Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить суд розірвати договір довічного утримання (догляду) від 05 лютого 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрований в реєстрі за № 3-266; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; скасувати арешт нерухомого майна: Ѕ частини квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника ВП № 55509573 від 11.01.2018 року, прийнятої державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Івасишиним Павлом Васильовичем, номер запису № 24350695. Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідно до п. 1 Договору довічного утримання від 05.02.2009 року позивач передав у власність відповідача Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався забезпечувати позивача та довічно утримувати з проживанням у вказаній квартирі [PERSON] , Свої зобов`язання по сплаті щомісячного грошового утримання та надання позивачу коштів для оплати комунальних послуг за Договором відповідач виконував лише до лютого 2010 року. У лютому 2010 року відповідач повідомив про виникнення у нього фінансових труднощів, у зв`язку з чим він не зможе виконати виконувати свої зобов`язання за Договором, запропонувавши у якості нового набувача [PERSON] , яка з цим погодилась, однак письмово дану домовленість не оформлено у зв`язку із нестачю коштів у сторін Договору. На початку березня 2020 року [PERSON] повідомила позивачу, що відповідач від них приховується, а на підставі постанови державного виконавця вже накладено арешт на Ѕ частину квартири, яку позивач передав відповідачу за Договором довічного утримання. Відповідач своїх зобов`язань за Договором довічного утримання не виконує з 2010 року, усі передбачені Договором зобов`язання виконуються третьою особою, [PERSON] , яка сплачує щомісячне грошове утримання та надає кошти для оплати комунальних послуг. Уникнення відповідача від зміни Договору довічного утримання та невиконання його умов є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву, а третя особа Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - правом подачі письмових заяв на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 31 березня 2020 року строк. Третя особа [PERSON] скористалась правом подачі письмових пояснень на позовну заяву, відповідно до яких підтримала позов з підстав, що містить його зміст. (а.с. 28-32) Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 745 Цивільного кодексу України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає і право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 Цивільного кодексу України). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. Судом встановлено, що 05 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрований в реєстрі за № 3-266, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка на момент укладення цього договору належала [PERSON] на праві власності, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3880 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17.12.2001 року і записаного у реєстрову книгу № д.668-157 за реєстровим № 1591. (а.с. ) Згідно п. 1, 6, Договору, [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] та довічно утримувати з проживанням у квартирі [PERSON] . Сторони домовились, що утримання (догляд) має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600,00 грн., які будуть надаватись відчужувачу щомісячно. Крім того, набувач зобов`язався оплачувати щомісячно комунальні послуги за частину квартири. Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 65 000,00 грн., які відчужував отримає повністю від набувача до підписання цього Договору. (а.с. 41) 05 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрований в реєстрі за № 3-270. (а.с. 36-37) Відповідно до частини першої ст. 755 Цивільного кодексу України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Згідно ч. 2 ст. 749 Цивільного кодексу України, якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Відповідно до пункту 13 Договору довічного утримання, цей Договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку. Згідно квитанцій та розписок, долучених до матеріалів справи, [PERSON] виконувались умови Договору довічного утримання до лютого 2010 року. (а.с. 39-40, 42-45) 05.12.2013 року [PERSON] на ім`я [PERSON] видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В., якою уповноважив його бути представником з питань укладення із [PERSON] . Договору про розірвання договору довічного утримання від 05.02.2009 року № 3-266, та з питань відчуження належної [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] .(а.с. 46, 47) На підставі Договору купівлі-продажу від 25.12.2013 року право власності на Ѕ частину [ADDRESS] набуто [PERSON] (а.с. 14) 11.01.2018 року постановою про арешт боржника державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Івасишина П.В. накладено арешт на майно боржника [PERSON] , зокрема, на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . При цьому, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 та 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказане означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, а до цього визначені у правочині умови є правомірними. Відповідно до ч. 1 ст. 756 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Згідно п. 9 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 5 ст. 24 вищезазначеного Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до ч.1,2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно п.1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N 7/5 (чинного на 02 березня 2010 року, тобто на момент прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію) державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Проведення державної реєстрації прав у межах території однієї адміністративно-територіальної одиниці реєстраторами декількох БТІ не допускається. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання (догляду) від 05 лютого 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ,; визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , та скасування арешту нерухомого майна: Ѕ частини квартири [ADDRESS] , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника ВП № 55509573 від 11.01.2018 року, прийнятої державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Івасишиним Павлом Васильовичем, номер запису № 24350695, - вказуючи на невиконання відповідачем умов спірного Договору довічного утримання, в частині довічного матеріального забезпечення на умовах, передбачених Договором. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи укладений між [PERSON] та [PERSON] . Договір довічного утримання (догляду) від 05.02.2009 року та наявні у справі докази, ураховуючи положення цивільного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови Договору довічного утримання, оскільки відповідач з лютого 2010 року припинив виконання обов`язку щодо матеріального утримання позивача, не виконував інших обов`язків по догляду та утриманню позивача за умовами спірного договору. Із змісту пред`явленого позову, наявних в матеріалах справи доказів, наданих пояснень, убачається, що позивач не має наміру в подальшому отримувати у відповідача допомогу, послуги, кошти. При цьому відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування наведених обставин, що стали підставою звернення позивача з даним позовом до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання. Крім того, судом ураховано, що досліджуваний вид Договору укладається людьми похилого віку, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від цього - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості. Крім того, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача в частині скасування арешту нерухомого майна: Ѕ частини квартири [ADDRESS] , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника ВП № 55509573 від 11.01.2018 року, - оскільки оскаржувану постанову прийнято державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Івасишиним П.В. відносно боржника/відповідача по справі [PERSON] за вже наявного обтяження в інтересах [PERSON] . При цьому, поновлення права власності на спірну частину нерухомого майна за позивачем [PERSON] - зумовлює скасування заборони на відчуження такого майна, ураховуючи, що позивач не являється суб`єктом підстав накладення зазначеного арешту. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 522,40 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved