Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Соколівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату і просила зобов'язати відповідача надати їй щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці за 2010-2011 рік тривалістю 13 календарних днів, за 2012-2013 рік тривалістю 13 календарних днів, за 2013-2014 рік тривалістю 13 календарних днів. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 05.09.1986 року вона працює лікарем в Соколівській спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті та згідно нормативно-правових актів України має право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці тривалістю 25 календарних днів, оскільки її посада лікаря в школі-інтернаті для розумово відсталих дітей віднесена до виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах підвищеного ризику для здоров'я згідно Списку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 р. N 1290. В той же час, в 2011, 2013 та 2014 роках їй надавалася щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю 12 календарних днів, чим були порушені її трудові права, а саме право на відпочинок. Неодноразові звернення позивачки до керівництва навчального закладу та вищестоящих органів освіти про поновлення її порушеного права були безрезультатними, а тому вона просить суд поновити її порушені права. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому представник позивачки просив поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду зазначивши, що позивачка пропустила цей строк, так як неодноразово зверталася до керівництва навчального закладу, де вона працює, а також до відповідних контролюючих органів з вимогою поновити її порушені права і обґрунтовано сподівалася на це, проте не отримала позитивного результату. Крім того, [PERSON] пояснила, що в 2012 році їй була надана щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю 25 календарних днів, в той час як в 2011, 2013 та 2014 роках тривалість такої відпустки становила 12 календарних днів, проте така тривалість додаткової відпустки не обговорювалася на зборах трудового колективу в ході затвердження колективних договорів між роботодавцем та трудовим колективом Соколівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату, хоча це питання повинно бути обговорено під час затвердження колективного договору. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що колективними договорами за 2011-2012 роки та за 2014-2016 роки були встановлені додаткові відпустки окремим категоріям працівників. Зокрема, [PERSON], як лікарю, була встановлена щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю 12 календарних днів, а те що позивачці в 2012 році була надана така відпустка тривалістю 25 календарних днів, то це було помилково. В той же час представник навчального закладу пояснила, що протоколи зборів трудового колективу, на яких були затверджені колективні договори, не збереглися після звільнення голови профспілкового комітету вказаного навчального закладу. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази по справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 05.09.1986 року [PERSON] працює лікарем в Соколівській спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивачки (а.с. 4). Згідно статуту Соколівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат є комунальним загальноосвітнім навчальним закладом І-ІІ ступенів для дітей, які потребують корекції фізичного та (або) розумового розвитку, що забезпечує реалізацію права таких громадян на здобуття загальної середньої освіти та здійснює заходи з реабілітації (п. 1.4.). До спеціальної школи-інтернату зараховуються розумово відсталі діти 6 (7) років та діти з відповідним діагнозом з такими медичними показаннями, як легка розумова відсталість, помірна розумова відсталість, змішані специфічні розлади розвитку, органічна деменція різного походження, яка відповідає легкій та помірній розумовій відсталості (п. 3.5.). Отже, Соколівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат належить до шкіл-інтернатів для розумово відсталих дітей, а посада лікаря у такому навчальному закладі належить до посад, які згідно п. 36 розділу XVII (Охорона здоров'я, освіта та соціальна допомога) додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 р. N 1290, якою затверджено Список виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, що дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (далі - Список 2), мають право на таку відпустку тривалістю 25 календарних днів. Конституційною гарантією дотримання трудових прав громадян є забезпечення права кожному, хто працює, на оплачувану щорічну відпустку, закріплене в ст. 45 Конституції України. Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до статті 76 КЗпП України щ орічні додаткові відпустки надаються працівникам за роботу із шкідливими і важкими умовами праці, за особливий характер праці, в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України. В силу п.1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 р. № 504/96-ВРщорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Частиною другою цієї статті передбачено, що конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Наказами директора Соколівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату №74 від 01.06.2011 р., №52 від 03.06.2013 р., №27-к від 30.05.2014 р. [PERSON] надавалися щорічні додаткові відпустки відповідно в 2011, 2013 та 2014 роках тривалістю 12 календарних днів (а.с. 5 - 8). Колективними договорами між роботодавцем та трудовим колективом Соколівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату за 2011-2012 роки та за 2014-2016 роки були встановлені щорічні додаткові відпустки окремим категоріям працівників. Зокрема, лікарю така відпустка була встановлена тривалістю 12 календарних днів. Однак, допитана як свідок позивачка пояснила, що під час схвалення вказаних колективних договорів на зборах трудового колективу навчального закладу питання про тривалість щорічних додаткових відпусток взагалі не обговорювалося і не вирішувалося. В той же час представником відповідача не було надано, за їх відсутності, протоколи зборів трудового колективу школи-інтернату, які б підтверджували встановлення конкретної тривалості щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці певним категоріям працівників, зокрема лікарю вказаного навчального закладу. Також представником відповідача не було надано будь-яких інших належних доказів, які б підтверджували правомірність надання позивачці щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці тривалістю 12 календарних днів в 2011, 2013 та 2014 роках. Крім того, суд враховує, що як пояснила позивачка і дана обставина була визнана представником відповідача, в 2012 році їй була надана щорічна додаткова відпустка тривалістю 25 календарних днів. Все вищевикладене свідчить про порушення трудових прав позивачки при вирішенні питання про встановлення їй щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці. Також суд вважає за необхідне поновити [PERSON] пропущений з поважних причин строк звернення до суду за вирішенням трудових спорів. При цьому суд враховує, що однією із причин пропуску позивачкою такого строку було її звернення як до керівництва навчального закладу, так і до вищестоящих органів, з метою вирішення спору в позасудовому порядку, що свідчить про те, що позивачка не ставилася зневажливо до питання про захист своїх прав. За наведених обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню із зобов'язанням відповідача надати [PERSON] недоотриману щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці за 2010-2011, 2012-2013 та 2013-2014 роки тривалістю 13 днів за кожний рік. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі ст. 45 Конституції України, ст.ст. 74, 76 КЗпП України, ст. 8 Закону України "Про відпустки",

Outcome: approved