Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах та від імені якої діє представник [PERSON], звернулась до суду з позовом, обґрунтування якого посилається на те, що вона, [PERSON], являється донькою [PERSON], після розлучення батьків залишилась проживати із матір'ю [PERSON], а батько проживав окремо. [INFO] її батько [PERSON] помер, на момент смерті він проживав один, при житті заповіт не складав. Після смерті [PERSON] його мати [PERSON] звернулась до Новоукраїнської держнотконтори із заявою про прийняття нею спадщини після смерті сина. На день його смерті залишилось спадкове майно, яке складалось із двох земельних ділянок та житлового будинку, вартість Ѕ частини якого становить 67809,50 грн. На момент смерті позивачка була неповнолітньою, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. [INFO] [PERSON], яка являється бабою позивачки, померла. Після її смерті до Новоукраїнської держнотконтори звернулися із заявою про прийняття спадщини її діти - відповідачі - донька [PERSON] і син [PERSON], а також сама позивачка [PERSON] Вважає, що фактом неотримання позивачкою частки належного по закону майна після смерті її батька було істотно порушено її майнові права, а тому просить визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємиці [PERSON] на земельну ділянку №59 площею 4,68 га, розташованої на території Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району, належної спадкодавцю [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємиці [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, розташованої за адресою [ADDRESS], належної спадкодавцю [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємиці [PERSON] на житловий будинок із господарськими будівлями за номером [ADDRESS] в частині Ѕ частки права власності на успадковане майно, та визнати за позивачкою [PERSON] право власності на вищезазначене майно в порядку спадкування за законом. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] звернулися із зустрічним позовом до позивачки [PERSON] про усунення від права на спадкування, в обґрунтування якого посилаються на те, що мати позивачки [PERSON] - [PERSON] перебувала в шлюбі із померлим [PERSON], після народження дитини [PERSON] вона залишила його, так як мала намір створити іншу сім'ю із біологічним батьком [PERSON], який помер [INFO], оскільки зустрічалась з останнім та мали з ним інтимні стосунки. Їхній померлий брат не знав, що він записаний батьком позивачки [PERSON], не визнавав її дочкою, не спілкувався із нею та не надавав їй допомоги на утримання (добровільно або в примусовому порядку - аліменти). Позивачці [PERSON] відомо, що померлий [PERSON] не є її біологічним батьком, й тому її мати як законний представник не зверталась із заявою про прийняття спадщини. Просять відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити, яким виключити відомості з актового запису про народження [PERSON] у графі - батько [PERSON] та усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] Позивач [PERSON] і її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримали, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві, зустрічний позов заперечили у повному обсязі, визнали обставину, що померлий [PERSON] не був її фактичним біологічним батьком, [PERSON] пояснила, що [PERSON] знав про цю обставину із самого її народження, але не оспорював батьківство, оскільки прийняв її як власну дитину і ставився до неї, як до рідної дочки. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], а також їх представник [PERSON] первісний позов не визнали у повному обсязі, зустрічний позов підтримали, повідомили, що їхній брат [PERSON] в момент народження позивачки не знав, що остання не являється його дочкою, дізнався про це лише через два роки. Їм невідомо, чому він не оспорював своє батьківство. Він не ставив підпис в актовому записі про народження, замість нього підписалась мати позивачки. Вважають, що позивачка не має права претендувати на спадкове майно померлого [PERSON], оскільки не являється його дитиною. За згодою сторін, справа розглянута без участі третьої особи Новоукраїнської державної нотаріальної контори, згідно поданої заяви про розгляд справи у відсутності представника (а.с.84). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] являється дочкою її чоловіка... [PERSON] із самого початку знав, що позивач [PERSON] не є його дочкою, через це у нього, навіть, була бійка. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що померлий [PERSON] знав, що позивачка [PERSON] не є його дитиною, але погодився її виховувати, зареєстрував її, дав вибрав для неї ім'я. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є хресною мамою позивачки [PERSON], їй стало відомо, що позивач не являється дочкою [PERSON] в період 1998-1999 років., проте він завжди визнавав її своєю дитиною. Вирішуючи первісний і зустрічний позови, суд виходить із наступного. Судом встановлені наступні обставини і визначені відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] народилась [INFO] в с. Рівному Новоукраїнського району (а.с. 6-10), її батьками у свідоцтві про народження записані батько [PERSON] і мати [PERSON]. [PERSON] помер [INFO] (а.с.11), на момент своєї смерті останній був зареєстрований в [ADDRESS] та проживав один (а.с.66), його спадкоємицею на спірне майно стала його мати [PERSON] (а.с. 12-19). Після смерті [PERSON] спірне спадкове майно успадкували порівну відповідачі [PERSON] і [PERSON] (а.с. 67-83). Згідно актового запису про народження позивачки [PERSON] №20 від 06.05.1996 року (а.с.114), від імені батька [PERSON] мається підпис про реєстрацію народження дитини. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №1125/1126/17-27 від 12.12.2017 року (а.с. 194-197), підпис від імені [PERSON] у записі акту про народження №20 від 06.05.1996 року. Згідно положень ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.ст. 1216-1217). Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.ч. 4,5 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1 Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до даної особи, вона не досягне повноліття раніше (наприклад, у разі реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття - з моменту реєстрації шлюбу; повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і працює за трудовим договором, а також неповнолітній особі, яка записана матір'ю або батьком дитини; після набрання законної сили рішенням суду про надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності). Статтею 6 Сімейного кодексу України, встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (стаття 31 Цивільного Кодексу України), неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 32 Цивільного Кодексу України). Згідно ч.ч. 3,4 ст.1173 ЦК України, неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Згідно постанови ПВСУ №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», звернуто увагу судів на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п.2 розд. VІІ "Прикінцеві положення" СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 р., за винятком норм розд. V "Акти громадянського стану" Кодексу про шлюб та сім'ю України, які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини (п.п. 1-3). За таких обставин, оскільки позивач [PERSON] народилась в 1996 році, то до регулювання правовідносин із приводу визначення її походження слід застосовувати відповідні положення Кодексу про шлюб та сім'ю. Згідно ст.56 КпШС, особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років. Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір'ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини. Згідно постанови ПВСУ №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК), - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї дружини, не мають права оспорювати батьківство. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. Статтею 137 СК передбачено можливість оспорювання батьківства й після смерті особи, записаної батьком дитини. Якщо така особа померла до народження дитини, оспорити батьківство мають право спадкоємці цієї особи за умови подання нею за життя заяви нотаріусу про невизнання свого батьківства. У разі настання смерті особи після оспорення нею свого батьківства в суді її спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень ст.37 ЦПК про процесуальне правонаступництво в цивільних справах. Коли ж померла особа не знала про те, що її записано батьком дитини, оспорити батьківство вправі її спадкоємці першої черги за законом, названі у ст.1261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК): дружина, батьки й діти. Аналізуючи положення Кодексу про шлюб і сім'ю, які були чинними на момент народження позивачки [PERSON], а також норми діючого Сімейного кодексу України, суд приходить до переконання, що для особи, яка записана батьком дитини, встановлено однорічний строк для оспорювання батьківства з дня, коли вона дізналась про те, що не являється батьком. Після смерті цієї особи оспорити батьківство можуть інші особи, проте відповідачі не відносяться до кола таких осіб, а отже й не вправі звертатися із відповідним позовом. На підставі пояснень сторін і показань свідків судом встановлено, що померлий [PERSON] знав про те, що не являється батьком дитини, зі слів свідків сторони позивача - з дня народження дитини, зі слів сторони відповідача - через два роки після народження дитини. Отже, принаймні з 1998 року [PERSON] знав про те, що не являється батьком дитини [PERSON], проте не вживав жодних заходів для оспорювання свого батьківства. Причини такої бездіяльності [PERSON] протягом тривалого часу - байдужість чи незнання закону, в даному випадку не мають жодного значення і вказують на мовчазну згоду із даним фактом. [PERSON], маючи сумніви щодо свого батьківства відносно дитини, повинен був би діяти більш активно, але погоджуючись на батьківство [PERSON] він мав розуміти наслідки своєї поведінки, в т.ч. й на існування права у [PERSON] на спадкування після його смерті. Також суду не надано будь-яких доказів, що [PERSON], якого сторона відповідача вважає біологічним батьком позивачки, за час свого життя вживав заходи для встановлення відносно неї батьківства. Факт вчинення підпису від імені померлого [PERSON] в акті про народження дитини іншою особою не має суттєвого значення, а вказує лише на те, що [PERSON] в момент народження [PERSON] міг не знати про те, що записаний її батьком, й могло бути підставою для поновлення йому строку на оспорювання свого батьківства. Проте, судом встановлено, що [PERSON] знав про те, що не являється батьком дитини, проте свого батьківства відносно неї не оскаржував. За таких обставин, первісний позов є обґрунтованим. Позивач [PERSON], являючись де-юре дочкою померлого [PERSON], належить до першої черги спадкоємців. В момент його смерті позивачка, будучи неповнолітньою, вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки не встановлені підстави, що її мати вчиняла якісь дії, спрямовані на відмову від спадщини, а сама позивач, внаслідок свого неповнолітнього віку, не мала можливості реалізувати свої права на оформлення спадкових прав. Вважаючись такою, що прийняла спадщину, [PERSON] є фактично співвласником спірного спадкового майна після смерті батька [PERSON], а тому вправі визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, видані після його смерті на його мати [PERSON], а отже вправі вимагати визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного майна. За вищенаведених обставин, відповідачі не вправі заявляти позовні вимоги про оспорювання батьківства і виключення відомостей з актового запису про його батьківство. Зустрічний позов в частині усунення [PERSON] від спадкування взагалі не обґрунтована будь-якими обставинами та не підтверджена жодними доказами, в позові відсутні посилання на підстави усунення від спадкування, згідно ст.1224 ЦК України, а тому не підлягає задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивачки слід стягнути витрати по сплаті судового збору, а судові витрати, понесені відповідачами слід залишити за ними.

Outcome: approved