Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації, про визнання недійсним пункту іпотечного договору. Позов мотивовано наступним. 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», в особі керуючої Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк», з однієї сторони, та позивачем [PERSON], відповідачем [PERSON], з другої, укладено іпотечний договір. За умовами договору, [PERSON], як іпотекодавець, передав в іпотеку банку нерухоме майно у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказує, що на момент укладення договору іпотеки він мав наступний склад сім'ї: він та його мати - [PERSON], як співвласники квартири, його батько - [PERSON]. Пунктом 18.11 іпотечного договору встановлено, що іпотекодавець зобов'язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Позивач вказує, що вказаний пункт спрямований на порушення його конституційних прав і свобод людини і громадянина, а саме, права на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Крім того, на думку позивача, вказані положення договору, є такими, що порушують публічний порядок, відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України та суперечить вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] зазначає, що пункт 18.11 Іпотечного договору суперечить вимогам ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а включивши в умови іпотечного договору вищевказане положення, відповідач фактично закріпив відмову від особистого немайнового права на вільний вибір місця проживання. З огляду на викладене, позивач просив суд визнати пункт 18.11 Іпотечного договору, укладеного 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] і [PERSON], нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (зареєстрований в Реєстрі за №799), недійсним (а.с. 2-5). Відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав суду відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до наступного. 12 липня 2007 року позивач уклав з банком кредитний договір, за яким отримав від банку 15\~000 доларів США на купівлю автомобіля та 1\~510 доларів США на сплату страхових платежів. Кредитний договір забезпечений іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право іпотеки виникло на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 12 липня 2007 року. Укладаючи договір іпотеки від 12.07.2007 позивач і відповідач [PERSON] прийняли на себе обов'язок не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Це зазначено в п.18.11 договору іпотеки. Цим пунктом власники квартири, що передана в іпотеку, обмежили своє право на реєстрацію осіб в предметі іпотеки без згоди банку. Такий обов'язок існує для власників квартири на строк дії договору іпотеки, тобто є обмеженим в часі. У разі повного фактичного виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором його обов'язок, встановлений п.18.11 договору іпотеки буде припинений. Відповідач зазначає, що цей обов'язок не є абсолютним, оскільки в предметі іпотеки можливо зареєструвати будь-яку особу, але перед цим слід узгодити таке питання з банком. Відповідач вказав, що право на вільний вибір місця проживання існує у позивача, але з обмеженнями щодо реєстрації свого місця проживання в квартирі, яка є предметом іпотеки. Крім того, відповідач вказав, що у позивача також є обов'язок виселитися з квартири 74, корпусу у будинку 24 по проспекту Ентузіастів в місті Дніпрорудне, оскільки він встановлений рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30.09.2013 в справі №311/1818/13-ц за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про звернення стягнення на майно та виселення. Зазначеним рішенням суд звернув стягнення на предмет іпотеки, яким є вищевказана квартира та виселив з цієї квартири [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого житлового приміщення. На сьогоднішній день обов'язок щодо повернення кредиту, процентів, винагороди, сплати неустойки за порушення виконання зобов'язань за кредитним договором від 12.07.2007 позивачем не виконаний, розмір невиконаних зобов'язань за кредитним договором на 20.07.2018 становить 55 714,52 доларів США. З огляду на викладене, відповідач в задоволенні позову просив відмовити (а.с. 26-27). Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не надала. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив позов задовольнити. В судове засідання представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Василівської РДА Запорізької області не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом (частина\~1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Предметом позову в справі є оспорювання позивачем [PERSON] пункту 18.11 іпотечного договору, укладеного 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] і [PERSON], нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (зареєстрований в Реєстрі за №799). Судом встановлено, що 12 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір № ZPDNGA00002262, за яким [PERSON]В, отримав від банку 15\~000 доларів США для купівлі автомобіля та 1\~510 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, що підтверджено копією вказаного договору (а.с. 8-9) та не оспорювалося сторонами у справі. З метою забезпечення виконання кредитного договору, 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», в особі керуючої Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк», з однієї сторони, та позивачем [PERSON], відповідачем [PERSON], з другої, укладено іпотечний договір. Договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (зареєстрований в Реєстрі за №799). За умовами договору, [PERSON], як іпотекодавець, передав в іпотеку банку нерухоме майно у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Відповідно до пункту 18.11. Іпотечного договору, іпотекодавці зобовязуються не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Підставою для визнання п.18.11 іпотечного договору недійсним позивач зазначає порушення його конституційних прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, однак, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вказаних ним в позовній заяві обставин, зокрема, як пункт іпотечного договору, укладеного між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» обмежив його право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до\~п.1\~ч.2.\~ст..\~11\~ЦК України,\~підставою виникнення\~цивільних прав\~та обов'язків\~є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є\~правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є\~домовленість двох\~або більше\~сторін,\~спрямована на\~встановлення,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов'язків. Статтею 627 ЦК України визначено принцип свободи договору, згідно якого, відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 12.9 іпотечного договору, іпотекодавці засвідчують, що даний договір підписаний іпотекодавцями добровільно не під впливом тяжких обставин, загроз примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім'ї іпотекодавцями доведено до вдома зміст та суть іпотечного договору та правові наслідки для них. Договір засвідчено підписами сторін, зокрема, позивача [PERSON], що свідчить про досягнення усіх істотних умов договору на момент його укладення, як з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» так і з боку позивача [PERSON] Суд додатково наголошує на тому, що протягом тривалого часу (майже 11 років) позивачем не ставилося питання про визнання недійсним кредитного чи іпотечного договорів, що свідчить про сприйняття позивачем необхідності виконання умов вищевказаних договорів. Суд додатково наголошує, що оспорюваний пункт іпотечного договору не є абсолютним, оскільки передбачає можливість реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки, однак за умови отримання письмової згоди на це іпотекодержателя. Цим пунктом позивач, як співвласник квартири, що передана в іпотеку, лише обмежив своє право на реєстрацію осіб в предметі іпотеки без згоди банку. Судом встановлено, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30.09.2013 в справі №311/1818/13-ц за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 червня 2007 року, звернено стягнення на предмет іпотеки, яким є вищевказана квартира та виселено з цієї квартири [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого житлового приміщення (а.с. 28-29). З огляду на викладене, суд вважає, що в момент вчинення правочину - підписання договору іпотеки 12 червня 2007 року, було дотримано вимоги, які встановлені ч. 1 - 3, 5\~ст. 203 ЦК України. Посилання позивача на вимоги ст. 228 ЦПК України, як на підставу нікчемності спірного пункту договору іпотеки, є неспроможними, виходячи з наступного. Відповідно до\~п.18\~Постанови Пленуму\~ВСУ від\~6\~листопада 2009\~року N\~9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення спірним пунктом договору іпотеки публічного порядку шляхом порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. З аналогічних підстав суд відкидає посилання позивача на порушення відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ст.. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». З огляду на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позивачем вимог та вважає необхідним в задоволенні позову відмовити. В звязку із відмовою в задоволенні позову, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді судового збору відсутні.

Outcome: dismissed