Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач 11.05.2017 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності, посилаючись на те, що згідно біржового контракту № 0031/98 від 06.03.1998 року, придбала чотирикімнатну квартиру, загальною площею 82,3 кв.м., жилою площею 57,0 кв.м., що розташована за адресою: місто [PERSON], вул. 50 річчя СРСР[ADDRESS]. Під час виїзду з тимчасово окупованої території, на лінії розмежування ним було втрачено документи на квартиру, у тому числі оригінал біржового договору та технічний паспорт. Отримати дублікат вищевказаного біржового договору та технічний паспорт вона не має можливості через те, що квартира знаходить в зоні проведення АТО. В звязку з чим, просить суд визнати за нею право власності на чотирикімнатну квартиру, що розташована за адресою: місто [PERSON], вул. 50 річчя СРСР[ADDRESS], загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 57,0 кв.м. Позивач [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про слухання справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають, проти винесення заочного рішення у справі не заперечували. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній даних і доказів, з постановленням заочного рішення. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.220 чинного ЦК України, у разі недодержання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Також, вирішуючи спір, суд керується положенням Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, оскільки спірні відносини виникли до набрання чинності новим ЦК України. Згідно вимог ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України та ч.2 ст.220 ЦК України (в ред.1963 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. В судовому засіданні встановлено, що 06.03.1998 року між сторонами - [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, за результатами біржових торгів, які відбулися на Універсальній біржі «Донецьк» 06.03.1998 року, був укладений біржовий договір купівлі-продажу квартири за адресою: місто [PERSON], вул. 50 річчя СРСР[ADDRESS], згідно з яким [PERSON] придбала у власність чотирикімнатну квартиру № 9 будинку № 134, по вул. 50 річчя СРСР в м. Донецьк загальною площею загальною площею 82,3 кв.м., жилою площею 57,0 кв.м. за ціною 11 393,00 грн. Згідно із діючим законодавством на момент укладення договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири, вищевказаний договір був зареєстрований у Державному комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька», про що свідчить зроблений відповідний запис у технічному паспорті в графі власників квартири. На час укладення договору купівлі-продажу від 06.03.1998 року БТІ м. Донецька визнало законність вчиненого правочину та зареєструвало за позивачем [PERSON] право власності на зазначену квартиру №9, що знаходиться в будинку №134 по вул. 50 річчя СРСР в м. Донецьку, на підставі вказаної біржової угоди. Таким чином, [PERSON] стала новим власником вищевказаної квартири. На час укладення договору в 1998 році сторони не знали, що правочин, у відповідності до ст.47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки та той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно ст.15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме, купівлі-продажу вищевказаної квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі дозволеним чинним законодавством України в 2001 році. Усі вимоги договору сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не має і не було. Проведена державна реєстрація договору купівлі-продажу. Відповідно до звіту про оцінку майна від 18 травня 2017 року квартири № 9, буд.№ 134 по вул. 50 річчя СРСР в м. Донецьку її ринкова вартість станом на 18 травня 2017 року становить 434 337,00 (чотириста тридцять три тисячі триста тридцять сім) гривень (а.с.9-20). Згідно довідки №1497 від 05.07.2017 року виданої КП «Служба єдиного замовника Ворошиловського району м. Донецька» за адресою: місто [PERSON], вул. 50 річчя СРСР[ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] Гаджиєвич, [INFO]. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на червень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни зареєстрованих біржею. Крім того, Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998 року № 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839, також передбачено підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, міни, зареєстрованих біржею. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Вищезазначене не суперечить й вимогами ст.328 ЦК України (в ред. 2003 року), відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки [PERSON] повністю виконала умови угоди купівлі-продажу квартири, сплатила за придбане майно грошові кошти, які [PERSON] одержав від неї до підписання даної угоди, договір у відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації м. Доцецька, у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, [PERSON] на підставі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України "Про власність" набула право власності на квартиру і правомірно володіє нею. Передбачених законом підстав для визнання дійсним неоспореної угоди купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку не має. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 104979392 від 24.11.2017 року - квартири, що розташована за адресою: місто [PERSON], вул. 50 річчя СРСР[ADDRESS], відомості відсутні. Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так на підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Враховуючи обставини справи, те що позивач на теперішній час позбавлена можливості відновити оригінал правовстановлюючого документу на належне її нерухоме майно, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved