Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON] в особі законного представника [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог у повному обсязі, просила розгляди справи у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання сторони не з'явився. Жодних заяв, клопотань чи заперечень до суду не надавав, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання сторони не з'явився, надав заяву в якій просив розгляд справи провести у його відсутність. Суд зі згоди представника позивача вважає за можливе відповідно до положень ст.224 ЦПК України постановити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Москва Російської Федерації, про що Царицинським відділом ЗАГС м. Москва складено актовий запис №2685 від 24.06.2000 року та видано Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 02.09.2011 року. Батьками зазначено: [PERSON] - громадянин Росії [PERSON] та громадянка України - [PERSON] З 2008 року та до теперішнього часу дитина постійно проживає разом з матір'ю в Автономній Республіці Крим за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором піднайму житлового приміщення №03 від 22.01.2009 року, укладеного з [PERSON]. В матеріалах справи є заява [PERSON], якою встановлено, що [PERSON] разом із сином [PERSON] проживали за вищевказаною адресою в період з 22.01.2009 року по 20.12.2013 року. За вказаний період батька дитини ніхто не бачив, будь-якої участі у житті дитини він не приймав. Вихованням та утриманням дитини займалася виключно його мати [PERSON] Після анексії Криму позивач разом із своєю матір'ю вимушені були переїхати на материкову частину України до м. Одеса та зареєструвалися як переміщені особи за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 14.09.2015 року №5138004469. Після прибуття в м. Одесу, позивач продовжив навчання в Одеській загальноосвітній школи №73, що підтверджується довідкою №349 від 21.09.2015 року. Згідно характеристики, [PERSON] навчається в вищевказаній школі. Батько дитини не приймає жодної участі у вихованні дитини, в школі не з'являвся жодного разу, місцезнаходження невідомо. Виховання дитини під постійним контролем матері. Позивач навчається в даній школі з 17.03.2014 року по даний час. Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON], [INFO], який народився у м. Москва Російської Федерації, що підтверджується висновком. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину. Якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, то вони відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України можуть бути позбавлені судом батьківських прав. З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач ухиляється від виконання обов'язків по вихованню своєї дитини, не цікавиться фізичним та духовним розвитком, байдуже ставиться до його життя та здоров'я. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини. На підставі ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За змістом абз. 2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками, що в даному випадку є в наявності з боку відповідача. Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Наведеним вимогам кореспондують положення частини 1, 2 ст.155 СК України, відповідно яких батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд приймає до уваги стан здоров`я дитини, матеріальне становище платника, стан його здоров`я, стягувача аліментів, відсутність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків. Стаття 80 Сімейного кодексу України зазначає, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Так, відповідно до вимог ст. 184 Сімейного кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідач не виконує обов'язків з утримання дитини та зараз має нерегулярний, мінливий заробіток (доход), таким чином стягнення аліментів у частковому відношенні до заробітку (доходу) неможливе або утруднене, тому аліменти прошу визначити в твердій грошовій сумі, що має сплачуватися щомісяця. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та згідно ст.4 Закону України "Про судовий збір", з відповідача також підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 гривень, а також 487,2 грн. на користь позивача. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані і знайшли своє підтвердження належними доказами, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved