Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її матері - [PERSON] , котра померла [INFO] , право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по [ADDRESS] на праві особистої власності належав робітничому двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дочка), [PERSON] (внука), [PERSON] (зять). Частка кожного становила 1/4 житлового будинку. [INFO] померла її мама, [PERSON] - голова двору. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, що на [ADDRESS] - як члена колишнього робітничого двору). За життя мати склала заповіт, відповідно до якого заповіла їй грошові вклади та у березні 2005 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на грошові вклади. Оскільки на інше майно мати не склала заповіту, тому спадкування відбулось за законом та вона, проживаючи із спадкоємцем прийняла спадщину, вступивши в оперативне управління спадковим майном. Відповідач [PERSON] , син спадкодавця - [PERSON] від спадщини відмовляється на її користь. Відмовляються від своєї частки у майні робітничого двору і інші відповідачі, які не заперечують проти визнання за позивачем цілісно права власності на спадковий будинок. Коли вона звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на спірний будинок, то отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав померлій та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірне майно. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги села Молодинче № 606 від 12 грудня 2019 року, що станом на 30 червня 1990 року по с [ADDRESS] рахувався житловий будинок за робітничим двором, в якому були зареєстровані та проживали: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дочка), [PERSON] (внука), [PERSON] (арк. справи 9). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств "робітничий двір", членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дочка), [PERSON] (внука), [PERSON] (зять), частка кожного становила 1/4 житлового будинку( арк. справи 8). У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] , у віці 65 років, в с. Молодинче Жидачівського району Львівської області, померла [PERSON] , про що 26 березня 1994 року зроблено відповідний актовий запис №10 та Жидачівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, від 16 листопада 2017 року, повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (арк. справи 4).. Після її смерті відкрилась спадщина на належну померлій частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту щодо спірного житлового будинку не склала. Так, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області за №605 від 12 грудня 2017 року, вбачається, що до дня смерті і на день смерті [PERSON] (спадкодавця) разом з нею проживала її дочка - [PERSON] (позивач) (арк. справи 8). Відтак, остання, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті [PERSON] прийняла, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володінням спадковим майном. З долучених до матеріалів справи заяв [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (відповідачів), вбачається, що вони не заперечують проти визнання права власності на спадкове майно за позивачем (арк. справи 28, 37, 39). За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї матері, як така, що виявила бажання прийняти спадщину та фактично її прийняла, оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем, та в законодавчо визначений строк не відмовився від неї та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою № 682/02-31 від 30 жовтня 2017 року завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторю Львівської області [PERSON] ., встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на житловий будино, у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав померлій та є спадковим майном (арк. справи 6). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи те, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані у справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved