Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтні 2016 р. звернувся до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі наказу відповідача № 122-я від 28.07.1987 р. він був звільнений з посади за результатами атестації та на підставі Наказу № 117-л від 29.08.1990 р. Міністра МОЗ УРСР він був поновлений на посаді, оскільки атестація, результати якої слугували його звільненню у 1987 р. була проведена з грубим порушенням п.п. 1, 7, 9 Інструкції з проведення атестації. Позивач вважає, що до часу його поновлення у 1990 р. він перебував у вимушеному прогулі терміном 36 місяців, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 10 099 карбованців, що еквівалентно 15 949 доларам США та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити в повному обсязі, подала письмові заперечення. Третя особа: Директор Інституту Заболотний Д.І. в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові заперечення, відповідно до яких позов не визнав та просив розглянути справу за його відсутності. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Наказу МОЗ № 117-Л від 29.08.90 р. та Наказу Київського НДІ отоларингології № 161-Л від 23.10.1990р. позивача було поновлено на посаді старшого наукового співробітника лабораторії біофізики з 27.07.1987 р. (а.с. 25) Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з часу його звільнення у 1987 р. до часу його поновлення у 1990 р. він перебував у вимушеному прогулі терміном 36 місяців, а тому виходячи з середньої заробітної плати на місяць в розмірі 272,60 карбованця помножених на кількість місяців вимушеного прогулу, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, на думку позивача, становитиме 10 099 карбованця. Також, позивач [PERSON] вважає, що для перерахунку вказаної вище заробітної плати у відповідності до гривні необхідно використати курс долара США, у зв'язку з чим вважає, що вказана вище заробітна плата за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на його користь з відповідача саме в розмірі 15 949 доларів США. Проте, згідно п. 14 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягнення, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Таким чином, нарахування, які підлягають до виплати в грошовій одиниці іншій ніж гривня підлягають обрахуванню у відповідності до національної валюти України, тобто - гривні. Встановлено, що відповідно до листа Національного Банку України від 27.04.2016 р. № 40-0004/37205 направленого на адресу позивача [PERSON], грошова одиниця колишнього СРСР - карбованець - перебувала в грошовому обігу на території України до 23.00 12.11.1992 р. Одночасно позивача [PERSON] було повідомлено, що відповідно до указу Президента України від 25.08.1996 р. № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» з 02.09.1996 р. в Україні було проведено грошову реформу шляхом обміну українських карбованців на гривні за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню (а.с. 15). Згідно п. 4 Указу Президента України від 25.08.1996 р. № 762/96 «Про грошову систему України» з 16.09.96 року єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Відповідно до п. 3.3 ст. 3 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Згідно ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Таким чином, суд вважає наведений позивачем розрахунок є неналежним та суперечливим, який не ґрунтується на чинному законодавстві. Що стосується загалом позовних вимог позивача [PERSON] щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 1987 р. по 1990 р. кількістю 36 місяців, суд приймає до уваги посилання представника відповідача про застосування строку позовної давності до вказаних вище позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України (яка чинна з липня 2001 р.), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проте, оскільки позовні вимоги стосуються періоду з 1987 р. по 1990 р., вказаним правовідносинам підлягають застосуванню норми які діяли на час спірного періоду. Так, згідно ст. 235 КЗпП УРСР (із змінами, яка діяла на момент спірних правовідносин), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних йому сум не більш як за один рік. Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП УРСР (яка чинна з березня 1991 р.), у разі, коли час вимушеного прогулу становить більше трьох місяців не з вини працівника , орган, що розглядає трудовий спір, може прийняти рішення про виплату середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу. Встановлено, що відповідно до Виписки із протоколу № 10 засідання профспілкового комітету Київського НДІ отоларингології ім проф. О.С. Коломійченка від 05.07.1991 р., у відповідності до ст. 235 КЗпП УРСР позивачу [PERSON] була проведена оплати за час вимушеного прогулу, передбачена законодавством - за три місяці (а.с. 9). Таким чином, відповідачем у період виникнення спірних правовідносин (1987 р.-1990 р.) та на підставі законодавства, яке діяло станом на 1991 р. були виплачені усі належні позивачу [PERSON] суми, в тому числі заробітна плата за час вимушеного прогулу, що в судовому засіданні позивачем спростовано не було. Оскільки, в судовому засіданні не встановлено наявність за відповідачем будь-якої заборгованості перед позивачем [PERSON], а саме: щодо заробітної плати за час вимушеного прогулу у період з 1987 р. по 1990 р., суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позивачкою [PERSON], всупереч ст. 60 ЦПК України, не доведено та надано письмових доказів в підтвердження та обґрунтування позовних вимог, у зв'язку з чим в задоволенні вимог позову необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі ст. ст. 233, 235 КЗпП України та КЗпП УРСР, ст. ст. 10, 11, 57-60, 179, 209, 212-215 ЦПК України,

Outcome: dismissed