Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, визнання заповіту недійсним. Обґрунтовуючи подану позовну заяву, позивач зазначив, що є сином [PERSON] та [PERSON], які уклали шлюб у 1952 році. Батьку [PERSON], у 1957 році була відведена земельна ділянка площею 534 кв.м. за адресою [ADDRESS] для індивідуального будівництва. Отримавши відповідний дозвіл на виконання будівельних робіт, у 1971 році [PERSON] закінчив будівництво житлового будинку, площею 88 кв. м. з надвірними спорудами, при цьому отримати правовстановлювальні документи на будинок за життя не встиг. Після смерті [PERSON], [INFO], дружина померлого [PERSON] прийняла спадщину, проживаючи на момент смерті [PERSON] за місцем відкриття спадщини. Після смерті матері [PERSON], [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадщину позивачу було відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлювальних документів на спадковий будинок. Позивач зазначає, що крім позивача, спадкоємцем першої черги за законом є донька [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], а відповідач [PERSON] є онукою батьків позивача. Незадовго до смерті [PERSON] склала заповіт, на ім'я [PERSON] згідно якого, заповіла все належне їй майно - [PERSON] Позивач зазначає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки [PERSON] не мала право заповісти майно, зокрема домоволодіння, на яке в неї були відсутні правовстановлювальні документи. Крім того, [PERSON] має право на обов'язкову частину у спадщині, як непрацездатний син спадкодавця. Враховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати, що його батько, [PERSON] набув право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]; його мати, [PERSON] набула право власності на 1\\2 частину вказаного будинку, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON]; визнати за [PERSON], [PERSON] право власності по 1\\2 частині на вказане домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON]; визнати недійсним заповіт, складний [PERSON] на ім'я [PERSON] від 05.05.2012 року; а також стягнути на його користь судові витрати з [PERSON], [PERSON] в розмірі 450,00 гривень. Відповідач, [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, згідно якої зазначила, що також є донькою [PERSON] та [PERSON], які за життя збудували житловий будинок за адресою [ADDRESS]. В зазначеному будинку були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також за спірною адресою був зареєстрований [PERSON], однак тільки в період з 19.07.1965 року по 1986 рік. Відповідач за зустрічним позовом зазначає, що після смерті [PERSON] у 1994 році, відкрилась спадщина у вигляді спірного будинку. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину належним чином були: [PERSON], [PERSON] Позивач [PERSON] спадщину після смерті матері, [PERSON] не прийняв, оскільки не проживав за вказаною адресою та не звертався із відповідною заявою до нотаріальної контори. Звернувшись до нотаріальної контори, відповідачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлювальних документів на спадковий будинок. Враховуючи те, що разом із [PERSON], відповідач є єдиною спадкоємицею до майна померлого [PERSON], відповідач за первісним позовом просить визнати факт набуття [PERSON] права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]; факт набуття [PERSON] права приватної власності на 1\\2 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнала, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечувала. Крім того, також звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, згідно якої зазначила, що є онукою [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] за життя був складений заповіт, згідно якого вона заповіла усе належне їй майно [PERSON] Враховуючи те, що за життя [PERSON] належала 1\\2 частина спірного житлового будинку, також просила визнати факт набуття [PERSON] права приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати факт набуття [PERSON] права приватної власності на 1\\2 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] Третя особа, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] у судове засідання не з*явилася, надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, згідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що первісна позовна заява підлягає частковому задоволенню. Також частковому задоволенню підлягають зустрічні позовні заяви [PERSON], [PERSON] Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у подружжя народились: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яка у зв'язку з укладенням шлюбу пізніше змінила прізвище на «[PERSON]». Рішенням виконкому Іллічівської райради депутатів № 781 від 05.07.1957 року [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 534 кв.м. за адресою [ADDRESS] під індивідуальне будівництво. Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, укладеним між [PERSON] та виконкомом Іллічівської райради м. Одеси, [PERSON] взяв на себе зобов'язання збудувати житловий будинок за вказаною адресою. Згідно дозволу Державного архітектурно-будівельного контролю № 1944 від 19.07.1960 року, [PERSON] був наданий дозвіл на здійснення будівельних робіт на земельній ділянці [ADDRESS] Відповідно до технічного паспорту на вказаний будинок, станом на 06.12.1989 рок на земельній ділянці, площею 527 кв.м. по [ADDRESS], спірне домоволодіння, складається з житлового будинку літер «А», площею 84,5 кв.м., літньої кухні літер. «Б», площею 13 кв.м., сараю літер «В», площею 4,4 кв.м., навісу літер «Д», площею 3,2 кв.м., сараю літер «Е», площею 5 кв.м., навісу літер «Ж», площею 4,9 кв.м., навісу літ «З», площею 2,3 кв.м. Згідно відмітки в технічному плані, проект при його складенні не був наданий. При визначенні питання щодо статусу вказаного будинку суд враховує ту обставину, що вказаний будинок був споруджений у 1971 році. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом РАГС Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси від [INFO], актовий запис № 4690. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді будинку [ADDRESS]. Суд, вирішуючи питання щодо спадкування частки, що належала [PERSON] встановив, що спірний будинок був збудований у 1971 році, тобто спільною участю [PERSON] та [PERSON], а тому є їх спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 22 КпШС, що діяв на момент створення майна - житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1\\2 частини спірного будинку, оскільки інша 1\\2 частина належала [PERSON], як частка в праві спільної сумісної власності. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON], у спірному домоволодінні проживали та були зареєстровані: відповідач [PERSON] та дружина померлого, [PERSON] Позивач, [PERSON] у вказаному будинку на момент смерті батька не проживав, із заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк не звертався, доказів звернення до суду із заявою про продовження строку на прийняття спадщини, не надавав. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачем не надано жодного доказу вступу в управління або володіння спадковим майном, проте проживання відповідача [PERSON] та [PERSON], та реєстрація їх проживання по вказаній адресі, свідчить про виконання умов ст. 549 ЦК України. Допитані судом свідки, [PERSON], [PERSON], які були приведені до присяги, згідно з вимогами ЦПК України та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і за відмову від давання показань, засвідчили що [PERSON] та [PERSON] на день смерті [PERSON] проживали разом з спадкодавцем, а також продовжували постійно проживати разом з [PERSON] та здійснювали догляд за нею по день смерті. Допитана судом свідок, [PERSON], яка була приведена до присяги, згідно з вимогами ЦПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і за відмову від давання показань, посилалася лише на припущення та доказів на підтвердження обставин засвідчених під час допиту, суду не надала. Суд відхиляє заперечення позивача, в частині заперечення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], оскільки воно не підтверджене жодним доказом, а сама позиція позивача не узгоджується з вимогами законодавства. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON], прийняли спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] в розмірі по 1\\4 частин спадкового майна, за кожною. Враховуючи викладене, [PERSON] була власником 1\\2 +1\\4 = 3\\4 частин спірного житлового будинку. Не отримавши за життя правовстановлювальних документів на вказаний будинок, [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 12.09.2012 року відділом державної РАЦС у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 7821. Судом встановлено, що за життя, 05.05.2012 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за № 1138, яким заповіла своїй онуці, [PERSON] усе її майно. Згідно відповіді П'ятої одеської державної нотаріальної контори від 26.03.2013 року, [PERSON] зверталась до нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадщину їй було відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлювальних документів на спірний будинок. Однак, відповідно до пенсійного посвідчення [PERSON] за № [NUMBER], виданого Пенсійним фондом України, останньому призначена пенсія за віком. Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Висновок щодо того, що позивач є саме непрацездатним, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні" осіб, що досягли пенсійного віку, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року, абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року до непрацездатних належать, зокрема, особи, які досягли пенсійного віку. Враховуючи викладене, [PERSON] успадковує 3\\4 частину спадкового майна за відрахуванням обов'язкової частини у спадщині, що належить позивачу, [PERSON] Визначаючи розмір обов'язкової частини у спадщині, суд, зазначає, що у разі спадкування за законом, позивач, разом із відповідачем [PERSON] мав би право на спадщину по 1\\2 частині від 3\\4 частин будинку, що належали [PERSON], а оскільки згідно ст. 1241 ЦК України, позивач має право на половину частки, яка належала йому у разі спадкування за законом, то позивач має право на 1\\4 частину від 3\\4 частин спадкового майна, що становить 3\\16 частину спадкового майна. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має право на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] в розмірі 3\\4 - 3\\16 = 9/16 частин, в порядку спадкування за заповітом. Допитана судом свідок, [PERSON], яка була приведена до присяги, згідно з вимогами ЦПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і за відмову від давання показань, засвідчила, що заповіт від 05 травня 2012 року, яким [PERSON] заповідала своїй онуці - [PERSON] усе своє майно, складено нотаріусом в її , як свідка, присутності. В зазначеному заповіті відображена дійсна воля [PERSON], яка в її присутності вголос прочитала текст заповіту, пояснила нотаріусу що суть заповіту та його правові наслідки їй зрозумілі. Суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання заповіту недійсними безпідставними, оскільки статтею 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Таким чином, законодавством не обмежений обсяг прав, який можуть бути об'єктом спадкування, заповісти можна також ті права, які не існують на момент складання заповіту. Суд також відмовляє в задоволенні первісних позовних вимог та вимог зустрічних позовних заяв в частині визнання факту набуття права власності на спірний будинок за [PERSON],, [PERSON], оскільки вказані вимоги не є матеріально-правовими вимогами про захист порушеного права, а відтак в їх задоволенні слід відмовити. За таких обставин, суд частково задовольняє первісний позов, визнає за позивачем право власності на 3\\16 частин спірного будинку в порядку спадкування за законом; частково задовольняє зустрічний позов [PERSON], визнає за останньою право власності на 1\\4 частку спірного будинку; частково задовольняє зустрічний позов [PERSON], визнає за [PERSON] право власності на 9\\16 частин спадкового майна. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуждаються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial