Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходилась у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] [PERSON]». З 06.03.2015 року була звільнена з займаної посади сторожа ділянки «Служби виробничих обєктів» за прогули і порушення трудової дисципліни в період часу з 01.02.2015 року по 26.02.2015 року та з 07.03.2015 року по теперішній час. Вважає підстави її звільнення незаконними, так як в зазначені періоди знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати, оскільки поблизу міста проводилися антитерористичні операції, у звязку з чим вона не мала можливості в цей період безперешкодно, без уникнення небезпеки для життя та здоровя, виходити на роботу. В установленому законом порядку вона письмово звернулася до керівництва шахти з вимогою надати їй відпустку без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції. Такі дії відповідача призвели до порушення її прав і законних інтересів. При звільненні, відповідач у встановлені чинним законодавством строки не виконав свій обовязок щодо повного розрахунку з працівником на момент його звільнення з підприємства. Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. Просить суд визнати звільнення незаконним, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В подальшому уточнила позовні вимоги, надавши суду письмову заяву, в якій просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4027 грн. 08 коп., із розрахунку 74 робочих дня, при середньоденній заробітній платі в сумі 54 грн. 42 коп. В судовому засіданні позивач, його представник за довіреністю уточнені заявлені позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні. Належно повідомлений представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Вислухавши позивача, його представника за довіреністю, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, Законом України «Про відпустки» та іншими нормативно правовими актами щодо трудових правовідносин. Позивач [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] [PERSON]». 06.03.2015 року вона була звільнена з займаної посади у звязку з прогулами і порушенням трудової дисципліни на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6). Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Із системного аналізу трудового законодавства вбачається, що прогул це невиконання працівником своїх трудових обовязків внаслідок відсутності на роботі без поважних причин. Власник має право розірвати трудовий договір на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. При чому, поважними причинами в даному випадку є причини, що виключають вину працівника. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 03.01.2015 року по 27.01.2015 року знаходилася на лікарняному. 27.01.2015 року позивач на імя директора шахти ім. св. [PERSON] написала заяву про надання їй без збереження заробітної плати відпустки через активні бойові дії на шляху до роботи на період з 27.01.2015 року по 27.02.2015 року. Як повідомила позивач в судовому засіданні, що не спростовано відповідачем, з 27.02.2015 року по 05.03.2015 року вона знову знаходилася на лікарняному. 06.03.2015 року вона до роботи не приступила, так як відповідно до графіку виходів, вона повинна була вийти на роботу 10.03.2015 року. Однак, 09.03.2015 року позивач знову поштою направила заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати через проведення АТО на території міста з 09.03.2015 року на період проведення АТО. Дану заяву підприємство отримало 10.03.2015 року. З огляду на це, суд зазначає наступне. Державні гарантії та відносини, повязані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно правовими актами України. Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоровя, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Відповідно до ст. 4 цього Закону працівнику може бути установлена відпустка без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях (статті 5 Закону України «Про відпустки»). Згідно ч. 1 п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обовязковому порядку, в тому числі працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції. Така відпустка надається за бажанням працівника в обовязковому порядку і сприятиме збереженню робочих місць за такими працівниками, зарахуванню періоду їх відсутності на роботі у звязку з проведенням анти терористичної операції до стажу роботи та дасть змогу таким працівникам вжити заходів для збереження свого життя і здоровя без ризику втрати роботи. Аналогічна позиція викладена і в розясненнях Міністерства соціальної політики України, викладених в листі № 7302/3/14-14/13 від 08.07.2014 року. Відповідно до цих розяснень робітники, які не виходять на роботу у звязку з переміщенням із районів проведення анти терористичної операції, або ті, які залишаються в таких районах під час проведення анти терористичної операції і не мають можливості виходити на роботу у звязку з безпекою для життя і здоровя, не можуть бути звільнені на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за «прогул». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом», передбачено, що район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Такий наказ стосовно визначення районів проведення АТО був виданий - останній і чинний на поточний день є наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області (без виключень). Це означає, що всі населенні пункти Донецької та Луганської областей є районами проведення АТО. В ст.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» вказано, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом. Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. В свою чергу рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України знаходиться під грифом «таємно». Отже, судом встановлено, що позивач мала право на отримання відпустки без збереження заробітної плати на підставі ч.1 п.18 ст. 25 Закону України «Про відпустки». Суд зазначає, що виходячи з системного аналізу вищезазначених положень КЗпП України, керівництво шахти повинно було надати [PERSON] на підстав її заяв відпустку без збереження заробітної плати і не мало можливості звільнити її за прогули на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті, тому таке звільнення є незаконним, проведеним у порушення норм трудового законодавства. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Виходячи з цього, позовні вимоги в цій частині є повністю доведеними, тому підлягають задоволенню, а позивач [PERSON] підлягає поновленню на роботі в якості сторожа ділянки «Служби виробничих обєктів» товариства з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] [PERSON]». Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. У звязку з тим, що позивач в лютому та січні 2015 року не працювала, то середньомісячна заробітна плата розраховується виходячи із заробітку за листопад та грудень 2014 року. Згідно даних, отриманих з персоніфікованого обліку УПФУ у м. Дзержинську середньомісячна заробітна плата позивача становить 1170,13 грн., а середньоденна 54,42 грн. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також \~встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.03.2015 року по 25.06.2015 року на загальну суму 4027 грн. 08 коп., виходячи із 74 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 54 грн. 42 коп. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в цій частині повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~\~ Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Згідно ст. 5 Закону України Про судовий збір позивачі за подання позовів про поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин звільняються від сплати судового збору.

Outcome: partial