Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Заочним рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 10 січня 2019 року [PERSON] , [INFO] , визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача адвокат Степанова О.В. звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 10 січня 2019 року, у якій просила скасувати заочне рішення рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 10 січня 2019 року і призначити справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В обґрунтування заяви представник відповідача посилається на те, що про розгляд справи та ухвалене рішення відповідач довідався лише коли звернувся за правовою допомогою 26.02.2019 року шляхом перегляду Єдиного державного реєстру судових рішень. В поданй заяві заявником зазначено, що позивачем навмисно була зазначена не вірна адреса відповідача в позовній заяві, саме з метою уникнення його участі в розгляді справи і отримання заочного рішення по справі. Крім того, в провадженні Попаснянського районного суду Луганської області перебуває цивільна справа за позовом матері позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку, права користування яким було позбавлено [PERSON] (№ 423/3788/18). Також, заявник зазначає, що норма процесуального закону ч.4 ст. 223 ЦПК України щодо постановлення судом заочного рішення, передбачає як обов`язкову умову, що саме у разі повторної неявки в судове засідання відповідача суд може ухвалити заочне рішення і така норма є є імперативною, а при ухваленні заочного рішення в межаї даного судового розгляду, оголошення про виклик відповідача розміщувалось на сайті судової влади України тільки один раз. В ході перегляду вищезазначеного заочного рішення представник відповідача адвокат Степанова О.В. подала суду повідомлення про припинення своїх повноважень у вищезазначеній справі у зв`язку із розірванням договору про правову допомогу між нею та відповідачем, оскільки відповідач перестав з`являтися на заплановані консультації та до суду і телефоном повідомив, що його більше не цікавить ця справа. В подальшому сам відповідач в судові засідання не з`явився, свого права на участь у судовому засіданні не використав, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, рекомендованим поштовим повідомленням, про причини не з`явлення в суд не повідомив, клопотання про розгляд справи у його відсутність до суду не надходилотому суд розглядає справу за відсутності відповідачів, що відповідає вимогам ст.. 223 ч. 3 ЦПК України. За таких обстави зі згоди представника позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-284 ЦПК України. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, до початку судового розгляду надали заяви, в яких також просили розглядати справу без їх участі, позов підтримали, против винесення заочного рішення не заперечували, наполягали на задоволенні позовних вимог. При перегляді вищезазначеного заоного рішення судом встановлено наступне. Предметом даного позову являється вирішення питання про користування житлом, яке перебуває у приватній власності позивача, при тім, що відповідач не є членом сім"ї позивача. Суд вважає, що при розгляді даного позову необхідно користуватися положеннями Цивільного Кодексу України щодо захисту права власності особи та положеннями житлового законодавства щодо права користування особи житловим приміщенням. До цього, відповідно до положень ст.10 ч.3 ЦПК України - суд застосовує в даному випадку також положення Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» . Так, відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст.150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. При цьому, суд зазначає, що відповідач по даній справі не являється членом сім"ї, а діюче законодавство не регулює правовідносини між власником та сторонніми особами щодо користування житловим приміщенням. А так, відповідно до положень ст.10 п.9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Тому, враховуючи дану правову норму - суд вважає необхідним розглядати даний позов, на підставі правових положень ст.71 Житлового Кодексу УРСР (діючого), що регулюють збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, яка передбачає, що «При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом, у видках, передбачених переліком ст.71 ЖК УРСР. Згідно ст.81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Із наданих письмових доказів судом встановлено: Позивач дійсно з квітня 2016 року є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договіру дарування будинку (а.с.4), копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5). Відповідно до запису у будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача, у будинку зареєстрований відповідач по справі [PERSON] .(а.с.9-11) Також судом встановлено, що відповідач є братом колишнього мужа позивача, та не мешкає за місцем своєї реєстрації з 2016 року тобто більше двох років. Проживає за адресою: [ADDRESS] . Спільного майна він з позивачем не має і спільного господарства не веде, що підтверджується відповідними доказами Актом та довідкою які були складені депутатом Гірської міської ради у присутності сусідів позивача гр. [PERSON] та [PERSON] (а.с.12-13). Тобто судом встановлено, що [PERSON] , не є членом сім`ї позивача. Так як відповідач, не є членом сім`ї власника житла, за місцем реєстрації не проживає більше 2-х років, а відомостей про причини його відсутності суду не надано , то суд не вбачає підстав для продовження строку збереження жилого приміщення за відповідачем на більш тривалий строк (тобто більш 6 місяців за умов ст.71 ЖК УРСР) і тому у відповідача не має законних підстав для користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи встановлене, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] втратив право користування належним позивачу будинком. При цьому судом враховується, що реєстрація відповідача у зазначеному будинку негативно впливає на матеріальний стан позивача, яка змушена нести додаткові витрати на утримання житла та оплату наданих комунальних послуг, а також позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач - [PERSON] не проживає (відсутній) в найманому жилому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] без поважних причин тривалий час , а саме понад шість місяців, а тому на підставі ст. 71 ЖК України повинен бути визнаним таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки без поважних причин. При цьому суд враховує Розпорядження Гірської міської ради Попаснянського району від 08.02.2016 р. за № 4 "Про перейменування вулиць у місті Гірське Попаснянського району Луганської області" та зазначає, що житло позивача за адресою [ADDRESS] , правильно враховувати із зазначенням : Попаснянський район, [ADDRESS] . При тім, суд звертає увагу, що при перегляді заочного рішення в данному провадженні, судом не встановлено нових фактичних обставин і будь-яких інших доказів суду не надано. На підставі ст.ст.150, 71,72ЖК Української РСР, ст.ст. 316,317, 319, 391, ЦК України,положень Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: approved