Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про поділ майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 3 12 500.00 грн., та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 312 500,00 грн. Позов обґрунтований тим, що нерухоме майно - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , придбане подружжям - [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу, та угоди про добровільний поділ майна між подружжям (до спільного майна відповідач віднесла зазначену вище квартиру та грошові кошти) не досягнуто у зв`язку з відмовою іншого співвласника вести будь-які переговори на дану тему. Відповідач у зустрічному позові заявила наступні вимоги: -про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири [ADDRESS] , вартістю 406 051 грн.; -про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , вартістю 203 025 грн. 50 коп.; -про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , вартістю 203 025 грн. 50 коп.; -про визнання грошових коштів в сумі 484 078 грн., які станом на 20.11.2019 р. по курсу НБУ еквівалентні 20 000,00 дол. США; -про визнання за [PERSON] права на 1/2 частину грошових коштів в сумі 484 078 грн., що складає 242 039 грн.; -про стягнення з [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] витрати по житлово-комунальним послугам в розмірі 13 491,00 грн. Позивач у відзиві на зустрічний позов повідомив про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне. З приводу вимоги про поділ грошових коштів в розмірі, еквівалентний 20 000 доларів США та переданих [PERSON] за договором позики (розпискою) від 03.08.2012 р., то ці грошові кошти були повернуті позичальником в повному обсязі впродовж місяця з дати їх отримання за домовленістю між сторонами. Однак, при передачі грошових коштів [PERSON] не була повернута розписка [PERSON] , оскільки позикодавець вважав її загубленою, про що, на переконання позивача, відповідач була обізнана. Разом з тим, на переконання позивача, вимоги зустрічного позову сформульовані некоректно та не відображають принципу пропорційності і співмірності: некоректно сформульовану вимогу відповідача, зазначену в п. 4 прохальної частини зустрічного позову, в ній обумовлено про визнання грошових коштів в сумі 484 078,00 грн., які станом на 20.11.2019 року по курсу НБУ еквівалентні 20 000 доларів США, проте, жодним чином не зазначено чим саме та яким чином відповідач просить визнати вказані кошти. Окрім того, однією з вимог зустрічного позову є визнання за відповідачем права власності на Ѕ частину грошових коштів у сумі 484 078,00 грн., що складає 242 039 грн., проте, жодним чином не зазначено про визнання за іншим його Ѕ частини. Вимога [PERSON] про стягнення з позивача витрат по житлово-комунальним послугам в розмірі 13 491,00 грн. є необґрунтованою та безпідставною: оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження нарахування відповідних платежів зі відповідними рахунками, укладеними з власником майна, відтак, факт надання послуг та нарахування платежів за них є непідтвердженим, що ставить під сумнів взагалі надання послуг та факт оплати за них. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, 15.10.1977 р. [PERSON] взяв шлюб із [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом; на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.199 р. [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. (реєстр 1550). За договором позики від 03.08.2012 р. [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі, еквівалентній 20 000,00 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою, в якій сторони також передбачили, що повернення грошових коштів відбуватиметься за вимогою кредитора через два тижні. Факт повернення грошових коштів [PERSON] [PERSON] за укладеним 03.08.2012 р. договором позики визнаний самим [PERSON] у відзиві на зустрічний позов, від імені якого діє адвокат Денисенко Т. Процесуальні дії у справі: -ухвалою від 18.12.2019 р. прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя зустрічний позов відповідача [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення витрат, понесених у зв`язку з оплатою комунальних послуг по утриманню спільного майна. Спірні правовідносини виникли із правовідносин по поділу майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя. Дослідив докази в межах заявлених вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України. За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Жодна зі сторін не посилалася і не доводила суду обставин, які є підставою для відступлення від засад рівності часток кожного зі співвласників в праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Розв`язуючи спір, суд врахував думку учасників справи щодо поділу квартири [ADDRESS] , кожен зі співвласників якої просив про визнання по Ѕ частині квартири за кожним. В цій частині позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Відмовляючи в задоволенні вимоги первісного позову про визнання майна спільною сумісною власністю, суд виходить з наступного. У ст. 60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК. У ч. 1 ст. 70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Втім, в даній справі жоден з подружжя не спростовував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу: квартиру та грошові кошти, у зв`язку з чим, виходячи з зазначених вище правових норм, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не вимагається. Щодо вимоги зустрічного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири [ADDRESS] та грошових коштів, то підстави для її задоволення відсутні з підстав, зазначених вище. З приводу вимоги зустрічного позову про визнання за [PERSON] права на 1/2 частину грошових коштів в сумі 484 078 грн., що складає 242 039 грн., то підстави для її задоволення передбачені ч. 1 та ч. 2 ст. 60, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Факт повернення грошових коштів [PERSON] [PERSON] за укладеним 03.08.2012 р. договором позики визнаний самим [PERSON] у відзиві на зустрічний позов, від імені якого діє адвокат Денисенко Т. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). При визначенні конкретної суми, яка підлягає поділу, суд бере до уваги офіційний курс гривні до долара США станом на день ухвалення даного рішення, у зв`язку з чим з урахуванням розміру грошових коштів, співвласниками яких є сторони по даній справі (20 000,00 дол. США), частка кожного з подружжя складає 242 600,00 (двісті сорок дві тисячі шістсот) грн. Що стосується вимоги зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат по житлово-комунальним послугам в розмірі 13 491,00 грн., то підстави для її задоволення відсутні: позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, та інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Суд відхиляє, як доказ, надане позивачем роздрукування з банківської карти, оскільки цей доказ не є належним (ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. Платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Пунктом 3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (затверджена Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004) визначено, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Таким чином, відповідачем не виконаний обов`язок доказування розміру коштів, сплачених на оплату житлово-комунальних послуг, тому підстави для задоволення вимоги зустрічного позову про стягнення витрат, понесених у зв`язку з оплатою комунальних послуг по утриманню спільного майна, відсутні.

Outcome: partial