Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 14.10.2013 р., позивач зазначив, що 30.12.1996 року він уклав з відповідачем, [PERSON], договір купівлі-продажу квартири, який був оформлений на спеціальному бланку серії ААВ № 353888, та посвідчений приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу, [PERSON] Таким чином він придбав у відповідача у власність квартиру [ADDRESS], яка розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, та складається з однією житлової кімнати і допоміжних приміщень загальною площею 29,3 кв.м. Після укладення договору він 16.01.1997 року зареєстрував цей договір у Верхньодніпровському бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області. 01.01.2004 року в силу вступив Цивільний кодекс України в редакції Закону 2003 року, відповідно до якого право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації. Так, згідно ст. 182 ЦК України, передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З даною нормою Цивільного кодексу кореспондується зміст ч.І ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", згідно якої - обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно. Відповідно до п.6 ч.І ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", державна реєстрація прав проводиться на підставі: інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. На підставі зазначених норм 09.10.2013 року він звернувся до Реєстраційної служби Вільногірського міського управління .юстиції Дніпропетровської області щодо отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS]. У Реєстраційній службі йому повідомили, що для отримання цього витягу спочатку треба зареєструвати його право власності на зазначену нерухомість, для чого він повинний надати нотаріально посвідчену копію договору купівлі-продажу квартири від 30.12.1996 року. 09.10.2013 року він звернувся до приватного нотаріуса Вільногірського міського нотаріального округу, [PERSON], щодо нотаріального посвідчення копії зазначеного договору купівлі - продажу квартири. Однак приватний нотаріус [PERSON] відмовилася нотаріально посвідчити копію договору купівлі-продажу квартири від 30.12.1996 року, посилаючись на інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 09.10.2013 року, згідно якої спеціальний бланк серії АAB № 353888, на якому була вчинена нотаріальна дія приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON], у вигляді посвідчення та викладення договору купівлі-продажу від 30.12.1996 року, був отриманий 01.11.1996 року Головним управлінням юстиції у Вінницькій області, з чого слідує, що приватний нотаріус [PERSON] оформив спірний договір на спеціальному бланку, який не міг бути ним отриманим у законному порядку. Таким чином приватний нотаріус Вільногірського міського нотаріального округу, [PERSON] поставила під сумнів дійсність спірного договору купівлі-продажу квартири, що у свою чергу перешкоджає йому у здійсненній права власності на квартиру, придбану за цим договором, оскільки він не може отримати нотаріально посвідчену копію цього договору, та надати цю копію до реєстраційної служби для реєстрації свого права власності і отримання витягу про державну реєстрацію за ним права власності на квартиру, придбану за спірним договором. Вважає, що в порядку усунення перешкод в здійснені його права власності на квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу цієї квартири від 30.12.1996 року, оформлений на спеціальному бланку серії ААВ № 353888, повинний бути визнаним дійсним у судовому порядку, приймаючи до уваги наступне. Згідно ст. 227 ЦК УРСР (яка діяла на час укладення договору купівлі-продажі квартири), було встановлено, що договір про відчуження житлового будинку (квартири), повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоч би однією стороною є громадянин. Невиконання цієї вимоги має наслідки у вигляді недійсності договору. Він та відповідач повністю виконали цю норму і нотаріально посвідчили спірний договір купівлі-продажу у приватного нотаріуса Вільногірського міського нотаріального округа, [PERSON], який мав право займатися нотаріальною діяльністю. Згідно відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровської області від 28.02.2013 року № 31/02-04 за підписом завідувача архіву [PERSON] (яка знаходиться в матеріалах цивільної справи Вільногірського міського суду № 174/241/13-ц п/с N° 2/174/245/2013), слідує, що приватний нотаріус Вільногірського міського нотаріального округу [PERSON] припинив нотаріальну діяльність у 2001 році, тобто це підтверджує факт того, що станом на 30.12.1996 року, цей нотаріус мав право на зайняття нотаріальною діяльністю, про що крім іншого свідчить те, що, відповідно до ст. 26 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час укладення спірного договору), приватний нотаріус має печатку із зазначенням посади, свого прізвища, імені та по батькові і округу діяльності. У їхньому випадку, станом на 30.12.1996 року, підпис приватного нотаріуса [PERSON] на тексті спірного договору купівлі-продажу квартири, скріплена печаткою цього нотаріуса з усіма атрибутами, зазначеними ст.26 Закону України «Про нотаріат», що підтверджує правомочність посвідчення ним документів в нотаріальному порядку. Згідно п.27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерстві юстиції України від 18 червня 1994 p. N 18/5 (яка діяла на час укладення спірного договору), нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають: - договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Відповідно до п.2-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (яка діяла на час укладення спірного договору), нотаріальні дії, що вчиняються нотаріусами України, виконуються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Зразок бланка, а також порядок обліку, зберігання та витрачення бланків нотаріальних документів встановлюються Міністерством юстиції за погодженням з Українською нотаріальною палатою. Використання інших бланків або стандартних білих аркушів паперу для вчинення нотаріальних дій забороняються. Документи, виконані не на стандартному бланку, вважаються недійсними. У їхньому випадку спірний договір виконаний нотаріусом на стандартному бланку, а тому не має підстав вважати його недійсним тільки тому, що начебто стандартні бланки такої серії і номеру не надавалися Головному управлінню юстиції у Дніпропетровської області, тим більше, що ні він, ні відповідач не могли вплинути на номер та серію стандартного бланку, на якому викладений спірний договір. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна полягає в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном (що є складовими частинами права власності). Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Outcome: approved