Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача Шляхівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю з тих підстав, що як стверджує, із січня 2003 року він відкрито та безперервно володіє і користується нежитловою будівлею за адресою: [ADDRESS]. В цьому нежитловому приміщенні в попередні роки був старий готель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства. Воно ніким не використовувалося, були відсутні відомості про його власника, будівля потребувала ремонту, тому він вирішив його використовувати. Він провів там ремонтні роботи. Відповідно до довідки від 24 жовтня 2016 року, виданої виконавчим комітетом Шляхівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на балансі сільської ради не рахується. Відповідно до довідки, виданої ТОВ «Світанок Агросвіт» нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на балансі підприємства не рахується. Фактично на момент початку використання ним цього нежитлового будинку він був в занедбаному стані, терміново потрібно було проводити ремонт. Починаючи із січня 2003 року по нинішній час він відкрито, добросовісно та безперервно володіє цим нерухомим майном. Крім того він доглядає за даним приміщенням, утримує його, постійно робить в ньому поточні та капітальні ремонти, оскільки будинок збудований давно, в довоєнний період, відомості про йото забудову відсутні. Відповідно до ст. 344 ч. 1 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Оскільки власник нежитлового приміщення не відомий, попередній власник ліквідований без правонаступника, а ця будівля знаходиться на території відповідної територіальної громади - IIІляхівської сільської ради, то відповідачем по даній справі є ІІІляхівська сільська рада. Просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В підготовчому засіданні позивач пояснив, що в 2003 році він відкрито заволодів приміщенням за вищевказаною адресою, володіє безперервно ним по сьогоднішній день, не приховуючи цього. Після розпаювання майна колишнього КСП він не знав та не міг знати, хто став власником цього приміщення, хоча як колишній член КСП вважав, що також має право на відповідну частку колективного майна. Тому і заволодів приміщенням, бо вважав, що має на нього право. На час заволодіння і на теперішній час він не знає, хто є власником цього майна, ніяких договорів щодо нього він ні з ким не укладав. Просить задовольнити позов. Представник відповідача сільський голова с.Шляхова Кравець Н.М. в підготовчому засіданні позов визнала, пояснила, що з 2003 року позивач відкрито безперервно використовує нежитлове приміщення за вищевказаною адресою. Після розпаювання колективного майна власник його невідомий, приміщення не знаходиться на балансі сільської ради і зараз невідомо, чиє воно. Будь-які договори оренди цього приміщення з позивачем в сільській раді відсутні. Сільська рада не заперечує, щоб це приміщення мало власника, буде більше порядку на вулиці. Тому просить позов задоволити. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за вказаними параметрами запиту у вищевказаних реєстрах відомості відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до рішення Європейського суду з прав людини "Будченко проти України" в п.31-46 розглядається поняття "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод майновий інтерес як легітимне очікування (законне сподівання), яке є достатньо конкретним і передбачуваним відповідно до національного закону. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І). Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Інше цим Кодексом не встановлено. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно п.п.9, 11,13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення ст. 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи із системного аналізу Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» об'єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об'єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об'єднань, учасником яких є підприємство. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. До пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Доля об'єктів соціальної сфери у цьому законі у випадку паювання майна чи реорганізації підприємства станом на час заволодіння позивачем нерухомістю визначена не була. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивач добросовісно заволодів безхазяйним майном, оскільки він не знав і не міг знати про те, що в нього не було законних підстав на заволодіння нерухомим майном, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо), він володіє нерухомим майном відкрито, тобто очевидно для всіх інших осіб, при цьому він ставися до цього майна як до власного (експлуатував, вживав необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіє безперервно більше десяти років, хоча не має ніякого права на це майно, тобто у нього відсутній титул, а він лише намагається на протязі більше десяти років набути право власності на це майно. Обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали йому найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Тому суд вважає позов законним, обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з вищенаведених підстав. На підставі ст.ст. 15,16, 344 ЦК України,

Outcome: approved