Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Національний медичний університет імені [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування вартості навчання за державні кошти у сумі 135\~745,09 грн. У позовній заяві зазначено, що наказом № 1341/л-1 від 26.07.2008 року відповідачка [PERSON] була зарахована на 1 курс медичного факультету лікувальна справа Національного медичного університету імені [PERSON]. Наказом № 1535/-л від 24.06.2014 року відповідачка [PERSON] була відрахована у звязку з закінченням навчання та направлена згідно розподілу УОЗ Миколаївської ОДА м.Миколаїв до КЗ Миколаївської міської ради Центр первинної медико-санітарної допомоги №1. При зарахуванні на навчання за державні кошти між НМУ ім. О.О. Богомольця та відповідачкою [PERSON] була підписана угода про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою № 080275 від 26.08.2008 року, в якій передбачено обов'язок студента прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови відшкодувати витрати, повязані з утриманням за час навчання в університеті. Сума витрат становить 135\~745,09 грн. Добровільно відшкодувати витрати на навчання [PERSON] відмовляється. Просили позов задовольнити повністю, стягнути з відповідачки [PERSON] кошти за навчання в сумі 135\~745,09 грн. та понесені позивачем судові витрати в сумі 1 357,45 грн. Представник позивача у судове засідання не прибув, направив на адресу суду письмове клопотання про слухання справи без його участі. Представник третьої особи Міністерства охорони здоровя України не прибув, направив на адресу суду клопотання про проведення розгляду справи у його відсутності, позов просив задовольнити повністю. За ст.27 ЦПК України участь у судових засіданнях є правом, а не облов'язком сторін по справі. Представники відповідачки у судовому засіданні позову не визнали зовсім. Пояснили, що відповідно до ст.4 Закону України «Про вищу освіту» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах. За ст.43 Конституції України, ст.2 КЗпП України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, абона яку він вільно погоджується, вільний вибір професії, роду занять і роботи забезпечується державою. Примусову працю забороняють Конвенції Міжнародної організації праці - №29 «Про примусову чи обовязкову працю» , яка ратифікована Україною 10.08.1956 року, №105 від 25 червня 1957 року «Про скасування примусової праці», яка ратифікована Україною 05.10.2000 року. Крім того, кошти за навчання згідно до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, повинні відшкодовуватися до державного бюджету. Позивач не довів своє право звернення до суду в інтересах держави. [PERSON] було направлено на роботу у м.Миколаїв, яке значно віддалене від місця її постійного проживання, де у відповідачки немає житла, родичів, знайомих. Сума заробітної плати лікаря становить 1300 грн., за яку неможливо прожити немаючи власного житла, інших засобів до існування. Дана обставина могла негативно позначитися на подальшому житті, здоровї відповідачки. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, вислухавши заперечення представників відповідачки щодо позовних вимог, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], відповідно до наказу № 1341/л-1 від 26.07.2008 року, зарахована до вищого навчального закладу на місця державного замовлення за конкурсом сертифікатів Українського центру оцінювання якості освіти та поданням оригіналів документів про освіту до приймальної комісії НМУ ім.О.О.Богомольця. Наказом № 1535/-л від 24.06.2014 року [PERSON] відрахована з університету у звязку з закінченням навчання з 26.06.2014 року. 26 серпня 2008 року між сторонами укладено угоду про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою №080275. Відповідно до умов угоди відповідачка [PERSON] зобов'язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови прибуття за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Відповідно до розрахунку вартість навчання студентки [PERSON] у НМУ імені [PERSON] за рахунок державних коштів за спеціальністю "Лікувальна справа" з терміном навчання з 01.09.2008 року по 30.06.2014 року становить 135 745,09 грн. Відповідно до журналу обліку направлень на роботу випускників НМУ ім. О.О. Богомольця, [PERSON] направлено на роботу до КЗ Миколаївської міської ради Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 на посаду лікаря загальної практики - сімейним лікарем. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки правовідносини між сторонами виникли у 2008 році) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.2.1 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25.12.1997 р. № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9, 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Виходячи із положень п.п. 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання. Пункт 8 вищезазначеної постанови КМ України від 22.08.1996 року №992 - з 15.04.2015 року виключено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №216. З 02.06.2015 року частину 2 статті 52 Закону №1060-ХІІ "Про освіту" виключено згідно із Законом України від 01.07.2014 р.№1556-V-ІІ. Відповідно до ст.4 Цивільного кодексу України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цивільного кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. За ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Нормативно-правові акти (постанови та розпорядження) Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо в них не встановлено пізніший строк введення їх в дію. При цьому нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, що визначають права та обовязки громадян, встановлено, що вони набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях ( ст.5 Указу Президента від 10.06.1997 року «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. До цивільних відносин, які виникли раніше, новий акт цивільного законодавства застосовується до тих прав та обов'язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Для цього норма ч. 3 ст. 5 ЦК вимагає дотримання трьох умов: а) відносини відносяться до сфери цивільно-правового регулювання; б) акт, що регулює їх, втратив чинність; в) права та обов'язки учасників цих відносин виникають і після набрання чинності нового акта цивільного законодавства. Таким чином в цьому випадку фактично наявний ефект юридично обов'язкових норм нового нормативного акта з одночасним незастосуванням норм нормативно-правового акта, який втратив чинність до раніше виниклих і триваючих відносин. Крім того, частиною 3 ст. 53 Конституції України\~\~встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Згідно Рішення Конституційного суду України від 04.03.2004 року\~\~№ 5-рп/2004 положення частини третьої статті 53 Конституції України\~\~«держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. \~\~Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що узадоволенні позову Національного медичного університету ім.О.О.Богомольця до [PERSON], третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Міністерства охорони здоровя України про відшкодування вартості навчання за державні кошти в сумі 135\~745,09 грн. слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed