Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Заявник звернулась до суду із зазначеним позовом, яким просила визнати за нею право власності на житловий будинок № 6-а, що розташований за адресою: с. Вертокиївка Житомирського району Житомирської області, вул. Тиха, за набувальною давністю. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що в березні 2003 року придбала вищевказаний будинок у відповідача [PERSON], яка, в свою чергу, отримавши кошти за нього пообіцяла, що всі необхідні документи по відчуженню даного будинку оформить згодом, проте вказаних дій не вчинила. Відтак заявник вказує, що рахується такою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним більш ніж десять років. Також, пояснила позивача, що існувала домовленість про те, що після виготовлення документів на будинок відповідачем фізичною особою позивач доплатить одну тисячу гривень. Дві тисячі гривень було сплачено відразу за згадуваним договором. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області просила вирішити даний спір на основі наявних у матеріалах справи доказів та у відповідності до вимог чинного законодавства. Підстави неявки у судове зсідання представника відповідача [PERSON] визнанні неповажними, а причини з яких остання клопотала перед судом про відкладення розгляду справи визнані такими, що спрямовані на затягування розгляду справи і у зв'язку з цим до уваги судом не сприймались, а слухання у справі продовжено у відсутність таких осіб. Дослідив матеріли справи, заслухав пояснення учасників судового розгляду, свідків, судом встановлено наступні факти і відповідно ним правовідносини. 13 березня 2003 року між [PERSON] (чоловік позивача) та СГВК "Вертокиївка" укладено договір про надання безвідсоткової позики (а.с.14-15), відповідно до умов якого останньому надано позику в сумі 640 гривень на купівлю жилого будинку. Згідно копій розписок, датованих 13 березня 2003 року (а.с.12-13), відповідач [PERSON] отримала від позивача 2 000 гривень за проданий останній жилий будинок в с. Вертокиївка Житомирського району Житомирської області. 24 червня 2015 року на ім'я позивача виготовлено технічний паспорт на житловий будинок № 6-а, що розташований за адресою: с. Вертокиївка Житомирського району Житомирської області, вул. Тиха (а.с.6-8). Позивач, згідно довідки, виданої Вертокиївською сільською радою Житомирського району Житомирської області 19 червня 2015 року (а.с.10), з 2003 року проживає без реєстрації з сімєю за вищевказаною адресою, користуючись житловим будинком та сплачуючи земельний податок. Згідно погосподарської книги спірний житловий будинок рахується за [PERSON] (а.с.11). Також матеріли справи містять копії квитанцій про оплату позивачем земельного податку (а.с.18-20), якими вона обґрунтовує факт безперервного володіння вищевказаним житловим будинком. Позивач вказує, що зверталась до відповідача [PERSON] з приводу досудового врегулювання порушеного у даній справі питання, однак остання у зв'язку з цим жодних активних дій не вчинила. На підтвердження такого звернення [PERSON] надала копію рекомендованого повідомлення про вручення [PERSON] поштового відправлення (а.с.16). Будучи допитаною в судовому засідання свідок [PERSON] надала суду пояснення, якими, серед іншого, підтвердила факт проживання позивача у спірному житловому будинку з 2003 року, проведення в ньому ремонтних робіт, зокрема, після пожежі і облаштування можливості в ньому постійно проживати. Свідок знає, що даний будинок належить відповідачу [PERSON] і що було здійснено його продаж в 2003 році. З того часу, Толок не з'являлась. Тільки зараз, коли будинок отримав нормальний вигляд виникли суперечки щодо такого нерухомого майна. Правовідносини між сторонами у справі врегульовані наступними нормами матеріального Закону. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Як кореспондується п. 9 ПП ВССУ № 5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема: 1. чи володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2. чи володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3. чи володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За таких фактичних обставин справи, норм матеріального закону, якими визначені дані правовідносини, а також роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ України, суд вважає наявними підстави для задоволення позову, адже в судовому засіданні було встановлено, що позивач заволоділа чужим майном правомірно, відкрито та добросовісно ним володіла з 2003 року, не приховувала даний факт як від органів місцевого самоврядування так і від власника майна. Остання не вживала заходів щодо припинення таким володінням та не було встановлено факту переривання володіння майном. Суд задовольняє позов частково, адже вимоги предявлено і до сільської ради. Однак, ані направленим позовом, ані усними поясненнями позивача не було обґрунтовано яким саме чином були порушені її права саме даним відповідачем. Крім цього, враховуючи, що позов підлягає до часткового задоволення, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд вирішує стягнути з відповідача [PERSON] судових витрат понесених позивачем. Так, при зверненні до суду позивач сплатила судового збору в розмірі 1 133 гривень. Зазначеними вимогами процесуального закону безальтернативно визначено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин суд позбавлений можливості прийняти інше рішення навіть враховуючи предмет та підстави заявленого позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial