Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду та свої вимоги мотивує тим, що 24.06.1995 р. між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, під час якого народився син [PERSON] , 1996 р.н. 28.11.1996 р. вказаний шлюб було розірвано. З весни 2001 р. він з [PERSON] почали жити, як чоловік та жінка, але цивільним шлюбом. Після примирення він повідомив своїй матері [PERSON] , що кохає дружину і сина [PERSON] , і для сімейного щастя не вистачає окремого житла, і умовив матір здійснити сімейний обмін квартири по [ADDRESS] результаті обміну він став власником 2-х кімнатної квратири по [ADDRESS] . Після здійснення обміну [PERSON] поставила вимогу здійснити дар квартири на її користь та сина. Під тиском вимог, він був змушений подарувати їй та сину 2-х кімнатну квартиру по [ADDRESS] . Перебуваючи у цивільному шлюбі з 2002 р. він разом з відповідачем мали спільне житло, були зареєстровані за однією адресою, вели спільне господарство, працювали, виховували сина [PERSON] , приймали спільне рішення про обмін квартир: 2-х кімнатну [ADDRESS] , та відповідно з вул.Харківська на 3-х кімнатну по вул.Іллінська, 12/2, кв.68 . Після обміну житла на вул.Харківська, 6/2, кв.4 на 3-х кімнатну по вул.Іллінська, 12/2, кв.68 , вони всі сім`єю зареєструвалися у вказаній квартирі та почали проводити ремонт. На момент обміну (2005 р.) квартира [ADDRESS] , була у занедбаному стані, окрім того малася заборгованість по сплаті послуг ЖКГ понад 3000 грн. (на той час близько 600 дол. США). Одразу після обміну ними було прийнято рішення стосовно проведення капітального ремонту житла. Так з 2005 р. по 2013 р. у вищезазначеній квартирі були здійснені наступні роботи: замінена вся електропроводка; заміна вікон, заміна дверей, здійснено перепланування балконів за рахунок чого була збільшена площа дитячої кімнати та спальні; здійснено вирівнювання підлоги, стін, стелі, постелений ламінат, змінено весь кахель у квартирі, підвісна стеля, повністю змінено сантехніку. Окрім того, у зазначений період ними за спільні кошти було придбано: два плазмових телевізора, холодильник, пральну машину, кухонне приладдя. Також вони разом придбали меблі: спальній гарнітур, гарнітур до дитячої кімнати, кухонний гарнітур, диван до вітальні. Для здійснення ремонту він був змушений працювати в РФ, брати кредит. На момент ремонтних робіт [PERSON] перебувала у декретній відпустці. 09.09.2008 р. він з [PERSON] зареєстрував шлюб. [INFO] . народилася дочка - [PERSON] . Він утримував сім`ю з чотирьох чоловік. За період спільного подружнього проживання з 2008 р. по 2013 р., своєю працею і своїми коштами брав участь в утриманні та ремонті майна, належною другому з подружжя,а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . За час шлюбу, квартира, що належить [PERSON] , істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок трудових та грошових затрат здійснених ним особисто, а отже вона може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Після закінчення ремонту стосунки між ними погіршилися і 31.07.2013 р. рішенням суду шлюб було розірвано. У зв`язку з цим просить суд визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] , спільним майном подружжя, а саме майном його та [PERSON] , у зв`язку із суттєвим збільшенням вартості майна, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в спільному майні подружжя. Представник позивача [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та дала пояснення аналогічні вищевикладеному. Представник відповідача [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти позову та зазначив, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки на час набуття права власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З [PERSON] остання не спілкувалася та не мала ніяких спільних інтересів, не вела спільного господарства. Отже, набута квартира є особистою власністю [PERSON] Також зазначив, що дійсно [PERSON] подарував [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , але таким чином вони вирішили питання в частині сплати аліментів своєму сину [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.06.1995 р. по 12.11.1996 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 12.11.1996 р. був розірваний (а.с.129). 01.09.2005 р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с.91-92). 12.09.2008 р. було повторно зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , який 31.07.2013 р. було розірвано (а.с.23, 25). Пунктами першим та другим частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, оскільки спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] до шлюбу з [PERSON] , то вона є приватною власністю [PERSON] Копії видаткової накладної №М08-002668 від 15.11.2005 р. (а.с.94), кредитного договору №400436746 від 24.11.2007 р. (а.с.95), кредитного договору №008-18062-281107 від 28.11.2007 р. (а.с.96-97), договору купівлі - продажу №4 від 15.01.2008 р. (а.с.98) свідчать про те, що [PERSON] до укладення повторного шлюбу з [PERSON] у спірній квартирі здіснювалося облаштування квартири за власні кошти. Відповідно до частини першої статті 62 СК України,- якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із роз`ясненнями, що надані у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",- вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок",- будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17). За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем, відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира істотно збільшилась у своїй вартості саме за рахунок його особистих та спільних з [PERSON] грошових та трудових затрат, а не тенденцій до загального подорожчання об`єктів нерухомості, а тому правові підстави для визнання її спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини спірної квартири відсутні. Доводи позивача [PERSON] про те, що він працював на території РФ, отримав в кредит у розмірі 20 тис. грн. на підвісну стіну, а також укладання кредитного договору в ПриватБанк (а.с.42-45), кошти від якого направлялися на закупівлю будівельних матеріалів, суд не може взяти до уваги, оскільки останнім не надано доказів про те, що вказані кошти були спрямовані саме на ремонт квартири за адресою: [ADDRESS] . Щодо письмових показів свідків, наданих позивачем (а.с.35, 37), суд зазначає, що надані покази не можуть бути підставою для визнання спільним майном подружжя, квартири [ADDRESS] у зв`язку із суттєвим збільшенням вартості майна, оскільки вказані свідки не були допитані в судовому засіданні та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів та в порушення ст. 233 ЦПК України показання свідків були зібрані не в порядку забезпечення доказів та не за судовим дорученням суду, тобто в розумінні ч.1 ст. 78 ЦПК України не є допустимими доказами. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог.

Outcome: dismissed