Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що з 09 вересня 2016 року на праві приватної власності йому належить житловий будинок по [ADDRESS]. З 15 червня 2000 року в цьому будинку зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON], який був співмешканцем попереднього власника будинку [PERSON] В 2013 році відповідач [PERSON], не знявшись з реєстрації в будинку, виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації та з того часу місце його проживання (перебування) є невідомим. Оскільки у випадку зміни власника будинку закон не передбачає перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, а відповідач не є членом сім'ї нового власника будинку, тому позивач [PERSON] просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - своєю заявою до суду просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача [PERSON], на підставі наявних у справі доказів. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з'явився, причин своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом із повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, а також шляхом опублікування оголошення про виклик у пресі. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу заочно, за відсутності відповідача [PERSON], на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. З 09 вересня 2016 року позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. Право власності позивача підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії [NUMBER], виданим 09 вересня 2016 року державним нотаріусом Горностаївської державної нотаріальної контори Херсонської області (л/с 8). Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 вересня 2016 року за № 16436207 (л/с 9-10). До позивача власником вказаного житлового будинку була його мати [PERSON], якій будинок належав на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1994 року. 15 червня 2000 року за згодою колишнього власника [PERSON] у вказаному житловому будинку був зареєстрований відповідач [PERSON], як співмешканець власника. [PERSON] померла [INFO] року (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 16 листопада 2012 року - л/с 7). В 2013 році відповідач [PERSON], не знявшись з реєстрації в будинку, виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації та з того часу місце його проживання (перебування) є невідомим. Реєстрація особи у жилому приміщенні передбачає ряд прав такої особи, зокрема, право на користування житлом. Оскільки відповідач [PERSON] не є членом сім'ї нового власника будинку [PERSON], тому право відповідача на користування спірним житлом пов'язано з його наймом. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Таким чином, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Таку позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року, яка за приписами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України збереження такого права користування житлом передбачено лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України та ст.311 ЦК України, оскільки право на житло (користування ним та усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин суд приходить до висновку, що у зв'язку з відсутністю договірних відносин з новим власником будинку [PERSON] та припиненням права власності [PERSON] на будинок, відповідач [PERSON] втратив право користування вказаним житловим будинком. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного, суд вважає можливим визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS].

Outcome: approved