Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі, витребування кваліфікаційних довідок та відшкодування витрат за період вимушеного прогулу. В заяві вказав, що працював у ТОВ «КРАН» з 17.08.2015 та написав заяву на відпустку без оплати терміном 1 день - 30.10.2015р. та заяву на відпустку без оплати з 02.11.2015р. по 13.11.2015р. За відсутності директора, заяви було віддано начальнику цеху [PERSON], який не заперечував проти таких відпусток. Під час відпустки захворів і лікувався дома. Коли стан здоровя погіршився, то звернувся до лікаря, яка відкрила лікарняний листок та призначила лікування. 09.11.2015р. по дорозі з лікарні зайшов на підприємство ТОВ «КРАН» для того, щоб попередити про перебування на лікарняному. Проте директор [PERSON] нарікаючи, що він тільки і хворіє, запропонував звільнитись з роботи за власним бажанням. Коли позивач на його пропозицію відмовився, то [PERSON] почав вимагати письмового пояснення відсутності на робочому місці з 02.11.2015р. по 06.11.2015 р. Надавши письмове пояснення позивач зазначив, що перебував у відпустці без оплати. Директор повідомив, що заяви на відпустку він не підписав, посилаючись на доповідну начальника цеху [PERSON] та звільнив його за прогул з 30.10.2015р., про що свідчить наказ №-110-к від 09.11.2015 року. Після ознайомлення з наказом, підписав його, отримав розрахункові кошти і трудову книжку з записом про звільнення. Кваліфікаційні посвідки директор відмовився віддавати, посилаючись на те, що не знає де вони. В звязку з вищевикладеним, позивач вважає своє звільнення неправомірним, як таке, що було здійснено з порушенням чинного законодавства та просив визнати наказ недійсним, поновити на роботі, відшкодувати збитки та зобовязати повернути кваліфікаційні посвідки. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просить суд : 1. Зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з роботи з ТОВ "КРАН" з 30.10.2015 року на день вирішення справи в суді. 2. Зобов'язати ТОВ "КРАН" змінити формулювання причини звільнення позивача з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП на ч.1 ст.38 КЗпП. (за власним бажанням) 3. Стягнути з ТОВ «КРАН» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.11.2015р. по день вирішення справи в суді. 4. Стягнути з ТОВ «КРАН» на користь позивача 4 000,00 грн. моральної шкоди. 5. Зобов'язати ТОВ «КРАН» повернути оригінали таких документів: посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17.07.2015р. про пройдене навчання, перевірку знань і уміння з безпечного виконання висотноверхолазних робіт. Представник відповідача позов не визнав та суду дав пояснення, що згідно чинного законодавства власник або уповноважений ним органу має право розірвати трудовий договір з працівником до закінчення строку його чинності на підставах статті 40 КЗпП України, зокрема на підставах п.4 ст.40 КЗпП за фактом прогулу без поважних причин. Позивач [PERSON] вчинив факт порушення трудової дисципліни, у вигляді прогулу без поважних причин протягом 02.11.2015 року - 09.11.2015 року. Він не заперечує того, що був відсутній на роботі у вказані робочі дні та пояснює свою відсутність на робочому місці тим, що він вважав, що у вказаний період часу законно перебував у відпустці за власний рахунок і тому порушення трудової дисципліни не вчиняв. Вважають, що розрахунки позивача [PERSON] щодо беззаперечності факту надання йому адміністрацією підприємства відпустки без утримання, безпідставно будувалися виключно на його власній заяві на ім'я керівника підприємства [PERSON] від 29.10.2015 року з прохання надати таку відпустку з 02.11.2015 року по 13.11.2015 року та на безпідставній самовпевненості у тому, що заява буде обов'язково задоволена, і тому можна, не дочекавшись видання наказу про відпустку, не виходити на роботу до 14 листопада 2015 року, що заздалегідь було помилковим та незаконним. Керівник цеху [PERSON], де працював позивач, на заяві [PERSON] 29.10.2015 року наклав свою резолюцію, про те що відпустка можлива лише з дозволу директора. Вказана заява працівника [PERSON] на адресу адміністрації підприємства відповідача з проханням надати відпусту, стосувалася відпустки, яка за своїм характером не є штатною, не є черговою, тобто є відпусткою в порядку виключення на розсуд адміністрації підприємства, з урахуванням поважних або виключних обставин (смерть та поховання близьких людей, виїзд на навчальну сесію в учбовому закладі, вирішення інших складних сімейних питань тощо) Але при цьому у вказаній заяві позивач [PERSON] не послався на будь які поважні причини, для надання такої відпустки. Директор підприємства [PERSON], розглянувши заяву [PERSON] в межах своїх повноважень, врахувавши відсутність поважних причин для отримання заявником позачергової відпустки 02.11.2015 року своєю резолюцією на заяві від 29.10.2015 року у наданні відпустки за власний рахунок [PERSON] відмовив. Внаслідок цього, підприємством «КРАН» наказ про надання позивачу [PERSON] відпустки згідно з його заявою від 29.10.2015 року не видавався. Відповідно відпустка [PERSON] на вказаний період часу не надавалася і він згідно з трудовим розпорядком на підприємстві 02.11.2015 року повинен був вийти на роботу і працювати в штатному режимі. Але [PERSON] 02.11.2015 року на роботу не вийшов, не з'ясував питання про наявність наказу про відпустку, і не отримавши на руки наказу про відпустку, протягом цього робочого дня до роботи не приступив. Крім того, вказана заява працівника [PERSON] на адресу адміністрації підприємства відповідача з проханням надати відпусту, стосувалася відпустки, яка за своїм характером не є штатною, не є черговою, тобто є відпусткою в порядку виключення на розсуд адміністрації підприємства, з урахуванням поважних або виключних обставин (смерть та поховання близьких людей, виїзд на навчальну сесію в учбовому закладі, вирішення інших складних сімейних питань тощо). Проаналізувавши викладене, суд, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Як роз'яснено у п.22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Законом України від 15 листопада 1996 pоку №504/96-ВР «Про відпустки» передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, що надаються працівникам на підставі суб'єктивного права, тобто в обов'язковому порядку (ст.25 Закону), і відпусток, що надаються за погодженням сторін трудових відносин - роботодавця і працівника (ст.26 Закону). Для надання відпустки за ст.26 Закону працівник подає власникові письмову заяву із зазначенням обставин. Час відпустки без збереження заробітної плати повинен бути погоджений з власником. Таким чином рішення надавати чи не надавати працівникові з тієї чи іншої причини зазначену відпустку належить виключно до компетенції роботодавця. Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави суд на прохання працівника, який у звязку з допущеними до нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем може визнати звільнення незаконним і не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю(пункт) закону. Згідно ч. 2 ст.235 цього кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 14.08.2015 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «КРАН», обіймаючи електромонтера по ремонту та обслуговуванню в/п кранів (а.с.29). 29 жовтня 2015 року [PERSON] написав дві заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати 30.10. 2015 р. та з 02.11.2015р.по 13.11.2015 р.( а.с. 48, 77). Зазначені заяви були погоджені з начальником цеха [PERSON] де працював позивач. На заяві про надання відпустки терміном на 1 день той зазначив, що не заперечує, а на другій заяві про відпустку на більший термін зазначив, що з дозволу директора. При цьому начальник цеху прийняв заяви для передачі їх директору, який на той час був відсутнім. 02.11.2015 року директором ТОВ «КРАН» було дозволено відпустку терміном на один день та відмовлено у наданні відпустки на більший термін, що є правом роботодавця. Це підтверджується свідком [PERSON], який суду пояснив, що працює в ТОВ «КРАН» начальником цеху, де працював позивач. До нього звернувся [PERSON] з заявами про відпустку. На заяві [PERSON] про надання відпустки без оплати терміном один день він поставив резолюцію, що не заперечує, а на заяві про надання відпустки з 02 по 13 листопада 2015 року наклав свою резолюцію, про те що відпустка можлива лише з дозволу директора. Так як директора на той час не було на роботі, то заяви [PERSON] були передані директору [PERSON] 02 листопада 2015 року. Про результати розгляду заяв директором він [PERSON] не повідомляв. 09 листопада 2015 року [PERSON] було складено доповідну про відсутність позивача на робочому місці з 02 по 09 листопада 2015 р. (а.с.49). 09 листопада 2015 року [PERSON] було надано адміністрації підприємства пояснювальну записку по факту його відсутності на робочому місці, у якій зазначено, що звернувся до начальника цеху з заявою про відпустку за свій рахунок і той заяву прийняв та не заперечував у її наданні. Відповідно до цього на роботу не виходив так, як вважав питання відпустки вирішеним.(а.с.50). Наказом директора ТОВ «КРАН» № 110 -к від 09.11.2015 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку із прогулом без поважної причини з 30.10.2015 року (а.с.4). При цьому, звільняючи позивача з 30.10.2015р. відповідач не врахував свого ж наказу № 107 к про надання на цей день відпустки [PERSON], а звільнення в період відпустки є незаконним. Суд не визнає наказу про звільнення незаконним з підстав того, що позивач хворів та мав лікарняний листок непрацездатності, оскільки в судовому засіданні встановлено, що адміністрація про це не знала і на час розгляду даної справи даний документ перебуває в позивача. Посилання представника відповідача на те, що відсутність позивача з 02 по 09 листопада 2015 року на роботі є прогулом, оскільки він мав би право на відпустку без збереження заробітної плати тільки після видачі наказу про це та ознайомлення з ним, а оскільки зазначеного не було, то дії адміністрації підприємства щодо звільнення позивача є правильними, суд вважає не у повній мірі вірними. Дійсно, трудове законодавство передбачає, що працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати після погодження її з керівником підприємства, видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника. Однак, із зазначеного вбачається, що оскільки питання щодо погодження або заперечення надання відпустки вирішується адміністрацією підприємства, то саме на неї покладається обов'язок довести до відома працівника як позитивний висновок - про надання відпустки, так і негативний - про відмову у її наданні. Зазначеного уповноваженими працівниками ТОВ «КРАН» зроблено не було. Оскільки, позивач надав заяви про відпустки своєму безпосередньому керівнику і той їх прийняв та не висловив жодних заперечень, то і про результати розгляду заяв позивача необхідно було повідомити [PERSON], так як директор був відсутній на підприємстві і на роботі зявився 02 листопада 2015 року . Отже, з 02.11.2015 р. до 09.11.2015 р. [PERSON], не отримавши від уповноважених осіб роботодавця негативної відповіді на його заяви про відпустки без збереження заробітної плати, яка йому була необхідна для вирішення особистих питань міг обґрунтовано припускати про наявність погодження такої відпустки. Відповідно до цього, суд обґрунтовано вважає незаконним звільнення позивача, а тому підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначена позивачем підлягає стягненню частково. Так як, суд вважає, що позивач на законних підставах перебував в відпустці без збереження заробітної плати з 02 по 06 листопада 2015 року, тому за ці дні сума середнього заробітку не підлягає стягненню з відповідача . Також, не підлягають стягненню сума середнього заробітку за період з 09 по 18 листопада 2015 року, так як позивач перебував на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АГХ № 462294 .(а.с.6)., що фінансується з коштів Фонду соціального страхування. Відповідно до встановленого сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 листопада 2015 року по дату винесення рішення 15.01.2016 року складає 2 669 грн.94 коп. Середньоденний заробіток розраховується відповідно до даної постанови та даних довідки відповідача про розмір заробітної плати позивача, а саме, що середня заробітна плата ставки електромонтера по ремонту та обслуговуванню в/п кранів складала 68,46 грн. за день. Отриманий середньоденний заробіток слід помножити на кількість робочих днів за розрахунковий період з 19.11.2015 року наступного до дня винесення рішення, всього 39 робочих днів: 68,46 грн. х 39 = 2 669,94 грн.. Із нарахованої суми компенсації бухгалтерії відповідача слід відрахувати всі передбачені податки і обов'язкові платежі до бюджету та різних фондів, решту суми виплатити позивачу. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні компенсації позивачу моральної шкоди, суд взяв до уваги характер та обсяг страждань позивача при його незаконному звільненні , з урахуванням характеру протиправних дій роботодавця, їх тривалості та обсягу завданих страждань зазначена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 4 000 грн. є надто завищеною, тому розмір відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення в межах 2 000грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. Суд вважає, що позовні вимого позивача про зобовязання ТОВ «КРАН» повернути оригінали посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17.07.15 про пройдене навчання, перевірку знань і уміння з безпечного виконання висотноверхолазних робіт не підлягають до задоволення, так як ним не надано достатніх доказів передачі відповідачу вказаних документів. Посилання позивача на покази свідка [PERSON], що документи позивача знаходилися у відповідача не є достатнім доказом цього. Так, оцінюючи їх, суд встановив, що свідок перебуває в неприязних відносинах з директором, оскільки той заборонив знаходитись йому в робочому кабінеті головного інженера, заявивши, що після відпустки його місце роботи на території ТОВ «КРАН». Отже, враховуючи вищевикладене та вимог діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають часткового задоволення. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial