Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2014 звернувся до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] (далі ПП [PERSON]) про розірвання договору про надання послуг по встановленню сходів, стягнення сплаченої за товар грошової суми та відшкодування моральної шкоди. У позові вказав, що між ним та позивачем 21.07.2013 було укладено договір № 34, згідно якого виробник зобов'язується змонтувати та передати у власність сходи, а позивач прийняти товар та оплатити його. За умовами договору відповідач зобов'язувався не раніше трьох тижнів після отримання замовлення і авансу виконати замовлення, також було обумовлено, загальну ціну, умови та порядок розрахунку. Після укладення договору [PERSON] заплатив відповідачу аванс у сумі 4000 гривень, а згодом ще перерахував 4000 гривень на картковий рахунок невідомої йому особи [PERSON]. З моменту укладення договору [PERSON] його умови не виконав, лише завіз необхідні матеріали. На звернення позивача з вимогами про початок роботи ніяк не відреагував, тому [PERSON] був змушений звернутися до інших спеціалістів, оскільки у приміщенні тривав ремонт, а невиконання робіт по встановленню сходів унеможливлювало проживання у будинку. У судовому засіданні представник позивача позов свого довірителя підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через засоби масової інформації - газету «Урядовий Кур'єр» № 138 (5267) від 01.08.2014. Його неявка не перешкоджає розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України). У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані докази у їх сукупності, суд уважає, що позовна заява підлягає до часткового задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 21.07.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 34 про надання послуг (а.с. 10-11). За умовами договору відповідач зобов'язувався на протязі не менше трьох неділь виготовити та встановити сходи у будинку позивач. За виконання цих послуг та для оплати витрат, пов'язаних із оформленням договорів купівлі-продажу, сторони обумовили плату у сумі 14500 гривень, частину якої, 4000 грн. позивач віддав відповідачеві особисто, та ще 4000 грн. перерахував на картковий рахунок невідомої особи - [PERSON] (а.с. 8). За захистом своїх прав [PERSON] звернувся до Броварського МВС України в Київській області, яким 18.11.2013 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 2013100130005177 за фактом самоправства за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України (а.с. 9). Проте, 20.06.2014 від Броварського МВС України в Київській області отримав відповідь, що вказане кримінальне провадження закрито 14.04.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, так як в ході оперативно-розшукових заходів встановити місце реєстрації проживання [PERSON] не представилося можливим (а.с. 57). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є, в тому числі і умови, що визначені законом як істотні. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Згідно з приписами ч. 1 ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Враховуючи, що відповідач по справі ПП [PERSON] порушив умови договору, на протязі року не виконавши свої зобов'язання по вигопленню та встановленню сходів, на що розраховував позивач після того, як передав кошти у сумі 8000 гривень, внаслідок чого завдано шкоди його інтересам, що є достатньою підставою для розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Згідно із ч. 4 ст. 653 цього кодексу сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, оскільки після розірвання угоди обов'язок виконавця по виготовленню та встановленню сходів припиняється, у зв'язку з чим у відповідача відпала підстава володіти частиною коштів позивача, які він йому передав у рахунок надання послуг та здійснення інших витрат на виконання укладеного договору. Однак, ні представником позивача, ні позивачем не було доведено того факту, що саме суму 8000 грн. було перераховано ПП [PERSON] Сам позивач стверджував, що 4000 грн. він перерахував невідомій особі [PERSON] Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 8000 гривень внаслідок оплати невиконаних робіт, підлягають частковому задоволенні у сумі 4000 грн. Щодо стосується вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди у розмірі 5000 грн. то в цій частині повинно бути відмовлено з огляду на наступне. Сторони перебували у договірних правовідносинах, які не передбачали стягнення моральної шкоди. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440 1 ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами в розглядуваній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати на друкування оголошення про виклик відповідача через засоби масової інформації у сумі 420 грн. (а.с. 71, 93)

Outcome: partial