Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що з 07.03.1968 року по 29.03.2007 працювала на Криворізькому металургійному заводі ім.. Леніна, правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» по різним професіям: робочою, скиповою, бункеровщиком, слюсарем, машиністом. 29.03.2007 була звільнена з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України. 26.11.1970 року [PERSON] було травмовано на підприємстві під час виконання трудових обов`язків. Внаслідок нещасного випадку одержала травму: забій голови, струс головного мозку легкого ступеню, астенічного синдрому. За даним фактом був складений Акт по формі Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, відповідно до якого причина нещачного випадку: порушення правил техніки безпеки бригадира слюсарів; відсутність нагляду за безпечним виконанням робіт з боку майстрів -механіків Так, висновком МСЕК від 15.05.1995 року позивачеві вперше встановлено 20 % втрати працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом. З 06.06.2000 року встановлено 25 % втрата працездатності безстроково. Зазначає, що наслідки нещасного випадку, який стався з вини відповідача, посадові особи якого в порушення діючого законодавства не створили безпечні умови праці, викликає в позивача страждання не тільки фізичні: як наслідок отриманої травми: головний біль, запаморочення, нудота, шум у голові, на короткий час втрата орієнтації, погіршення пам`яті, безсоння. . Позивач змушена постійно проходити курси медикаментозного лікування. Порушено звичний для позивача спосіб життя, наслідки нещасного випадку вимагають додаткових зусиль для організації життя, порушено нормальні життєві зв`язки внаслідок неможливості вести активне життя. Тому в якості моральної шкоди позивач просить стягнути з відповідача 170 028 грн. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року позов було прийнято до розгляду та відрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.32) 06 січня 2021 року представник відповідача надала суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що підприємство не погоджується з доводами та вимогами Позивача, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що позивач помилково вважає, що нещасний випадок стався з вини відповідача, ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» встановлено, що працівник несе безпосередню відповідальність за порушення вимог нормативно-правових актів з охорони праці, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства. Крім того, вважає, що правові норми, на які посилається позивач - не є підставою для покладення на відповідача відповідальності за завдану моральну шкоду спричинену нещасним випадком. Правовідносини сторін в рамках даної справи виникли з приводу відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок нещасного випадку. Крім іншого, жодного посилання на те, що у настанні нещасного випадку винне підприємство -відсутнє. Натомість, причинами є власна необачність учасників нещасного випадку, а тому відсутні підстави для покладення на Відповідача обов`язку відшкодовувати моральну шкоду Позивачу застосовуватись такий спосіб захисту як компенсація моральної шкоди. Також просила суд звернути увагу, на те що [PERSON] розпорядженням №504 від 03.07.1995 року виплачено в рахунок моральної шкоди в розмірі 600 000 крб. У зв`язку з чим, представник відповідача заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. 03 лютого 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де остання вказує що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, а розмір моральної шкоди є аргументованим та обґрунтованим. Свою позицію обґрунтувала наступним, позивачем була отримана травма ще у 1970 році, і наслідки цієї травми позивачем відчуваються з того час і дотепер. Так, травма з 1970 року стала приводом встановлення втрати 20% працездатності у 1995 році. Згодом стан здоров`я позивачки погіршився, внаслідок чого відсоток втрати працездатності було збільшено до 25%. Внаслідок травми у позивача з 1970 року турбують постійні головні болі. Вона відчуває запаморочення, нудоту, шум у голові. З часом додалися такі ознаки як втрата орієнтації на короткий час , погіршення пам`яті, безсоння. Відсутність позитивної динаміки, постійні звернення до лікарів, постійні прийоми ліків, часте стаціонарне лікування- всі ці фактом, та інші що зазначені в позовній заяві були враховані під час визначення моральної шкоди. Що стосується посилань представника відповідача про виплату [PERSON] в рахунок моральної шкоди в розмірі 600 000 крб. , представник позивача зазначає, що позивач [PERSON] не заперечує , що вона отримала кошти. Але це були кошти на лікування, одноразова допомога. Коштів у розмірі 600 000 крб позивач не отримувала. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання не з`явилися, про ату та час судового засідання повідомлені належним чином, поза межами судового засідання надали заяву відповідно до якої просять позов задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача - Єфремова Т.О. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві до позовної заяви. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала з 07.03.1968 року по 29.03.2007 року на Криворізькому металургійному заводі ім.. Леніна , по різним професіям: робочою, скиповою, бункеровщиком, слюсарем, машиністом. 29.03.2007 року звільнена у зв`язку з виходом на пенсію - ст.38 КЗпП України (а.с.10-12) Відповідно Акту про нещасний випадок №590/76 від 27.11.1970р. причинами нещасного випадку визнано: порушення правил техніки безпеки бригадира слюсарів; відсутність нагляду за безпечним виконанням робіт з боку майстрів-механіків. (а.с.13-15) За Випискою з акту огляду у ВТЕК від 07.05.1995 року була вперше встановлена втрата працездатності в розмірі 20% з 15.05.1995 року ( а.с.17) За висновком МСЕК від 06.06.2000. року № 0001318 позивачці була встановлена 25 % втрати професійної працездатності безстроково. (а.с.19). Крім того, в матеріалах справи знаходяться виписні епікризи відповідно з яких вбачається, що позивач неодноразово проходила огляди та знаходилась на лікуванні через отримані травми (а.с.20-29). У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди [PERSON] мали місце до 14.01.2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з ушкодженням його здоров`я в результаті нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Таким чином, судом встановлено, що здоров`ю позивача була заподіяна шкода внаслідок нещасного випадку на Криворізькому металургійному заводі ім. Леніна , та травма [PERSON] відповідно до акту про нещасний випадок на виробництві виникла під час виконання трудових обов`язків, та вина підприємства складає 25%, у зв`язку із чим вважає доведеним покладення обов`язку відшкодувати позивачу шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на Криворізькому металургійному заводі ім. Леніна, правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Суд, бере до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер травми та відсоток трудового каліцтва, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили. Посилання відповідача на те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на негативні наслідки, які настали для позивача внаслідок отриманої травми на підприємстві, внаслідок якої позивач отримав часткову втрату професійної працездатності. Суд також не бере до уваги посилань представника відповідача що позивач на підставі Розпорядження №504 від 03.07.1995 року «Про відшкодування моральної шкоди». отримала кошти в рахунок моральної шкоди в розмірі 600 000 крб. оскільки, вищезазначений факт ніяким чином не знайшов свого підтвердження. Надане суду Розпорядження вказує лише на наміри підприємства сплатити певні кошти, але це не підтверджує, що ці наміри були виконані в повному обсязі. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, суд вважає за доцільне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданою ушкодженням здоров`я у розмірі 45 000 грн., без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial