Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області із заявою про встановлення факту родинних відносин. В судове засідання заявник, [PERSON], не з»явився, направивши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання вимог. Представник заінтересованої особи Попівської сільська рада Зіньківського району Полтавської області, в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій вимоги визнав в повному обсязі і просив розгляд справи провести без їх участі. Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін та свідків [PERSON], [PERSON], які написали пояснення та завірили відповідно до чинного законодавства на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України. На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст.\~223,\~247 ЦПК України.\~\~ Відповідно до вимог\~ст.263 ЦПК України \~рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,\~які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі. Суд, зачитавши заяви позивача, який підтримав свої позовні вимоги, відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків. Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні було встановлено, що 17 квітня 2017 року в с. Заїченці Зіньківського району Полтавської області померла баба заявника [PERSON], мати його батька [PERSON], [PERSON]. В день смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її спадкове майно, яке складається з садибного житлового будинку за № 46, на вулиці 40 річчя Перемоги в селі Заїченці Зіньківського району Полтавської області, яким спадкодавець [PERSON] володіла на підставі свідоцтва №66 про право особистої власності на жилий будинок, виданого їй 27.04.1990 року виконкомом Попівської сільської Ради народних депутатів, на підставі рішення виконкому Попівської сільської Ради народних депутатів № 5 від 30.05.1990 року. У встановлений законом строк [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини спадкодавця [PERSON], як спадкоємець за законом, а його батько [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини. При зверненні він надав усі наявні у нього документи, які підтверджують фант родинних відносин з його бабою [PERSON] і вищевказаний правовстановлюючий документ, що посвідчує її право власності на вищевказане спадкове майно. Оглянувши надані документи, нотаріус виявила, що у свідоцтві про народження батька заявника [PERSON] серія І\\/-УР № 566003, виданому 7 січня 1962 року Попівською сільською Радою Опішнянського району Полтавської області, прізвище його матері, баби заявника, українською мовою записано як [PERSON], у свідоцтві про смерть баби заявника серія І-КЕ № 346303, виданому 19 квітня 2017 року виконавчим комітетом Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, її прізвище українською мовою записано як [PERSON], а у свідоцтві 66 про право особистої власності на жилий будинок, виданому 27.04.1990 року виконкомом Попівської сільської Ради народних депутатів, її прізвище, як власника жилого будинку, українською мовою записано як [PERSON]. Таким чином було встановлено, що маються розбіжності у написанні українською мовою прізвища спадкодавця [PERSON] у свідоцтві про її смерть та документі, який посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] на вищевказаний жилий будинок, який є її спадковим майном. Свого часу службова особа Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка виписувала свідоцтво 66 про право особистої власності на жилий будинок за № 46, на вулиці 40 річчя Перемоги в селі Заїченці Зіньківського району Полтавської області, допустила граматичну помилку у написанні прізвища власника жилого будинку, яку виправити іншим шляхом ніж через встановлення в судовому порядку факту належності даного правовстановлюючого документа спадкодавцю [PERSON] неможливо. Встановлення факту належності бабі заявника [PERSON] спадкодавцю [PERSON] свідоцтва 66 про право особистої власності на жилий будинок за № 46, на вул. 40 річчя Перемоги в с. Заїченці Зіньківського району Полтавської області йому потрібно для того, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, яке знаходиться у даному домоволодінні, яке є спадковим майном спадкодавця [PERSON]. Спадкоємець [PERSON] бажає успадкувати вищевказаний садибний житловий будинок, з цією метою 01 листопада 2017 року він звернувся до приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на садибний житловий будинок за № 46, на вул. 40 річчя Перемоги в с. Заїченці Зіньківського району Полтавської області, яким його баба спадкодавець [PERSON], яка померла 17 квітня 2017 року, володіла на підставі свідоцтва 66 про право особистої власності на жилий будинок, виданого 27.04.1990 року виконкомом Попівської сільської Ради народних депутатів, на підставі рішення виконкому Попівської сільської Ради народних депутатів № 5 від 30.05.1990 року. Але приватний нотаріус [PERSON] листом від 03.11.2017 року № 02-14/661 повідомила заявнику, що відповідно до ст. 68, 69 Закону України «Про нотаріат» та підпунктів 4.14, 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так і за заповітом, нотаріус перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказаний факт. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовегановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. У зв»язку з вищевикладеним є неможливим видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок після померлої 17 квітня 2017 року [PERSON], тому що він не може підтвердити факт належності їй спадкового майна, так як у свідоцтві про смерть померлої та у свідоцтві про право власності на житло, допущені граматичні помилки у написанні прізвища «Мигидій» та «Мегедій». Згідно з вимогами п.6 ч.1 ст.315 Цивільного кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. На підставі викладеного та

Outcome: approved