Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Маріупольська місцева прокуратура №1 звернулася до суду, в інтересах держави, до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділу Державної служби України з питань геодезії картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області, національний природний парк «Меотида», ДП «Приазовське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов'язання повернення земельної ділянки державі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Маріупольською місцевою прокуратурою №1 встановлено ряд порушень вимог земельного та водного законодавства під час відведення у власність земельних ділянок на території с. Білосарайська Коса Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Зокрема, рішенням Мелекінської сільської ради №5/26-1604 від 19.06.2009р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність гр. [PERSON].» передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,10 га у [ADDRESS] кадастровий номером [NUMBER]. Вказана земельна ділянка розташована в прибережній захисній смузі та водоохоронній зоні Азовського моря. На підставі вищезазначеного рішення відділом Держкомзему у Першотравневому районі 26.08.2009р. [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який 26.08.2009р. зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 011016600361. Зазначене рішення та державний акт прийнято в порушення вимог земельного та водного законодавства України, оскільки не враховані норми природоохоронного законодавства, а саме: ст. ст. 60, 62 Земельного Кодексу України та ст. ст. 88, 90 Водного Кодексу України, що призвело до тяжких наслідків у вигляді виділення та забудови земельної ділянки, розташованої на території Мелекінської сільської ради в межах прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Азовського моря, що заборонено законодавством. Таке рішення має бути визнане недійсним, оскільки вказаним рішенням виділено земельну ділянку прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Азовського моря для житлової та громадської забудови, що заборонено законодавством, та відповідно державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 26.08.2009р., виданий на підставі вищезазначеного рішення Мелекінської сільської ради, має бути визнаний недійсним, а [PERSON] зобов'язано повернути земельну ділянку, загальною площею 0,10га у [ADDRESS] вартістю 93 990 грн. із кадастровим номером [NUMBER], державі. Позивач просив також стягнути судові витрати з відповідачів. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 19.09.2017р. відкрито провадження у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 23.06.2018р. задоволено заяву позивача про відвід судді та розпорядженням в.о. голови суду Демочко Д.О. на підставі ч. 3 ст. 41 ЦПК України цивільна справа передана до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18.02.2019 р. залучена в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державне підприємство «Приазовське лісове господарство». 03.12.2018р. позивачем надіслана суду уточнена позовна заява, в якій змінені вимоги щодо зобов'язання [PERSON] повернути земельну ділянку загальною площею 0,10 га у [ADDRESS] вартістю 93 990 грн., із кадастровим номером [NUMBER], державі. Прокурор Маріупольської місцевої прокуратури №1 надав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник Мелекінської сільської ради в судове засідання не з'явився, надсилав до суду заяви про відкладення проведення судового засідання, про причини неявки у призначені судові засідання не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, про день слухання справи був повідомлений належним чином, відзив не подав. Представник третьої особи: Національного природного парку «Меотида» Векліч С.М., надав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи: відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області, у судове засідання не з'явився, про день слухання справи було повідомлено належним чином. Представник третьої особи: ДП «Приазовське лісове Господарство» у судове засідання не з'явився, про день слухання справи було повідомлено належним чином. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Мелекінської сільської ради за №5/26-1604 від 19.06.2009 р. затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передана земельна ділянка у власність [PERSON] загальною площею 0,10 га у [ADDRESS] та присвоєний кадастровий номер [NUMBER]. На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Першотравневому районі [PERSON], 26.08.2009р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який 26.08.2009р. зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010916600361. Відповідно до висновку №2777-2821 від 21.05.2018р. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи земельна ділянка із кадастровим номером [NUMBER] знаходиться на території національного природного парку «Меотида», землях природно-заповідного фонду та розташована за межами населеного пункту. Згідно з актами перевірок дотримання вимог земельного законодавства від 13.09.2017 №216-ДК/338/АП/09/01/-17 та №216-ДК/313/АО/10/01/-17 земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,1000 га розташована за межами населеного пункту с. Білосарайська коса на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Зокрема дана земельна ділянка виділена у власність на підставі рішення Мелекінської сільської ради із земель, які передані у постійне користування ДП «Приазовський лісгосп» відповідно до рішення Першотравневої районної ради від 17.05.2000 №23/11-182, державний акт на право постійного користування землею [NUMBER] зареєстрований 12.12.2001 за №238. Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР від 25.02.1980 №132 «Про доповнення переліку державних заказників Української РСР дана земельна ділянка відноситься до державного заказника «Білосорайська коса», тобто відноситься до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Указом Президента України від 25.12.2017 №1099/2009 створено національний природний парк «Меотида» у вищезазначена земля увійшла до його складу. Крім того проект встановлення прибережної захисної смуги на території Мелекінської сільської ради не розроблений та не затверджений, тому враховуючи вимоги ст. 59 Земельного кодексу України, ст. 85 Водного кодексу України зокрема вказана вище земельна ділянка не могла бути надана у приватну власність. Вищезазначена земельна ділянка розташована відносно урізу води в межах визначеної ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України двох кілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. Відповідно до п.б ст. 12 ЗК України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодекс. Статтею 19 Земельного кодексу України, регламентовано розмежування категорій земель України за основним цільовим призначенням, в тому числі: землі рекреаційного призначення (п. «ґ»); землі водного фонду (п. «є») тощо. Відповідно до положень п. «б» ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги вздовж морів, річок та навколо водойм належать до земель водного фонду. Згідно ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України та ч.ч. 9, 10 ст. 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Відповідно до п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України від 05.11.2004 N 434, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 за N 1470/10069 (далі - Порядок № 434): у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України (213/95-ВР), та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 N 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них" (далі - Порядок № 486), з урахуванням конкретної ситуації. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюється Кабінетом Міністрів України, що втілено у постанови від 08.05.1996р. № 486 та від 13.05.1996р. № 502. Частиною 2 ст. 58 Земельного кодексу України та пунктом 2 Порядку № 486, в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення ради визначено, що для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. За цим Порядком: у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України (п. 4); розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад (п. 5); водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води (п. 11); прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов'язкового виконання вимог, передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України(ч. 2 п. 12). В судовому засіданні встановлено, що проект землеустрою щодо визначення розмірів водоохоронної зони у межах с. Б.Коса не розроблявся спеціально уповноваженими органами, а отже, не узгоджувався з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і не затверджувався Мелекінською сільською радою. Разом з тим, не закріплення органом місцевого самоврядування, як того вимагає наведене законодавство, території водоохоронної зони відповідною проектною документацією зі встановленням її меж в натурі, не спростовує законодавчо-імперативного закріплення особливого статусу цієї земельної ділянки, що примикає до водного об'єкту, віднесеного до категорії земель водного фонду. Заборона на передачу земель водного фонду ( п. «є» ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України), що перебувають у державній власності, у приватну власність громадянам (крім замкнених водойм) врегульована окремо (п. "д" ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України). Статтею 59 Земельного кодексу України передбачені певні обмеження передачі в оренду земель водного фонду з огляду на їх цільове використання. Так, відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватись на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. За змістом ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Виходячи з вищевикладеного та приймаючи до уваги, що надана [PERSON] земельна ділянка знаходиться в межах двох кілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря та на землях природо-заповідного призначення, а також за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса, тому рішення Мелекінської сільської ради Першотравневого району за №5/26-1604 від 19.06.2009 необхідно визнати незаконними та скасувати. Що стосується вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та зобов'язання [PERSON] повернути земельну ділянку слід зазначити наступне. Частина 1 ст.15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі ст.152 ЗК (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:а) визнання прав;б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;в) визнання угоди недійсною;г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;г) відшкодування заподіяних збитків;д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З огляду на наведене, враховуючи, що державний акт на право власності за земельну ділянку серія [NUMBER], яка розташована [ADDRESS], площею 0,10 га, кадастровий номер [NUMBER], було отримано [PERSON] на підставі рішення Мелекінської сільської ради №5/26-1604 від 19.06.2009, яке підлягає скасуванню, тому зазначений державний акт, виданий на підставі незаконного рішення, також визнається недійсним. Оскільки відсутні правові підстави збереження земельної ділянки у [PERSON], тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, суд застосовує положення статті 1212 ЦК України. Представником позивача заявлено клопотання про визнання судом поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення для захисту порушеного права. Відповідно до вимог ст.. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, проте оскільки стороною не заявлено такої вимоги, клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності є передчасним та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з задоволенням позовних вимог суд вважає необхідним судові витрати, понесені позивачем, стягнути з Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області на користь позивача у розмірі 3200,00 гривень, а з [PERSON] - у розмірі 3200,00грн. На підставі ст.ст.19, 58, 59, 60, 152, 153 ЗК України, 88-91 ВК України, 1, 2, 15, 16, 267, 393, 1212 ЦК України, «Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок»,

Outcome: approved