Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2001 року. За вказаною адресою , крім позивача, зареєстрована , але фактично не проживає більше трьох років [PERSON] , яка є членом сім`ї , але не є співвласником квартири. Реєстрація відповідача в квартирі за вказаною адресою позбавляє позивача в повному обсязі розпоряджатися своїм майном, тому позивач просить визнати [PERSON] такою , що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила , що відповідач [PERSON] це її дочка , яка не проживає за адресою [ADDRESS] з серпня 2014 року , оскільки виїхала на заробітки до іншої країни. Забрала всі свої речі і добровільно виїхала. Позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала . В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який суду пояснив, що він вісім років знає позивачку . Протягом останніх 2,5 років постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , з позивачкою, яка є його цивільною дружиною. Крім позивачки за вказаною адресою зареєстрована , але не проживає вже 6 років , її донька [PERSON] , яка працює та проживає в Таїланді . Виїхала з вказаної квартири добровільно. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2001 року , зареєстровано в реєстрі за № 4-258 та №4-260 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 23.12.2019 року ( а.с. 6,7,8 ) . Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг № 01-71/7681 від 11.06.2020 року [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.02.2002 по теперішній час. ( а.с. 11). Відповідач [PERSON] фактично більше 3 років не мешкає за адресою : [ADDRESS] , її реєстрація порушує права позивача щодо вільного розпорядження своєю власністю, змушує витрачати особисті кошти на оплату житлово-комунальних послуг за особу , яка не проживає в помешканні та не зацікавлена в цьому. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове прииміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, судом встановлено, що є всі передбачені законом підстави для задоволення позову.

Outcome: approved