Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: У травні 2019 року представник позивача - адвокат Конуп І.М. звернувся до суду від імені та в інтересах [PERSON] із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, який розірваний рішенням суду від 13.10.2017 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з відповідачкою. На теперішній час позивач постійно проживає в Російській Федерації, де працює та має стабільний дохід. Позивач бажає приймати участь у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, а діти в свою чергу бажають спілкуватися з ним та відвідувати його в період шкільних канікул. Оскільки відповідачка не бажає надавати дозвіл на виїзд дітей до Російської Федерації та всіляко перешкоджає у спілкуванні з дітьми, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації, Республіки Кіпр з його неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , без згоди та супроводу матері, з дати набрання рішенням суду законної сили та до 31.08.2020 року. В подальшому представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд надати дозвіл позивачу на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації, Республіки Кіпр з його неповнолітньою дочкою [PERSON] , без згоди та супроводу матері, з дати набрання рішенням суду законної сили та до 18.11.2021 року. Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідачка подала до суду письмовий відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей, у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, позивачем не підтверджено проживання на території Російської Федерації, а також факту проживання у Республіці Кіпр його сестри. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в її інтересах: зокрема не надано відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період. ІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 31.05.2019 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою суду від 01.08.2019 року за клопотанням представника відповідача витребувані з Головного управління ДМС України в Донецькій області. Ухвалою суду від 01.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 15.10.2019 року за клопотанням представника відповідача витребувані з Кальміуського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області. Ухвалою суду від 27.11.2019 року зупинено провадження у справі до розгляду заяви про відвід судді. Ухвалою суду від 28.11.2019 року провадження по справі поновлено, у зв`язку із відмовою в задоволенні заяви про відвід судді. Ухвалою суду від 11.12.2019 року зупинено провадження у справі до розгляду заяви про відвід судді. Ухвалою суду від 23.12.2019 року провадження по справі поновлено, у зв`язку із відмовою в задоволенні заяви про відвід судді. Ухвалою суду від 18.02.2020 року зупинено провадження до вирішення в Іллічівському районному суді м. Маріуполя Донецької області, справи 264/490/20, провадження 2-о/264/48/2020 за заявою [PERSON] , яка дії в інтересах [PERSON] , [PERSON] , заінтересовані особи - [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Маріупольської міської ради про видачу обмежувального припису. Ухвалою суду від 23.02.2021 року провадження по справі відновлено у зв`язку із розглядом справи 264/490/20. Ухвалою суду від 24.06.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Конупа І.М. про залишення позовних вимог без розгляду. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутністю, за участю його представника - адвоката Конупа І.М. Представник позивача - адвокат Конуп І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В останнє судове засідання, призначене на 24.06.2021 року о 13:00 годині не з`явився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначивши, що на теперішній час доньці [PERSON] виповнилося 15 років, закінчила 9 клас, поступила до технікуму. Їхати до батька донька не бажає, оскільки виникли неприязні стосунки з його новою родиною. Батько не виконує свої батьківські обов`язки, дитину матеріально не забезпечує, участі у вихованні не приймає, не бачив дітей більше 7 років, із закінченням школи доньку не привітав. У спілкуванні батька з дітьми не перешкоджає. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Не заперечувала проти проведення судового засідання за відсутності її представника - адвоката Молчанова Р.Е. Представник відповідачки - адвокат Молчанов Р.Е. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В останнє судове засідання, призначене на 24.06.2021 року о 13:00 годині не з`явився з невідомих суду причин, повідомлявся належним чином. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутністю з урахуванням висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради. ІV. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом: Судом встановлено, що сторони в період з 08 червня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбу, який розірваний рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.10.2017 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 січня 2014 року задоволені позовні вимоги [PERSON] та з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітей повноліття, починаючи утримання з 23 грудня 2013 року. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), станом на 01 квітня 2021 року у позивача [PERSON] утворилась заборгованість по аліментам у розмірі 17999,00 грн.. В матеріалах справи міститься письмова заява [PERSON] в якій вона просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки з батьком не спілкується останні шість років, з його новою дружиною склалися неприязні стосунки, а тому не має бажання та наміру виїжджати до батька. Згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 28 серпня 2019 року, враховуючи рішення Кальміуської районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 15.08.2019 року, вирішено вважати неможливим надання дозволу [PERSON] на виїзд дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , до Російської Федерації та Республіки Кіпр без згоди та супроводу матері. V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору та мотиви суду: Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім того, Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17 зазначив, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України у супроводі батька та без дозволу і супроводу матері, без визначення його початку й закінчення, без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини, відповідає інтересам дитини, не порушує прав матері на спілкування з нею та не позбавляє її права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання згоди на виїзд дитини за межі України, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування на цій території до подання вказаного позову до суду, як і доказів його відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку. Таким чином законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України. З огляду на вищевикладене, встановивши в ході розгляду справи, те, що, даний позов не містить належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин щодо тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини, а саме відомостей щодо одноразового виїзду за кордон на певний період, з визначенням його початку і закінчення - суд дійшов висновку про те, що, даний позов є необґрунтованим, та таким, що задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ "Хант проти України"). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`яз ків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ "Мамчур проти України"). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,80 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такі витрати покладаються на позивача і поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed