Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 16 листопада 2015 року звернувся до суду з позовом до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АНТОНОВ» (далв ДП «Антонов») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відкодування моральної шкоди. У обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 17 квітня 2012 року відповідно до наказу № 6175/вк його було прийнято на роботу учнем штампувальника на падаючих молотах по строковому договору в цех № 27 філії ДП «АНТОНОВ» та згідно наказу № 2089/вк від 01.10.2012 переведено на посаду штампувальника на падаючих молотах 3 розряду у цьому ж цеху. 05.05.2014 наказом № 2130/вк йому присвоєно 4 розряд штампувальника на падаючих молотах. Проте, наказом № 301 від 26.06.2015 він був звільнений із займаної посади на підставі п. 8 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) за розкрадання матеріальних цінностей підприємства. Але ні обвинувального вироку, що набрав законної сили, ні постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, відносно нього на час звільнення з роботи не було. Із звільненням позивач не згоден та уважає його незаконним, у звязку з чим просить визнати незаконним та скасувати наказ № 301 від 26.06.2015 філії ДП «АНТОНОВ» «СЕРІЙНИЙ [PERSON]», поновити його на роботі на посаді штампувальника на падаючих молотах 4 розряду, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.06.2015 по 09 вересня 2015 року із розрахунку 357.4 грн за 51 робочий день, а всього 18227,40 грн, стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн та 2000 грн вартості сплаченої юридичної допомоги. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги змінив, просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням виплаченої відповідачем заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 6962 грн 30 коп, решту вимог підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Своє заперечення обґрунтували тим, що позивача було звільнено з роботи на законних підставах, оскільки він скоїв за місцем роботи розкрадання майна підприємства, тому на підставі рішення профспілкової організації ПАУ на філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» до [PERSON] застосовані заходи громадського впливу та його звільнено з роботи. На думку представників відповідача та третьої особи вказаний орган є тим органом, який в розумінні п. 8 ст. 40 КЗпП України вправі застосовувати заходи громадського впливу. Крім того, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в звязку з пропущенням позивачем строку звернення до суду, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України. Суд, вислухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши та оцінивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: 17 квітня 2012 року відповідно до наказу № 5175/вк позивача [PERSON] було прийнято на роботу учнем штампувальника на падаючих молотах по строковому договору у цех № 27 філії ДП «АНТОНОВ «СЕРІЙНИЙ [PERSON]» та 01 жовтня 2012 наказом № 2089/вк переведено на посаду штампувальника на падаючих молотах 3 розряду у цьому ж цеху. 05 травня 2012 наказом № 2130/вк йому присвоєно 4 розряд штампувальника на падаючих молотах, що підтверджується копіями наказів (а.с. 33-35). Наказом № 301 від 26.06.2015 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 8 ст. 40 КЗпП України за розкрадання матеріальних цінностей підприємства (а.с. 37). Проте, ні обвинувального вироку, що набрав законної сили, ні постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, відносно нього на час звільнення з роботи не було. Пунктом 8 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Згідно з п. 26 абз. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» власник або уповноважений ним орган відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Обґрунтовуючи законність звільнення позивача представники відповідача та третьої особи посилаються на рішення профспілкового комітету № 86 від 26.06.2015 (а.с.47-48, 119-124), уважаючи, що дане рішення є заходом громадського впливу, а отже, і підставою для звільнення [PERSON] на підставі п.8 ст.40 КЗпП України. Проте, законодавством визначено вичерпний перелік засобів для встановлення доказів, що підтверджують факт розкрадання майна власника. Інші докази, до яких відноситься рішення профспілкового комітету № 86 від 26.06.2015 щодо вчинення розкрадання не є підставою для застосування саме п. 8 ст. 40 КЗпП України, тому суд приходить до висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за п.8 ст.40 КЗпП України, а тому не приймає вказані доводи представників відповідача та третьої особи як безпідставні та приходить до висновку, що позивач підлягає поновленню на роботі. Суд також уважає, що позивач не пропустив, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки вчасно звернувся до суду за захистом своїх прав. Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середньоденний заробіток позивача [PERSON], розрахований на підставі постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, складає 357 грн 40 коп, кількість робочих днів з 26.06.2015 року по 09.09.2015 - 51. Отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 18227 грн 40 коп. (357,40 х 51 = 18227, 40) (а.с.122). Оскільки, згідно рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2015 року (а.с. 89-94) позивача [PERSON] було поновлено на роботі з виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та рішення в частині поновлення на роботі та виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі місячних платежів було допущено до негайного виконання, відповідачем була виплачена [PERSON] заробітна плата в сумі 6969 грн 30 коп. (а.с. 113), остаточна сума заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача складає 11\~615 грн 50 коп. ( 18\~227,40 6969,30 = 11\~615,50). Відповідачем також було виконано вказане рішення суду і в частині поновлення позивача на роботі, проте, рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03.11.2015 рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 08 вересня 2015 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с. 10-11). Розглядаючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає їх обґрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як було встановлено судом звільнення позивача на підставі п.8 ст.40 КЗпП України було незаконним, що позбавило його гарантованого Конституцією України права на працю. Отже, враховуючи, що незаконним звільненням позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні його Конституційних прав на працю, а також [PERSON] публічно, без доведення його вини у встановлений законом спосіб, звинувачено у вчиненні крадіжки за місцем роботи, у звязку з чим останній зазнав душевних страждань, та зобовязаний докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, із урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, яких він зазнав, а також, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 300 грн. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав. Відповідач сплатив правову допомогу в розмірі 2000 грн. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Витрати позивача на правову допомогу склали 2000 грн (а.с. 9). Проте, суд уважає таку суму завищеною та приходить до висновку про стягнення правової допомоги в розмірі 1000 грн. Приписами частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК установлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави відповідно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2756 грн.

Outcome: partial