Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON], посилаючись на те, що житловий будинок № 4 по провул. Веселий в с. Василиха, 1980 року побудови, належав до майна колгоспного двору, на час припинення якого його членом був [PERSON], який набув право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору. 10 лютого 2015 року [PERSON] помер, спадщину після смерті якого прийняв він, спадкоємець за заповітом, подавши до Ставищенської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємців за законом першої черги [PERSON] не мав. [PERSON] сільська рада свідоцтва про право власності на імя померлого не видала, що позбавляє його можливості оформити свої спадкові права в Ставищенській районній державній нотаріальній конторі. Реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок до 01.01.2013 року не проводилася. Вважає, що [PERSON] за життя набув права власності на вищезазначений житловий будинок як частку в майні колгоспного двору, і це право увійшло до складу спадщини, яка відкрилася 10 лютого 2015 року внаслідок смерті останнього. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, вказаний будинок загальною площею 47,5 кв. метри житловою площею 27,3 кв. метри вартістю 49250 гривень. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок «А-1», прибудова «а», сарай літер „Б-1, сарай літер „В-1. Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку не приватизована. Позивач просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 10 лютого 2015 року [PERSON] на вищевказаний житловий будинок. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини викладені в позовній заяві позивачем. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не прибув, до суду сільська рада подала заяву про визнання позовних вимог та слухання справи у відсутність представника сільської ради. Суд, розглянувши матеріали справи, письмову заяву відповідача [PERSON] сільської ради про визнання позову та перевіривши письмові докази, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до погосподарських книг [PERSON] сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 та довідки [PERSON] сільської ради, житловий будинок № 4 по провул. Веселий в с. Василиха, 1980 року побудови, належав до майна колгоспного двору. На час припинення колгоспного двору (станом на 15 квітня 1991 року) в ньому проживав та відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України (1963 р.) не втратив права на частку в його майні [PERSON], який набув право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору. Проте, свідоцтво про право власності [PERSON] сільською радою на вищевказаний будинок на імя [PERSON] не видавалось (а. с. 20), реєстрація права власності на даний житловий будинок згідно відповіді КП КОР Південне БТІ до 01.01.2013 р. не проводилась (а. с. 9) та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про речові права на вказане нерухоме майно відсутні (а. с. 32). 10 лютого 2015 року [PERSON] помер, спадщину після смерті якого прийняв позивач, спадкоємець за заповітом, посвідченим 3 липня 2012 року [PERSON] сільською радою, за реєстром № 3, відповідно до ст. ст. 1223 ч. 1, 1269, 1270 ЦК України, подавши до Ставищенської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк. Спадкоємців за законом першої черги, які мають право на обовязкову частку у спадщині, [PERSON] не мав (а.с. 17). Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) загальна площа вказаного будинку 47,5 кв. метри, житлова площа 27,3 кв. метри, вартість його становить 49250 гривень (а.с. 21-25). Земельна ділянка, на якій розташований будинок, не приватизована (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України (1963 р.) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Відповідно до ч. 5 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до статті 2 вказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набув право власності на вказаний житловий будинок, як член колгоспного двору, а після його смерті 10 лютого 2015 року, позивач набув право на спадщину за заповітом на даний житловий будинок, і оскільки відповідачем позов визнається, то він підлягає задоволенню. Оскільки [PERSON] сільська рада до предявлення позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом і в судовому засіданні не оспорювала цього права, відповідно до змісту ст. 88 ЦПК України на неї не може бути покладений обовязок по відшкодуванню судових витрат.

Outcome: approved