Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] (далі позивач) з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] (далі третя особа), про зменшення розміру стягуваних аліментів, в якій вказує на те, що за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з нього стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку, після винесення рішення суду у нього народилася донька [PERSON], [INFO], крім цього, він має на своєму утриманні ще неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Його матеріальне становище змінилося і сплата аліментів у розмірі 1/4 частини на користь відповідачки ставить його у скрутне матеріальне становище. Позивач просить суд постановити рішення про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на користь відповідачки на утримання доньки [PERSON], [INFO], з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини або зміни матеріального чи сімейного становища сторін. Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позов підтримав і просив задовольнити (а.с.47). Відповідачка подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала (а.с.48). Третя особа подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала (а.с. 30). В судове засідання сторони не з'явилися, тому відповідно до правил ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 4 ст.174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області у справі № 188/1785/13-ц від 03.10.2013 року розірвано шлюб позивача з відповідачкою (а.с.7). Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області у справі № 188/1786/13-ц від 17.10.2013 року з позивача на користь відповідачки стягнуто щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку на утримання доньки [PERSON], [INFO], до її повноліття (а.с.8). 21.10.2011 року у позивача та третьої особи народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 569541, виданим 18.11.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.6). 17.06.2015 року у позивача та третьої особи народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 543644, виданим 26.06.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.4). За рішенням суду загальний розмір аліментів, які присуджено до стягнення, складає 1/4 частина заробітку позивача. Згідно з довідкою № [NUMBER] ДТЕК «Павлоградвугілля» від 20.05.2016 року з позивача утримано аліменти за 12 місяців з травня 2015 року по квітень 2016 року в сумі 22889,60 грн., але не зазначено на чию користь та у якій частці утримувались аліменти (а.с. 22). У позові позивач вказав, що проживає за адресою: [INFO] (а.с.1). Відповідно до довідки КП «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради від 07.04.2016 року позивач зареєстрований за адресою: [INFO], разом з ним зареєстровані його сестра [PERSON], брат [PERSON] та батько [PERSON] (а.с.11). Третя особа, як зазначено в позові, проживає за іншою адресою: [ADDRESS] (а.с.1). Отже, позивач не проживає ні з відповідачкою, ні з третьою особою, діти позивача з ним не проживають, з наданих доказів неможливо встановити де і з ким проживають його спільні з третьою особою діти. Доказів утримання спільних з третьою особою дітей позивач не надав. З наданих доказів вбачається, що позивач утримує лише дитину відповідачки, сплачуючи на неї аліменти за рішенням суду. Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу (далі СК) України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення для справи. У ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як зазначено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно з п. 23 зазначеної Постанови відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. На думку суду, не є підставою, в розумінні ч.1 ст.192 СК України, для зменшення розміру аліментів посилання позивача на зміни матеріального та сімейного стану, які не підтверджені доказами. Крім того, за змістом ст.ст.150, 180 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток і утримувати дитину до досягнення нею повноліття на рівні, який дозволяє забезпечити її повноцінне життя. За таких обставин суд вважає, що визначений рішенням Петропавлівського районного суду від 17.10.2013 розмір стягуваних з позивача на утримання його доньки [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, відповідає вимогам законодавства з врахуванням можливостей обох батьків щодо утримання дитини, та потреб самої дитини, а передбачені законом підстави для його зменшення відсутні. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано суду доказів щодо зменшення його заробітку з дня призначення аліментів та на час подачі позову до суду, щодо зміни його матеріального становища, утримання інших осіб, погіршення стану його здоров'я. Враховуючи викладене, а насамперед інтереси дитини, суд вважає, що розмір аліментів, стягуваних з позивача на користь відповідачки на утримання доньки [PERSON] не є таким, що ставить в тяжке матеріальне становище позивача, а обставини, наведені ним на підставу зменшення розміру аліментів, не свідчать про необхідність зміни їх розміру в сторону зменшення, а тому суд відмовляє в позові про зменшення розміру аліментів. Та обставина, що відповідачка визнала позовні вимоги позивача та погодилася на зменшення розміру аліментів, за встановлених судом обставин у справі не може бути підставою для задоволення позову. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільний справі" за змістом частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" передбачає, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що визнання відповідачкою позову суперечить закону й порушує права та інтереси її неповнолітньої дитини [PERSON], а тому суд не може прийняти визнання позову відповідачкою. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід залишити на позивачу. На підставі викладеного і ст.ст.180, 182, 192 СК України,

Outcome: dismissed