Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] 3% річних в розмірі 1270,00 грн. та інфляційні витрати в розмірі 260937,94 грн., а разом 262207,94 грн. В обґрунтування позову зазначено, щорішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2001 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь [PERSON] 54173,00 грн. матеріальної шкоди та 541,73 грн. судового збору, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 30 червня 2001 року вказане рішення набрало чинності та був виданий виконавчий лист. Позивач за невиконання відповідачем грошового зобов`язання протягом 18 років нарахував 3% річнихза період з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року у розмірі 1270 грн., а також інфляційні витрати за період з 30 червня 2001 року по 31 травня 2019 року у розмірі 260937,94 грн., які стягнути в судовому порядку. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Копія ухвали про відкриття провадження по справі , копія позову та долучених до нього документів, направлялася відповідачеві [PERSON] за відомим місцем її реєстрації, крім того вона повідомлялася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.Із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення органу поштового зв`язку вбачається, що вони нею не отримані «з інших причин». Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи,а відповідач відзив не подав,наявні всі умови, встановлені ст.280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності та без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що відповідач в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. При цьому судом враховується, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, приходить до висновку про необхідність позов задовольнити, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави для припинення зобов`язання визначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначено у ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 545 ч. 3 ЦК України виконання боржником свого обов`язку підтверджує наявність у боржника боргового документа. Доказів виконання боржником зобов`язання у повному обсязі суду не надано. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2001 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь [PERSON] 54173,00 грн. матеріальної шкоди та 541,73 грн. судового збору, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 30 червня 2001 року вказане рішення набрало чинності та був виданий виконавчий лист. Позивач ставить питання про стягнення 3% річнихза період з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року у розмірі 1270 грн., а також інфляційних витрат за період з 30 червня 2001 року по 31 травня 2019 року у розмірі 260937,94 грн. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позивальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Проценти річних, про які йдеться у ч.2 ст. 625 ЦК України необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст.536 ЦК України. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у ст.536 ЦК України - це плата за користування чужими коштами. Тому, зокрема, якщо в законі або договорі, укладеному сторонами, не передбачено розмір процентів за користування чужими коштами, то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення трьох процентів (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом), за наявності порушення боржником грошового зобов`язання. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх рівень визначається на рівні облікової ставки НБУ. Позивач просить стягнути на його користь 3% річних за період з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року. Згідно роз`яснень Верховного Суду України щодо застосування ст.625 ЦК України, слід мати на увазі, що проценти, визначені ст. ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрати кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в розмірі 1270 грн. Крім того, у зв`язку зі спливом після ухвалення рішення 18 років і невиконання йоговідповідачем дотепер [PERSON] нараховано індекс інфляції. За роз`ясненнями Вищого господарського суду України (Інформаційний лист від 17.07.2012 №01-06/928/2012 і постанова від 17.12.2013 №14), суму боргуурахуванням індексу інфляції слід розраховувати виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При цьому згідно з листом ВСУ від 03.04.97 №62-97р і постановою ВГСУ від 01.02.2012 №52/30 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо грошове зобов`язання набуло статусу простроченого з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то воно індексується з урахуванням цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця, то розрахунок розпочинається з наступного місяця. Аналогічно, якщо заборгованість погашається з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31-й день місяця - то з урахуванням цього місяця. Таким чином, індекс інфляції нарахований позивачем з несплаченої суми 42336,00 грн. за період з 30.06.2001 року по 31.05.2019 дорівнює 260937,94 грн. Відтак, суми, які підлягають стягненню з відповідача становлять:1270 грн. - 3% річних від несплаченої суми боргу за період з 01.06.2018 по 01.06.2019, та 2660937,94 грн. - інфляційні витрати за період з 30.06.2001 по 31.05.2019. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути суму судового збору у розмірі 2622,08 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved