Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької Державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту. В обґрунтування позову зазначає, що 13 січня 2015 року її бабуся, [PERSON], склала заповіт, в якому зазначила про те, що на випадок своєї смерті із належного їй майна державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 13.11.2003 року, земельна ділянка в розмірі 4,2385 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва вона заповідає - [PERSON]. Даний заповіт було зареєстровано в реєстрі за № 04 та посвідчено Скубіною О.В., секретарем виконавчого комітету Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. [INFO] її бабуся померла, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 8768 від 21 грудня 2015 року та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER], міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Коли вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, їй було відмовлено у видачі відповідних документів, оскільки дата складання заповіту зазначена - 13.01.2015 року, а в посвідчувальному написі у заповіті дата посвідчення заповіту зазначена як 13.02.2015 року, а також заповідана не сама земельна ділянка, а державний акт на право власності на земельну ділянку. Під час подачі заяви про прийняття спадщини приватний нотаріус роз'яснила, що вона має право звернутися до суду з заявою про тлумачення заповіту. В даній ситуації яка склалася вона вважає, що за своїм змістом розпорядження спадкодавця було спрямоване на те, щоб заповісти їй земельну ділянку, на яку у спадкодавця на момент складання заповіту було право, підтверджене державним актом. Її бабуся заповідала їй земельну ділянку, тобто, право власності на неї. Незважаючи на те, що в заповіті зазначено, що спадкодавець заповідає "державний акт на право власності на земельну ділянку", у тексті заповіту не зазначено, що заповідається "документ", виходячи з норм Закону - щодо розпоряджання спадкодавцем своїм правом на майно, яке є однією зі складових права власності, зміст заповіту не може мати іншого сенсу, ніж право власності на земельну ділянку, як на майно, оскільки зазначене у заповіті право на документ - державний акт на землю - не тягне за собою передачу права власності на майно - земельну ділянку, що увійшла до спадкової маси. Виходячи з того, що сам документ не має ознак будь-якої архівної, історичної та немайнової цінності, а лише підтверджує право власності спадкодавця на майно - на земельну ділянку, розуміти останню волю заповідача слід лише як намір передати у спадщину саме земельну ділянку, право власності на неї, а не документ про право на її власність. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд здійснити тлумачення заповіту, складеного [PERSON] 13 січня 2015 року, посвідченого Скубіною О.В., секретарем виконавчого комітету Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області та зареєстрованого в реєстрі за №04 наступним чином: вважати, що згідно зазначеного заповіту [PERSON] заповідає земельну ділянку в розмірі 4,2385 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належну їй на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 13 листопада 2003 року - [PERSON], датою посвідчення заповіту є 13 січня 2015 року, а також стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час та місце була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог не заперечувала. Третя особа у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач - [PERSON] є її рідною онукою, а нині покійна [PERSON] приходилася їй свахою. Їй достовірно відомо, що [PERSON] заповідала позивачці саме земельну ділянку, а не державний акт на неї, так як у той день - 13 січня 2015 року, вона також, разом з [PERSON], складала заповіт, але на іншу свою онуку. В її заповіті також було допущено помилку і у ньому було зазначено, що вона заповіла своїй онуці державний акт на право на землю, а не саму ділянку. Дану помилку вона вже виправила, шляхом повторного звернення до Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області для складання нового заповіту. Також пояснила, що [PERSON] посвідчувала свій заповіт у день його складання, а саме 13.01.2015 року, а не 13.02.2015 року, як це у ньому зазначено. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 21.12.2015 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 8768. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається в тому числі із земельної ділянки площею 4, 2385 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кіровської (після перейменування - Таврійської) сільської ради Оріхівського району Запорізької області, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], на підставі розпорядження голови Оріхівської районної державної адміністрації від 24 квітня 2003 року № 102. Спадкодавцем [PERSON] 13 січня 2015 року було складено заповіт, посвідчений Скубіною О.В., секретарем виконавчого комітету Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 04, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 13.11.2003 року, земельна ділянка в розмірі 4,2385 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва я заповідаю [PERSON]». Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] 23 серпня 2018 року звернулася до державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвої Н.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON], нотаріусом була заведена спадкова справа №315/2016. Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвої Н.П. від 23 серпня 2018 року №1758/02-31 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 4,2385 га, що розташована на території Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, яка належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю серії [NUMBER], оскільки дата складання заповіту зазначена - 13.01.2015 року, а в посвідчувальному написі у заповіті дата посвідчення заповіту зазначена як 13.02.2015 року, а також заповідана не сама земельна ділянка, а державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.126 ЗК України, в редакції закону на час видачі спадкодавцю [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Таким чином, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Оріхівської районної державної адміністрації від 24 квітня 2003 року № 102, спадкодавець [PERSON] за життя була власником земельної ділянки площею 4,2385 га, розташованої на території Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області і призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно із ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст.213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON], виходячи зі змісту заповіту, складеного 13 січня 2015 року, посвідченого Скубіною О.В., секретарем виконавчого комітету Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 04, заповідаючи [PERSON] державний акт на земельну ділянку, яка знаходиться на території Кіровської (після перейменування - Таврійської) сільської ради Оріхівського району Запорізької області, фактично реалізувала свою волю на передачу у спадок спадкоємцю [PERSON] земельної ділянки площею 4,2385 га, розташованої на території Кіровської (після перейменування - Таврійської) сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Право володіння спадкодавцем [PERSON] зазначеної земельної ділянки підтверджується державним актом на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Оріхівської районної державної адміністрації від 24 квітня 2003 року № 102, оскільки вказаний державний акт є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] саме на цю земельну ділянку, і до дня смерті вказаний заповіт спадкодавець [PERSON] не змінила і не скасувала. Також, суд, заслухавши свідка [PERSON], яка у своїх поясненнях зазначила, що заповіт [PERSON] від 13.01.2015 року посвідчувався у день його складання, тобто - 13.01.2015 року, пояснення представника відповідача Скубіної О.В., яка безпосередньо посвідчувала даний заповіт та підтвердила, що він був посвідчений нею у день його складання, а саме 13.01.2015 року, суд приходить до висновку даний заповіт посвідчувався саме 13.01.2015 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що пред'явлений позов [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved