Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що [PERSON] , [INFO] , є матір?ю їхньої малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , починаючи з лютого 2020 року, проживає окремо в іншому місті та жодного з покладених законом на батьків обов?язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання доньки вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Мати негідно поводиться по відношенню до доньки, зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя, дитиною не цікавиться та ухиляється від виконання материнських обов?язків. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як свідоме нехтування відповідача своїми обов?язками по вихованню дитини, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов?язків та ухилення від їх виконання. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, вказані вище дії відповідача є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої доньки, а тому позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та визначення місця проживання малолітньої доньки з батьком. 06 липня 2020 року на підставі ухвали Жашківського районного суду Черкаської області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. При цьому подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася по невідомих суду причинах, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - органу опіки та піклування служби у справах дітей Жашківської районної державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, проте надіслав до суду листа, в якому просить розглядати справу без його присутності та прийняти рішення у найкращих інтересах дитини, проти задоволення позовних вимог не заперечує. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Установлені обставини. [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №198, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жашківського районного управління юстиції у Черкаській області. З довідки про склад сім`ї №60 від 02.02.2020р. вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] , [INFO] , у [ADDRESS]. У відповідності до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 02.06.2020р. №71, [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з батьком [PERSON] з лютого 2020 року у [ADDRESS]. Житлово-побутові умови проживання задовільні і відповідають санітарно-гігієнічним вимогам. Дитина має свій куточок, іграшки, речі та все необхідне для повноцінного її розвитку. Атмосфера у сім`ї дружня, тепла, між членами сім`ї близькі і довірчі стосунки. Мати за цей період жодного разу не з?явилася до доньки і не брала участі у її житті та вихованні. З характеристики виконавчого комітету Житницької сільської ради Жашківського району Черкаської області, виданої 02.06.2020р. №70, вбачається, що [PERSON] останні пів року не вживає спиртних напоїв та не порушує громадський порядок. Згідно висновку органу опіки та піклування служби у справах дітей Жашківської районної державної адміністрації від 08.10.2020р., з метою соціального захисту дитини, порушує питання (клопотання) про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її доньки [PERSON] , [INFO] , та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком [PERSON] за адресою по [ADDRESS] . Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. У відповідності до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2016 № 760/18209/15-ц та від 14.09.2016 № 216/2914/14-ц). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч.1 ст.80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Положенням ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Згідно із ч.ч.1, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені ст.150 СК України, не надає матеріальну допомогу своїй дитині, не приймає участі у її вихованні, не дбає про її духовний і моральний розвиток, не відвідує її, взагалі не цікавиться її життям, а тому суд погоджується з висновком органу опіки і піклування та вважає, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Що стосується визначення місця проживання малолітньої дитини суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед слід виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved