Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

В травні 2015 року Прокурор Києво-Святошинського району Київської області до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з даним позовом . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що прокуратурою Києво-Святошинського району у квітні 2015 року встановлено порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність земельної ділянки в межах Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Так, рішенням Петрівської сільської ради № 2176 від 14.06.2013 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішенням Петрівської сільської ради № 2210 від 19.07.2013 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1822 га, розташованої в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (кадастровий номер 3222485801:01:023:5020) для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 4226680, видане 23.07.2013 реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Індексний номер 4226689 від 23.07.2013 року. В подальшому, 26.07.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки. Рішенням Петрівської сільської ради № 2292 від 16.08.2013 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, яка перебуває у власності [PERSON] і розташована по вул. Петровського, 140-Б в с. Петрівське, Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та змінено цільове призначення даної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку. В подальшому, 12.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки. Згідно генерального плану с. Петрівське, розробленим Державним підприємством «Українським науково-дослідним і проектним інститутом цивільного будівництва «УкрНДПІцивільбуд», який затверджено рішенням Петрівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 01.10.1992, на вищезазначеній земельній ділянці, яка була передана Петрівською сільською радою у власність громадянину України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства передбачено торгівельний центр (дім побуту, кафе, магазин «Кулінарія» та «Універсам»), що є землями житлової та громадської забудови. Вказане підтверджується висновком Державної інспекції сільського господарства в Київській області за результатами проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства Петрівської сільської ради. Як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень Петрівської сільської ради № 2176 від 14.06.2013, № 2210 від 19.07.2013 та № 2292 від 16.08.2013, при наданні земельної ділянки у власність відповідачам змінено її цільове призначення шляхом не передбаченим законодавством. Разом з тим, приписами частини 1 статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності їх надання у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Законом України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року N 858-IV визначено, що проект землеустрою - сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити протягом 5 - 10 і більше років. Разом з тим, проект землеустрою зміни цільового призначення із земель житлової та громадської забудови, які є та передбачалась для розміщення торгівельного центру (дому побуту, кафе, магазину «Кулінарія» та «Універсаму») на землі для ведення особистого селянського господарства не розроблявся. Водночас, установлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,1822 га, розташованої в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не погоджувався із органом містобудування та архітектури. Тому прокурор просив визнати недійсним та скасувати рішення Петрівськї сільської ради ХХХVII сесії (ІІ засідання) VI скликання № 2176 від 14.06.2013 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. України [PERSON]. для ведення особистого селянського господарства в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області». Визнати недійсним та скасувати рішення Петрівської сільської ради ХХХVII сесії (ІІ засідання) VI скликання № 2210 від 19.07.2013 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області». Скасувати рішення Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 1769900 від 23.07.2013, індексний номер рішення: 4226680, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 14931532224. Скасувати рішення Реєстраційної служби Києво-Святошинськогорайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу 4400948 від 26.07.2013 видавник:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 14931532224. Визнати недійсним та скасувати рішення Петрівської сільської ради 2292 від 16.08.2013 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, яка перебуває у власності гр. України [PERSON] і розташована по вул. Петровського, 140-Б в с. Петрівське, Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області». Скасувати рішення Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 3333519 від 12.11.2013, індексний номер рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] серія та номер 6080, виданий 12.11.2013, видавник: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 112269032224. Зобовязати повернути земельну ділянку площею 0,1822 га, шо знаходитися по вул. Петровського, 140-Б в с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області, з кадастровим номером 3222485801:01:023:5020 на користь територіальної громади села Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав. Представник Петрівської сільської ради проти задоволення позову заперечував. Представник [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області направила до суду письмові заперечення в яких у задоволенні позову просили відмовити. Представник третьої особи [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Інші сторони по справі в судове засідання не зявились, про день час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Петрівської сільської ради № 2176 від 14.06.2013 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішенням Петрівської сільської ради № 2210 від 19.07.2013 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1822 га, розташованої в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (кадастровий номер 3222485801:01:023:5020) для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 4226680, видане 23.07.2013 реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Індексний номер 4226689 від 23.07.2013 року. В подальшому, 26.07.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки. Рішенням Петрівської сільської ради № 2292 від 16.08.2013 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, яка перебуває у власності [PERSON] і розташована по вул. Петровського, 140-Б в с. Петрівське, Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та змінено цільове призначення даної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку. В подальшому, 12.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки. Згідно з п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Стаття 215 ЦК України визначає що, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Стаття 22 ЗК України визначає, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової Згідно ст.. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України (чинного в реакції станом на 25.11.2009 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі \~\~придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Стаття 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 25.11.2009 року), визначає що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів \~\~місцевого \~\~самоврядування \~\~в \~\~межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Стаття 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Приписами частини 1 статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності їх надання у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Крім того, ст. 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до органу містобудування та архітектури. Відповідно ч. 4 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється. Згідно ст. 17, 20, 21 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства. Визначення територій для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно- господарського устрою. Законом України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року N 85 8-ІV визначено, що проект землеустрою - сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити протягом 5 - 10 і більше років. Згідно зі статтею 50 Закону України N 858 Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Відповідно до пункту "а" частини 3 статті 53 Закону України N 858 проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів розробляються на певний період та поетапно згідно з генеральними планами населених пунктів і визначають, зокрема, цільове призначення земель. Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються сільськими, селищними, міськими радами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного суд, приходить до наступних висновків, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки судом було встановлено що оскаржуване рішення Петрівської сільської ради № 2176 від 14.06.2013 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області», було прийняте з порушенням земельного законодавства, оскільки дана земельна ділянка відповідно до генерального плану с. Петрівське, який затверджено рішенням Петрівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 01.10.1992, зазначена як земля житлової та громадської забудови, на які передбачено торгівельний центр (дім побуту, кафе, магазин «Кулінарія» та «Універсам»), в той же час як [PERSON] дана земельна ділянка передана для ведення особистого селянського господарства. Однак проект землеустрою зміни цільового призначення із земель житлової та громадської забудови, які є та передбачалась для розміщення торгівельного центру (дому побуту, кафе, магазину «Кулінарія» та «Універсаму») на землі для ведення особистого селянського господарства не розроблявся, та відповідно не не погоджувався із органом містобудування та архітектури. А тому, вимоги позову щодо визнання недійсним та скасування рішення Петрівської сільської ради № 2176 від 14.06.2013 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області»; визнання недійсним та скасування рішення Петрівської сільської ради № 2210 від 19.07.2013 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с. Петрівське Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області»; скасування рішення Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 1769900 від 23.07.2013, індексний номер рішення: 4226680, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 14931532224, підлягають до задоволення. В той же час, в інших позовних вимогах суд відмовляє, виходячи з наступного. Відповідно до положень пункту 3 розділу Х Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за № 55-XII, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року за № 1906-IV, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору. 07.07.1997 року Верховною Радою України прийнято закон України за N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України. В свою чергу, відповідно до положень Протоколу № 1 до цієї Конвенції, не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать цим положенням. Крім того, відповідно до положень статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналась згідно указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право міжнародних договорів» від 14 квітня 1986 року за № 2077-XI, яка також є частиною внутрішнього законодавства України, не можна посилатись на положення внутрішнього права України, як на виправдання для невиконання умов Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року і протоколів до неї. Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї. Вищезазначені тлумачення містяться у рішеннях, що постановляє Європейський суд з прав людини. Відповідно до положень статті 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Україна, як сторона цієї Конвенції, зобов'язалась виконувати рішення Європейського суду з прав людини. Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов'язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією. Таким чином, Україна, в особі її уповноважених органів, несе відповідальність за належне дотримання прав [PERSON] та [PERSON] на безперешкодне користування належною земельною ділянкою. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лите з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та. відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Так, ст. 14 Конституції України визначається, право власності на землю гарантується. І право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Згідно зі ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Також суд, в силу положення ч. 6 ст. 154 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, накладені судом згідно ухвали від 26 жовтня 2015 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial