом ходили до кафе, що коли він дзвонить, то питає про сина, незважаючи на те, що це для нього лише привід почати сваритися з нею по телефону. Виходячи з цього, суд вважає, що сам факт відсутності спілкування відповідача з дитиною, в конкретній ситуації, обумовлений стосунками, які склались між колишнім подружжям, не може бути розцінений, як факт ухилення відповідача від виховання дитини. Крім цього, комісія з питань захисту прав дітей виконавчого органу Дзержинської міської ради, розглядаючи питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав, на підставі дослідження відповідних документів, виходячи з інтересів дитини, дійшов до обґрунтованого висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON], [INFO], про що 07.05.2014 року було складено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Дзержинської міської ради № 539 від 15.05.2014 року (а.с. ). За клопотанням позивача судом було витребувано виписку з протоколу засідання комісії, і дослідивши в судовому засіданні цей документ, суд не вбачає підстав сумніватися в необ'єктивності та упередженості членів комісії при розгляді даного питання. Враховуючи зазначене, а також з урахуванням малолітнього віку дитини, відносин, які склалися між її батьками, а також того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд приходить до висновку, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав у зв'язку з тим, що він свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, хоча мав таку реальну можливість, не має. За таких обставин суд не приймає до уваги громадську характеристику на [PERSON], складену 11.11.2013 року, де зазначено, що [PERSON] зарекомендував себе негативно, як сумнівна особистість та з березня 2013 року свою дитину не відвідує, участі в його вихованні не приймає, так як такі висновки суперечать встановленим обставинам справи і спростовуються іншими доказами, які містяться в матеріалах справи. Також суд не приймає до уваги і показання свідка [PERSON], який є батьком позивача, і за відсутності інших належних та допустимих доказів у справі суд вважає його зацікавленою особою, а дані ним свідчення в суді суд розцінює, як спосіб допомогти та підтримати свою доньку. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними, тому вони не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed