Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

В обгрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 1.01.2007 року між СТОВ «Новопетрівське» та [PERSON] було укладено договір оренди належної останньому земельну ділянку, площею 10,96 га, зазначений договір оренди було зареєстровано 25.06.2009 року, строк дії договору до 25.06.2016 року. 14.02.2008 року СТОВ «Новопетрівське» перейменовано в ТОВ «Новопетрівське». [PERSON] помер [INFO] . Договір оренди закінчувався 25.06.2016 року, орендарем було надано новому власнику земельної ділянки [PERSON] (відповідачці по справі) проект договору оренди землі від 1.01.2016 року, строк дії договору 14 років, тобто до 1.01.2030 року. У 2017-2019 роках відповідачка отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою, а в червні 2019 року [PERSON] надіслала листа позивачу про намір самостійно господарювати на земельній ділянці, а в липні 2019 року надала копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 174906567, щодо проведення державної реєстрації права оренди на вказану земельну ділянку між [PERSON] та [PERSON] строком на 7 років з правом пролонгації. Під час судового розгляду представники позивача позовні вимоги підтримали за підставами, вказаними в позові. Представник відповідачів, відповідачі проти позову заперечили, надали відзив на позов. Зокрема, відповідачі зазначили, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , - земельну ділянку площею 10,96 га та землевпорядник повідомив її що зазначена земельна ділянка перебуває у користуванні [PERSON] . До червня 2019 року вона вважала що її земельною ділянкою користується [PERSON] . Протягом 2015 2018 років отримувала зерно та гроші у розмірі, який виплачувався всім землевласників. Представник позивача [PERSON] надав їй примірник договору оренди та повідомив що вона перебуває в договірних правовідносинах з ТОВ «Новопетрівське» щодо оренди належної їй земельної ділянки. Разом з тим, такий договір оренди вона не підписувала та не мала наміру надавати свою земельну ділянку в довгострокову оренду. Оскільки договір оренди від 1.01.2016 року не був зареєстрований 2,5 років, вона уклала договір оренди з [PERSON] 1.07.2019 року строком на 7 років , зареєструвавши договір оренди землі. Третя особо в судові засідання не з"являлася, заперечень, заяв по суті позову до суду не надсилала. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 1.01.2007 року між СТОВ «Новопетрівське» та [PERSON] було укладено договір оренди належної останньому земельну ділянку, площею 10,96 га, зазначений договір оренди було зареєстровано 25.06.2009 року, строк дії договору до 25.06.2016 року. Відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 24.06.2015 року [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , спадщина складається з земельної ділянки площею 10,9559 га на території Нижньосірогозької селищної ради.(а.с.16) Відповідно договору оренди землі від 1.01.2016 року, такий договір укладено між ТОВ «Новопетрівське» та [PERSON] строком на 14 років до 1.01.2030 року, в змісті договору оренди зазначені умови договору орендна плата, умови використання та повернення земельної ділянки, права та обов`язки сторін, інші умови. Відповідно п.43 зазначено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. (а.с. 6-8) Відповідно договору оренди землі від 1.07.2019 року, вказаний договір оренди укладений між [PERSON] та [PERSON] строком на 7 років та зареєстрований 19.07.2019 року, № 32520214 державним реєстратором Управління економічного, агропромислового розвитку та інфраструктури Іванівської районної державної адміністрації Херсонської області. (а.с.22, 45-46). Правовідносини, що виникають з оренди землі, регулюються ЦК України, ЗК України, Законом України «Про оренду землі» та іншими законами, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також самим договором оренди землі. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови та порядок продовження визначені спеціальним Законом України «Про оренду землі». У ст. 13 цього Закону надано визначення договору оренди землі, згідно з яким договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (ст. 14 Закон України «Про оренду землі»). Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Зі змісту ст. ст. 125 і 126 ЗК України вбачається, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічне положення щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки закріплено у ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі». Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає, зокрема право постійного користування та право оренди земельної ділянки. При цьому відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином суд вважає, що сторони, тобто позивач і відповідач [PERSON] , дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, склали і підписали відповідний письмовий документ, надавши згоди встановленій формі, однак не здійснили державну реєстрацію права оренди позивача, внаслідок чого цивільних прав та обов`язків, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час його укладення, не набули. Набранням договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки за цим договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін, однак у даному випадку цього не відбулося. Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на земельні ділянки передбачених ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У ч.ч. 1 і 5 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним (ст. 215 ЦК України). Враховуючи те, що за договором оренди землі від 01 січня 2016 року, сторони не набули взаємних прав та обов`язків, оскільки не зареєстрували право оренди ТОВ «Новопетрівське», тобто фактично не реалізували договір, суд дійшов висновку, що підстави, на які посилався позивач для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 01 липня 2019 року відповідачами між собою, на теперішній час відсутні, а тому позов до задоволення не підлягає. Відповідно висновку судово - почеркознавчої експертизи від 12.08.2020 року № 4-91, підписи в договорах оренди віл 25.06.2016 року та в актах прийому передачі об"єкта оренди, а також у відомостях на виплату готівки та пшениці підписи напроти напису [PERSON] та в графі "орендодавець" виконані [PERSON] (а.с. 109-119). Разом з тим, незважаючи на підписання відповідачкою [PERSON] договору оренди від 1.07.2019 року, між сторонами не виникли взаємні права та обовязки за договором оренди, з огляду на відсутність державної реєстрації вказаного договору оренди. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з тим, ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 30 ч. 3 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Представник відповідача - адвокат Тишковський С.А. надав докази в підтвердження здійснення витрат на правову допомогу [PERSON] та [PERSON] , зокрема надав акти приймання - передачі наданих послуг щодо кожного з відповідачів та відповідні розрахунки про стягнення витрат на послуги з надання правничої допомоги. Відповідно договорів про надання правової допомоги від 12 травня 2020 року з додатком, за умовами яких адвокат Тишковський С.А. взяв на себе зобов`язання надавати правову допомогу [PERSON] , [PERSON] відповідно до узгоджених сторонами доручень: готувати відзив, інші заяви з процесуальних питань та представляти інтереси кожного з відповідачів у Нижньосірогозькому районному суду Херсонської області під час розгляду цивільної справи № 659/292/20. (а.с.72,75). Також представником відповідачів надано квитанції від 12.05.2020 року про отримання від кожного з відповідачів по 5000 гривень (ас.71,74) Представники позивача заперечень щодо вимог про стягнення витрат з правової допомоги та заяв про зменшення витрат на правову допомогу не надавали. Зважаючи на викладене, враховуючи характер виконаної представником відповідача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу з позивача на користь кожного відповідача по 5000 гривень.

Outcome: dismissed