Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернувся громадянин [PERSON] із цивільним позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Полтавської області, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд, внести зміни до додаткової угоди від 05 січня 2015 року до договору оренди землі від 05 липня 2005 року, зареєстрованого у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162 та зобовязати відповідача укласти з ним додаткову угоду про поновлення зазначеного договору оренди землі. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.11.2016 року до участі у справі було залучено співвідповідачем Полтавську обласну державну адміністрацію. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Предтавники відповідачів в судове засідання не зявились, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази та надавши їм відповідну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи між [PERSON] РДА та громадянином [PERSON] було укладено договір оренди землі від 05 липня 2005 року, який був зареєстрований у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162, згідно якого [PERSON] РДА було передано в оренду [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,68 га, в тому числі пасовища 0,30 га, ставок 1,27 га, під гідротехнічними спорудами 0,11 га, цільове призначення земельної ділянки землі водного фонду, для рибогосподарських потреб. 5 листопада 2012 року між позивачем [PERSON] та громадянином [PERSON] було укладено договір про заміну сторони у зобовязанні, згідно якого первісного орендаря [PERSON] було замінено на нового орендаря [PERSON]. 14 грудня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] РДА було укладено договір оренди водного обєкта, згідно якого [PERSON] було передано в оренду водний обєкт (ставок) площею водного зеркала 1,27 га, який займає спірну земельну ділянку. Термін дії договору оренди землі від 05 липня 2005 року, який був зареєстрований у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162, закінчився 27 липня 2015 року, а тому позивач [PERSON], який продовжував здійснювати користування земельною ділянкою, за відсутності письмових заперечень, з боку орендодавця, в 2016 році звернувся до [PERSON] РДА із пропозицією про внесення змін до додаткової угоди від 05 січня 2015 року до договору оренди землі 05 липня 2005 року, зареєстрованого у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162 та про укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі. [PERSON] РДА від 21.07.2016 року за №01-66, позивача було повідомлено про неможливість укласти запропоновану ним угоду у звязку з припиненням строку дії договору оренди землі від 05 липня 2005 року, зареєстрованого у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162. Вважаючи, свої права порушеними позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що спірну земельну ділянку займає орендований ним водний обєкт і він фактично продавжує користуватись спірною земельною ділянкою, сплачує орендну плату і ніяких заперечень з боку орендодавця відповідача у справі [PERSON] РДА йому не надходило. Заперечуючи проти заявленого позову відповідачі, у наданих ними до суду письмових запереченнях, посилались на те, що право оренди земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено, термін дії договору оренди землі від 05 липня 2005 року зареєстрований у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162, закінчився 27 липня 2015 року, і що орендар [PERSON] орендовану ним, за вказаним договором оренди, земельну ділянку передав 22 грудня 2015 року орендодавцеві Полтавській обласній державній адміністрації за актом приймання-передачі земельної ділянки за договором оренди землі від 05.07.2005 року, окрім того він передав також і водний обєкт (ставок) площею водного зеркала 1,27 га, який розташований на території Тарасівської сільської ради за межами населених пунктів згідно акта. Як вбачається із наявного в матеріалах справи акта приймання-передачі земельної ділянки за договором оренди землі від 05.07.2005 року, датованого 22 грудня 2015 року, який був наданий відповідачами, орендар [PERSON] повернув орендодавцеві Полтавській обласній державній адміністрації земельну ділянку ділянку загальною площею 1,68 га, (кадастровий номер 5321386400:00:061:0001), в тому числі під водним обєктом (ставком) 1,27 га, гідротехнічними спорудами 0,11 га, пасовищами 0,30 га, розташовану за межами населених пунктів на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Згідно договору оренди землі від 05 липня 2005 року зареєстрованого у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162, сторонами зазначеного договору є [PERSON] районна державна адміністрація Полтавської області орендодавець та громадянин [PERSON] орендар. Відповідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), 2) правонаступництва, 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Нормою статті 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 521 ЦК України, форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Зобовязання щодо оренди земельної ділянки за договором оренди землі від 05 липня 2005 року зареєстрованого у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162, виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, із чого слідує, що правочин щодо заміни як боржника, так і кредитора у такому зобов'язанні, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину. Позивачем не надано належних доказів державної реєстрації укладеного між ним та громадянином [PERSON] правочину щодо заміни орендаря у зобовязанні на який він посилається в обгрунтування свого права на оренду земельної ділянки за спірним договором оренди землі. Відповідачами не надано належних доказів заміни сторони орендодавця у зобовязанні за договором оренди землі від 05 липня 2005 року зареєстрованого у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162 та державної реєстрації зазначеного правочину. Відповідно ст. 210 ЦЕК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. З огляду на те, що ні позивач ні відповідачі не надали суду належних доказів державної реєстрації правочинів щодо заміни сторін у зобовязанні, суд вважає, що вищезгадані правочини, на які посилаються сторони в обгрунтування своїх вимог і заперечень не є вчиненими. Суд критично ставиться до доводів представників відповідача стосовно того, що повноваження орендодавця за вказаним договором оренди перейшли до Полтавської обласної державної адміністрації у звязку із змінами у чинному законодавстві, так-як сама по собі зміна в законодавстві не має зворотньої дії у часі і не може змінити сторони у господарських зобовязаннях, а може лише бути підставою для заміни сторони у зобовязанні в порядку встановленому чинним законодавством. Також суд звертає увагу і на те, що відповідачами не вказано у наданих ними запереченнях, які саме зміни і у яких саме законодавчих актах мали місце, коли саме відбулись ці зміни і в чому вони полягають. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для укладення між орендарем [PERSON] і Полтавською обласною державною адміністрацією акта приймання-передачі від 22 грудня 2015 року, так-як Полтавська обласна державна адміністрація не являється стороною договору, а отже не може бути орендодавцем за даним договором. З приводу посилань відповідачів на укладений 07 серпня 2015 року між [PERSON] РДА та громадянином [PERSON] акт прийому-передачі водного обєкту до договору оренди водного обєкту від 06 липня 2005 року, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази укладення між вказаними особами, договору оренди водного обєкту від 06 липня 2005 року. Разом з тим в матеріалах справи наявна копія договору оренди водного обєкту від 14 грудня 2012 року укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] РДА, на підставі якого водний обєкт (ставок) площею водного зеркала 1,27 га, який розташований на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району Полтавської області за межами населених пунктів було передано в оренду позивачеві [PERSON]. За змістом пунктів 1, 2, 16 договору оренди землі від 05 липня 2005 року, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку за межами населених пунктів, яка знаходиться на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району Полтавської області, загальною площею 1,68 га, у тому числі пасовища 0,30 га, ставок 1,27 га, під гідротехнічними спорудами 0 ,11 га, цільове призначення земельної ділянки землі водного фонду, разом з тим кадастрового номера земельної ділянки у договорі не зазначено. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що орендований позивачем, [PERSON], водний обєкт (ставок) площею водного зеркала 1,27 га на підставі договору оренди водного обєкту від 14 грудня 2012 року, займає земельну ділянку, яка була орендована громадянином [PERSON] по договору оренди землі від 05 липня 2005 року, загальною площею 1,68 га, у тому числі пасовища 0,30 га, ставок 1,27 га, під гідротехнічними спорудами 0 ,11 га. Судом також було встановлено, що згідно відомостей Державного земельного кадастру зазначена спірна земельна ділянка, має кадастровий номер 5321386400:00:061:0001, належить до державної власності, має цільове призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності і її фактична площа становить 1,6849 га. Відповідно частини 1, 2, ст. 18 Земельного кодексу України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Як передбачено частиною 1 ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. За змістом частини 1 ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів. Із вищезазначеного слідує, що спірна земельна ділянка за своїм цільовим призначенням належить до категорії земель водного фонду. Відповідно частини 4 ст. 59 Земельного кодексу України, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом. Як передбачено частиною 3 ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Нормами чинного законодавства законодавчо не визначено поняття водного господарства, разом з тим згідно відомостей Енциклопедії сучасної України 2006 року т.5. с. 8-9, надано визначення водного господарства, як галузі економіки, що розробляє і здійснює заходи щодо використання поверхневих і підземних вод для різних галузей економіки, а також здійснює охорону вод і боротьбу з їх шкідливою дією. Згідно пункту 1.4. класифікації видів цільового призначення земельзатвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 р. за № 1011/18306, КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів. Класифікацією видів цільового призначення земель встановлено, що землі водного фонду (землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів) за видами цільового призначення поділяються на землі: - Для експлуатації та догляду за водними об'єктами; - Для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами; - Для експлуатації та догляду за смугами відведення; - Для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами; - Для догляду за береговими смугами водних шляхів; - Для сінокосіння; - Для рибогосподарських потреб; - Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; - Для проведення науково-дослідних робіт; - Для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд; - Для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів; - Для цілей підрозділів 10.01-10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що використання громадянами та юридичними особами земельних ділянок водного фонду, повязане з використанням поверхневих і підземних вод для різних галузей економіки є веденням водного господарства в тих чи інших його проявах. В своєму позові позивач просить суд внести зміни до додаткової угоди від 05 січня 2015 року до договору оренди землі від 05 липня 2005 року, зареєстрованого у [PERSON] відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 27 липня 2005 року за №040555501162, а також зобовязати відповідача укласти з позивачем додаткову угоду про поновлення зазначеного договору оренди землі і його позовні вимоги грунтуються на необхідності використання ним земельної ділянки водного фонду, повязаної з використанням поверхневих вод, так-як зазначену земельну ділянку займає орендований ним водний обєкт (ставок), поверхневі води якого використовуються позивачем для рибогосподарських потреб, що передбачено класифікацією видів цільового призначення земель земель водного фонду, а отже і сама земельно ділянка фактично використовується позивачем для ведення водного господарства. Разом з тим суд вважає помилковим обрання позивачем такого способу захисту свого права користування спірною земельною ділянкою, з наступних підстав: Відповідно частини 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно частини 1, 2 ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення чи формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Як встановлено частиною 3 ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Таким чином позивач зацікавлений в одержанні у користування земельної ділянки для ведення водного господарства, із земель водного фонду, що належить до земель державної власності, яка знаходиться на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області за межами населених пунтів, мав звернутись до [PERSON] районної державної адмінстрації Полтавської області, яка відповідно до повноважень, визначених частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України, передає в користування земельні ділянки для ведення водного господарства. Однак згідно відомостей Державного земельного кадастру зазначається, що спірна земельна ділянка, має цільове призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності. Суд звертає увагу на те, що ні Земельним кодексом України, а ні класифікацією видів цільового призначення земельзатвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 р. за № 1011/18306, не передбачено такого виду цільового призначенняземель, як для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності. Із вищезазначеного слідує, що у Державному земельному кадастрі зазначено цільове призначення спірної земельної ділянки, якого не передбачено нормативними актами чинного Законодавства. Згідно пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону. В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст.58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed