Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітку, вихідної допомоги, моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 21.08.2019 року по 25 листопада 2020 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». 25 листопада 2020 року наказом № 329к від 25.11.2020 року позивач був звільнений, припинивши трудові відносини на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю. У день звільнення відповідачем не були виплачені всі належні при звільненні суми. Письмово про нараховані суми не повідомляли. Заборгованість по заробітній платі станом на 04.01.2021 р. (згідно довідки наданої відповідачем № 388 від 04.01.2021 року) складає: 101412,49 грн, яка до цього часу не виплачена. Більше того, в наданій довідці не вказано за які місяці і в якому розмірі не виплачена заробітна плата, та з яких нарахувань складається заборгованість. З довідки, наданої роботодавцем вбачається, що не виплачена заробітна плата у сумі 101412,49 грн починаючи з грудня 2019р. Сума компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, яка є складовою всіх сум від підприємства, які виплачуються в день звільнення, позивачу до цього часу не виплачена. Також не виплачена вихідна допомога. Внаслідок тривалої затримки у виплаті заробітної плати позивачу спричинена моральна шкода. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 101412,49 грн; стягнути середній заробіток з 26.11.2020 року по день кінцевого розрахунку; стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку; стягнути компенсацію втрати частини заробітку; стягнути моральну шкоду в розмірі 6000 грн; покласти на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді, у тому числі витрати на надання правничої допомоги. Ухвалою суду від 27.09.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що заявлені позовні вимоги відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач дійсно перебував в трудових відносинах з відповідачем з 21.08.2019 р. по 25.11.2020 р. Був звільнений згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 25.11.2020 р. день звільнення - не робочий день для [PERSON] , позивач не працював, що підтверджується завіреною копією записки про надання відпустки. З вимогою про проведення розрахунку при звільненні позивач до відповідача не звертався. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми, мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимого про розрахунок. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В день звільнення та після позивач до відповідача з вимогою про розрахунок - не звертався. Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем усіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Позовну заяву відповідач отримав 06.10.2021 р. Оскільки працівник в день звільнення не працював, з вимогою про розрахунок, належним чином, до роботодавця не звертався, то, враховуючі положення частини першої статті 116 КЗпП України, виплата нарахованих сум повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим ним вимоги про розрахунок. Проте після звільнення з вимогою про розрахунок позивач не звертався. На думку представника відповідача позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставною, необґрунтованою, відсутні докази спричинення позивачу моральної шкоди. Позивач не навів жодних обґрунтувань попереднього розрахунку суми судових витрат. Враховуючи вищевикладене представник відповідача просить суд відмовити [PERSON] у задоволені позову до ТОВ «Краснолиманське» у повному обсязі. Також представник просить вправу розглянути без участі представника відповідача. Позивач та представник позивача до судового засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» у період з 21.08.2019 року по 25.11.2020 року (а.с.5). Звільнено 25.11.2020 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Відповідно до довідки за № 388 від 04.01.2021 року та за № 819 від 11.10.2021 року заробітна плата виплачена по листопад 2019 року включно. Заборгованість з 01.01.2020 р. по 25.11.2020 р. склала 101412,49 гривень (а.с.7). Середньоденна заробітна плата складає 936,03 гривень. В день звільнення [PERSON] перебував у відпустці. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що на дату звільнення позивача заборгованість по заробітній платі [PERSON] складала 101412,49 гривень, станом на дату розгляду справи заборгованість не виплачена. Оскільки сума заборгованості в розмірі 101412,49 гривень нарахована вже за винятком податків та зборів, то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також до цієї суми включено вихідну допомогу. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач звільнився 25.11.2020 року, в цей день не працював, перебував у відпустці. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачем по заробітній платі не була сплачена. Зважаючи на те, що у день звільнення позивач не працював, відповідно до положень статті 116 КЗпП України, сума заборгованості мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного для після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем було пред`явлено відповідачеві вперше саме шляхом звернення до суду з даним позовом, а тому строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати з 7.10.2021 року (наступний день після отримання позовної заяви представником відповідача) і по 22.11.2021 року (день постановлення рішення суду). Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18). Позивач в останній день роботи не працював, доказів про те, що він пред`являв вимогу про остаточний розрахунок при звільненні суду не надав. Представником відповідача 06.10.2021 року отримано поштове відправлення з ухвалою про відкриття провадження, копією позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Таким чином 06.10.2021 року ТОВ «Краснолиманське» фактично отримало вимогу від позивача про виплату сум, які належні йому при звільненні. Отримавши позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідач не вжив заходів щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 07.10.2021 року (наступний день після отримання позовної заяви представником відповідача) по 22.11.2021 року (день постановлення рішення суду) в розмірі 29016,93 гривень (936,03 грн.*31 день). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, суд звертає увагу, що така сума вже включена в загальну суму заборгованості. Щодо компенсації втрати частини заробітку, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 цього Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, заробітна плата. Стаття 3 цього Закону передбачає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Оскільки на теперішній час заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд вважає вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати обґрунтованими. Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159, сума компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату станом на час розгляду справи складає 11048,70 гривень. 18.08.2021 року між позивачем та адвокатом Шкуро Л.П. укладено договір про надання правничої допомоги (а.с.13). Згідно акту виконаних робіт адвокатом виконано наступні роботи: консультації з питання стягнення в судовому порядку заборгованості по заробітній платі, перемови з юристом відповідача, складання заяви про надання довідок, відправлення поштового листа відповідачу - 600 гривень; обговорення умов договору про надання правничої допомоги, складання договору - 300 гривень; складання позовної заяви, клопотання про витребування доказів, клопотання про відстрочення сплати судового збору, попередній розрахунок компенсації втрати частини заробітку, подання заяви до суду - 3000 гривень; участь в судових засіданнях - 2000 гривень. Всього 5900 гривень. Згідно довідки від 22.11.2021 року дана сума сплачена адвокату. Відповідно до статті 133 КЗпП України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 3 цієї статті передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, крім інших, на професійну правничу допомогу . Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 зроблено правовий висновок, що втручання суду у відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Відповідно до ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Окрім того, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст. 12, 13 ЦПК України відповідно, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. З аналізу зазначених положень закону вбачається, що виключно за клопотанням сторони суд має право зменшити розмір витрат на правничу допомогу, у разі доведення стороною не співмірності витрат. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення витрат, суд зазначає, що адвокат-представник позивача не приймала участі в судовому засіданні, тому не підлягає стягнення сума у розмірі 2000 гривень, яка в акті виконаних робіт зазначена як плата саме за участь в судовому засіданні. Враховуючи викладені обставини справи, а саме те, що позивач був вимушений звертатися за правничою допомогою, витрачаючи на це грошові кошти, враховуючи складність справи, те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає, що, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, за надання правничої допомоги адвокатом на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати, а саме за вивчення документів, наданих замовником та підготовка позовної заяви в розмірі 3900 гривень. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними в п.13 постанови від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Факт невиплати позивачу нарахованих сум заробітної плати більше року, свідчить про спричинення позивачу моральних страждань та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює спричинену позивачу моральну шкоду в 2000 гривень, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У поданому позові вимога про стягнення заробітної плати об`єднана з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. За клопотанням позивача ухвалою суду відстрочено сплату судового збору. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1014,12 гривень на користь держави та 908 гривень на користь держави.

Outcome: partial