Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Служба у правах дитини Чернівецької РДА Вінницької області про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований тим, що шлюб позивача з відповідачем розпався остаточно і подальше збереження сім'ї неможливе. Від вказаного шлюбу у сторін є малолітня донька [PERSON], та відповідач не піклується про дитину, не дбав і не дбає про їх забезпечення, ухиляється від виконання будь-яких батьківських обов'язків. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, також зазначила, що після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище взяте при укладенні шлюбу. Відповідач, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим у встановленому законом порядку, повторно за невідомих суду причин в судове засідання не з'явився. З огляду на викладене, суд, в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Представник служби у справах дитини надала суду висновок щодо можливості позбавлення батьківських прав відповідача та зазначила, що служба у справах дитини Чернівецької РДА вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В ході судового розгляду встановлено, що 27.03.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів виконкому Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області було зроблено актовий запис №02, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]. На протязі останнього часу сімейне життя сторін поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю, виховання спільної дитини. Від шлюбу у сторін є малолітня дочка - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення. Враховуючи, фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що є підставами для розірвання шлюбу. Вирішуючи спір в частині позбавлення відповідача батьківських прав суд виходить із наступного. Як слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] народження. Як зазначає позивач, відповідач не забрав її з донькою з пологового будинку та станом на день розгляду справи доньку не навідував, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Згідно висновку Служби у справах дитини щодо можливості позбавлення батьківських прав [PERSON], остання вважає за доцільне порушення питання щодо можливості позбавлення останнього батьківських прав. При цьому, з вказаного висновку слідує, що позивач проживає в батьківському будинку разом з батьками. В будинку наявні усі умови для нормального життя та розвитку дитини, батьками позивачами ведеться підсобне господарство. Довідками, виданими 17.06.2016 та 13.07.2015 виконкомом Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за №1300, №1555 /а.с.8, 30/ стверджується, що [PERSON] перебуває на повному утриманні її матері [PERSON] [PERSON] не приймав та не приймає участі в житті та вихованні дитини, матеріальної допомоги не надає. З часу народження та станом на день розгляду справи в суді відповідач не бачився із донькою та жодних дій для зустрічі не вчиняв, таким чином не проявляючи батьківських почуттів до своєї дитини. Даному факту відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 150, 164, 165, 166 СК України. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно зі ст. 8 ЗУ " Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до п.п. 2,3 ст.150 СК України батьки зобов'язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум ВС України у п.16 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до вимог статті 171 СК України при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав суд вислухав думку позивача, представника Служби у справах дитини Чернівецької РДА Вінницької області. Оскільки право малолітньої [PERSON] на належне виховання, турботу про здоров'я, фізичний та духовний розвиток з боку її батька - [PERSON] порушене, то воно підлягає судовому захисту, а позов - задоволенню. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються, в тому числі з судового збору. Матеріали цивільної справи містять належні та допустимі докази понесення [PERSON] витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору в розмірі 1102,40 грн., що стверджується квитанціями №№21, 22 від 21 червня 2016 року /а.с. 1,2/. А тому, у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст., ст. 105, 111, 112, 164-166 СК України,

Outcome: approved