Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення земельного сервітуту. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: -визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] -визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власностіна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], становить 1/2 частину -провести розподіл спільного сумісного майна подружжя визнавши за [PERSON], право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Встановити на користь [PERSON] безстроковий безоплатний земельний сервітут у виді права проходу та проїзду до його частини житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] за рахунок земельної ділянки площею 0,0700 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS] Позивач - [PERSON], в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, довірив представляти свої інтереси представнику [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судове засідання не прибула, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач - [PERSON], повторно в судове засідання не прибула, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Суд вважає, що Позивач та Відповідач належним чином повідомлялися про розгляд справи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України . За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів відповідно до вимог ст.223 ЦПК України. Дослідивши надані Позивачем та Відповідачем письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24 лютого 2006 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, який було припинено 03 вересня 2013 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER](а.с.7). Спільних дітей у Позивача та Відповідача не має. За час шлюбу ними було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] 19 жовтня 2006 року вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було прийнято в експлуатацію, що підтверджується Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта для експлуатації. (а.с.58). Так як в сім'ї були дружні відносини, суперечок не виникало, то житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та всю необхідну документацію було вирішено оформлювати на Відповідача. 11 січня 2007 року на ім'я [PERSON] виконавчим комітетом Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11 січня 2007 року, реєстраційний номер 17436623. (а.с.57). Оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано та введено в експлуатацію подружжям під час перебування в шлюбі, вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами підлягає поділу між Позивачем та Відповідачем як майно, набуте подружжям за час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності. Стосунки Позивача з Відповідачем фактично припинені, шлюб розірваний і вони мешкають окремо. Позивач неодноразово звертався до Відповідача з проханням вирішити питання розподілу майна мирним шляхом, але Відповідач категорично відмовляється. На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю між Позивачем та Відповідачем, не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України). Тобто законодавством встановлена презумпція спільної сумісної власності подружжя. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. На даний момент вартість житлового будинку складає - 528 056,00 гривень. (а.с.21). Враховуючи те, що спірне майно згідно з ч. 2 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю Сторін, розподіл якого добровільно не відбувається, то відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.». Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову, в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Так як титульним власником спільного майна є лише Відповідач (на ім'я якого у шлюбі зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), а право власності іншого співвласника майна - Позивача, не підтверджене документально, та навіть не визнається та заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України Позивач (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (через відсутність на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не може бути укладений. Тому, позовні вимоги в частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], встановлення, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], становить 1/2 частину та проведення розподілу спільного сумісного майна подружжя визнавши за [PERSON], право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - підлягають задоволенню. Що стосується встановлення на користь Позивача, [PERSON] безстрокового безоплатного земельного сервітуту у виді права проходу та проїзду до його частини житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS], то у вказаній частині суд відмовляє у зв'язку із наступним. Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 15 січня 2018 року було призначено земельно-технічну експертизу. (а.с.139). На вирішення експерту Ухвалою були поставленні питання: чи є технічно можливим встановлення безоплатного безстрокового земельного сервітуту з правом проходу та проїзду по земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS] та якщо встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] технічно можливо, які є варіанти встановлення такого сервітуту. Ухвалою суду від 15 січня 2018 року провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 22 березня 2018 року Печенізьким районним судом було направлено дану цивільну справу до Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. Проф. ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (вул. Золочівська, 8а, м. Харків, Україна, 61177) для проведення земельно-технічної експертизи. 09 серпня 2018 року до Печенізького районного суду надійшла вказана цивільна справа з супровідним листом Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса про неможливість надання висновку експерта. Згідно ст. 103 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до даної статті, особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. Відповідно до Закону України від 25 лютого 1994 р. "Про судову експертизу" судово-експертна діяльність в Україні здійснюється державними спеціалізованими установами та відомчими службами, до яких належать: - науково-дослідні та інші установи судових експертиз Міністерства юстиції України і Міністерства охорони здоров'я України. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Згідно з ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Відповідно до п. 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 №53/5, підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта)), у якому обов'язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об'єкти, що підлягають дослідженню. Відповідно до пункту 6.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерстваюстиції України08.10.1998 року №53/5, основними завданнями земельно-технічної експертизи, зокрема, є визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту. Оскільки вирішення даної справи можливе лише шляхом вирішення питань, які потребують спеціальних знань, а земельно-технічну експертизу не вдалося провести і від Сторін не надійшло клопотань про проведення повторної експертизи, то суд не може задовольнити позовну вимогу, щодо встановлення земельного сервітуту. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial