Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків по кредитному договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.09.2013 між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір № 50010702, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 113 973, 64 гривень, що еквівалентно на дату укладення договору 13 911, 10 доларам США, строком на 60 місяців зі змінною процентною ставкою для придбання автомобіля. Відповідач, в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору. Відповідач неналежно виконує умови кредитного договору, починаючи з квітня 2016 року припинив сплачувати щомісячні платежі, чим порушив виконання взятих на себе зобов'язань по кредитному договору. Станом на 09.08.2018 у відповідача існує заборгованість перед позивачем за несплаченими щомісячними платежами по кредиту за період з квітня 2016 року по червень 2016 року на загальну суму 21 479, 66 гривень. У зв'язку із систематичним невиконанням відповідачем умов кредитного договору позивач звернувся до нього із вимогою про дострокове повернення кредиту. Дана вимога була отримана відповідачем 29.06.2016, однак залишилась без реагування. Станом на 09.08.2016 сума заборгованості за договором, за виключенням заборгованості за щомісячними платежами в період з квітня 2016 року по червень 2016 року, становить еквівалент у гривні 7 124, 40 доларам США, тобто 176 827, 61 гривень. Нараховані проценти за користування кредитом становлять 1 896, 48 гривень за період з 01.07.2016 по 09.08.2016. Отже, загальна сума основного боргу зі сплати кредиту за договором на дату складання позовної заяви становить 200 203, 75 гривень. За порушення зобов'язань по кредитному договору відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штрафи на підставі п. 8.2., п. 8.3. та 8.4. цього договору в загальній сумі 41 924, 79 гривень та пеню на підставі п. 8.1. кредитного договору в сумі 503, 80 гривень. За невиконання грошового зобов'язання відповідач зобов'язаний сплатити позивачу 3 % річних в сумі 264, 08 гривень та 235, 21 гривень інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором страхування та для належного виконання п.5.5. та п. 5.6. договору, позивач, починаючи з квітня 2016 року, сплачує щомісячні страхові платежі за договором страхування від 27.09.2013, в зв'язку із чим поніс збитки в розмірі 2 987, 48 гривень, які підлягають компенсації відповідачем. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 50010702 від 27.09.2013 в сумі 246 119, 11 гривень. 07.04.2017 у даній цивільній справі було ухвалено заочне рішення, яке ухвалою суду від 29.05.2017 скасоване судом, а справу призначено до розгляду. Відповідачем 29.08.2017 було подано зустрічну позовну заяву із вимогами про визнання недійсними: кредитного договору № 50010702 від 27.09.2013, графіку погашення кредиту, як додатку до кредитного договору, та положень кредитного договору про курс обчислення платежів, п. 1.3., п. 1.3.1 - п. 1.3.3, п. 2.4., п. 3, п. 5.5. та п. 5.6, а також зобов'язання відповідача зробити перерахунок усіх надмірно отриманих грошових коштів в рахунок наступних щомісячних платежів за кредитним договором № 50010702 від 27.09.2013. Ухвалою суду від 29.08.2017 вищевказаний зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою суду від 17.10.2017 за клопотання представника відповідача по первісному позову була призначена економічна експертиза, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта. У зв'язку з несплатою експертних послуг ухвала суду від 17.10.2017 повернута експертною установою без виконання. Ухвалою суду від 24.05.2018 поновлено провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази. 19.06.2018 на адресу суду від позивача по первісному позову подано заяву про збільшення позовних вимог. Дана заява мотивована тим, що справа перебуває на розгляді в суді з серпня 2016 року, в зв'язку з чим виникла необхідність у збільшенні позовних вимог. Станом на 01.06.2018 у відповідача продовжує існувати заборгованість за несплаченими платежами по кредиту в сумі 21 479, 66 гривень. Станом на дату формування вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості - 16.06.2016 і по дату написання даної заяви - 01.06.2018, сума заборгованості за кредитом, за виключенням заборгованості за щомісячними платежами, становить еквівалент 7 124, 40 доларам США. Курс ПАТ «Креді Агріколь Банку» на день підготовки даної заяви складає 26, 10 гривень за 1 долар США. Отже, сума кредиту, яка підлягає стягненню становить 185 946, 84 гривень. Згідно умов кредитного договору процентна ставка становить 9, 9 %. Відповідно розмір процентів за користування кредитними коштами станом на дату складання даної заяви становить 35 985, 90 гривень. Отже, загальна сума основного боргу зі сплати кредиту становить 243 272, 40 гривень. Станом на момент складання даної заяви на виконання п. 5.6. договору, позивачем було сплачено страхові платежі, які не компенсовані відповідачем, які становлять 18 671, 64 гривень з урахуванням ПДВ. Таким чином, розмір завданих відповідачем позивачу збитків становить 18 671, 64 гривень. За невиконання умов кредитного договору на підставі п. 8.2 - п. 8.4. кредитного договору, відповідачу нараховано штрафи в сумі 41 924, 79 гривень, а також на підставі п. 8.1. кредитного договору - пеню в сумі 4 393, 69 гривень. За прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати. Так, враховуючи вищевикладене позивач просив прийняти до розгляду заяву про збільшення позовних вимог та стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом в розмірі 243 272, 40 гривень, збитки у розмірі 18 671, 64 гривень, штраф в розмірі 41 924, 79 гривень, пеню у розмірі 4 393, 69 гривень, 3 % річних у розмірі 11 588, 49 гривень та інфляційні втрати у розмірі 5 778, 01 гривень. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 26.07.2018 суддею Борисюк І.Е. справу прийнято до свого провадження, розгляд якої вирішено провести спочатку. Також, даним судовим рішенням учасникам справи запропоновано надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 26.07.2018, яка була отримана ТОВ «Порше Мобіліті» 02.08.2018, а [PERSON] 04.08.2018, від відповідачів як по первісному позову, так і по зустрічному позову відзиви на позов не надійшли. Ухвалою суду від 09.08.2018 судом прийнято до розгляду заяву ТОВ «Порше Мобіліті» про збільшення позовних вимог і запропоновано учасниками справи надати суду заяви по суті справи та докази, в зв'язку із збільшенням первісних позовних вимог у строк, встановлений судом. Вищевказане судове рішення було отримане ТОВ «Порше Мобіліті» 20.08.2018, а [PERSON] 21.08.2018. Від відповідача по первісному позову на адресу суду вказані вище документи не надходили. Ухвалою суду від 01.10.2018 підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 21.11.2018 зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав збільшені позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у заяві про збільшення позовних вимог, і просив їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача просив відкласти судове засідання, призначене на 22.10.2018, зобов'язавшись надати документи, що підтверджують поважність причин його неявки в судове засідання. Однак, такі докази суду не надано. Причини неявки в судове засідання, призначена на 21.11.2018, відповідачем не повідомлено. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання повторно без поважних причин. Враховуючи вищевикладене, думку представника позивача та положення ч. 4 ст. 223 і ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.09.2013 між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір № 50010702, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 113 973, 64 гривень, що еквівалентно на дату укладення договору 13 911, 10 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною процентною ставкою 9, 90 % для придбання автомобіля. Відповідач, в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору. (т. 1 а.с. 12-23) Сторони вищевказаного кредитного договору погодили графік погашення кредиту, який є його невід'ємною частиною, згідно якого визначили, що усі платежі за цим кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в долларах США, відповідно до п. 1.3. загальних умов кредитування. (т. 1 а.с. 21-23) Також, сторони кредитного договору погодили, що цей договір складають й загальні умови кредитування. (т. 1 а.с. 13-20) Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов кредитного договору № 50010702 від 27.09.2013 позивачем було видано відповідачу кредит, який використавши його за цільовим призначенням, придбав вказаний у цьому кредитному договорі автомобіль. В забезпечення вимог за кредитним договором № 50010702 від 27.09.2013, між позивачем та відповідачем 30.09.2013 було укладено договір застави вищевказаного транспортного засобу № 50010702. (т. 1 а.с. 24-29) Пунктами 2.4. і 2.5. загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною кредитного договору № 50010702 від 27.09.2013 визначено порядок і строки нарахування і сплати процентів за користування кредитними коштами. Так, враховуючи умови кредитного договору та графік погашення кредиту, відповідач зобов'язався здійснювати повернення кредиту щомісячно, 15 числа кожного поточного місяця. Судом встановлено неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору № 50010702 від 27.09.2013, що підтверджується, зокрема, зведеною обліковою випискою з рахунку відповідача. (т. 2 а.с. 176-179) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно кредитного договору № 50010702 від 27.09.2013, графіку погашення кредиту, що є додатком до кредитного договору, передбачено, що усі платежі за цим кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обміннім курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту у доларах США, відповідно до статті 1.3 загальних умов кредитування. Цей графік містить суму платежу за розрахунковий період, вказаний у еквіваленті у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинні на час укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Вищевказана норма закону не містить заборони на вираження грошового зобов'язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 1 і ч. 2 ст. 533 ЦК України). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов'язання в іноземній валюті. У чинному законодавстві хоча й закріплено статус національної валюти як єдиного законного платіжного засобу на території України, однак не міститься заборони на визначення у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті, і саме з такими умовами кредитування погодився відповідач. Згідно із п. 9.5. загальних умов кредитування підписанням цих умов позичальник підтвердив, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що позичальник ознайомився із правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та у подальшому виконував його умови; позивач надав відповідачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що положеннями кредитного договору підтверджується надання кредиту відповідачу у національній валюті України, що станом на день укладення кредитного договору становило певний еквівалент грошових коштів в іноземній валюті та коригування суми процентів здійснюється в інтересах обох сторін, отже відповідає принципам справедливості та добросовісності. Відповідно до законодавства, яке було чинне на час укладення кредитного договору, ТОВ «Порше Мобіліті» не було позбавлено права надати, а [PERSON] отримати споживчий кредит в гривнях із визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 60 місяців, тобто до 27.09.2018. Відтак, у межах строку кредитування до 27.09.2018 відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами 15 числа кожного поточного місяця. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, суд прийшов до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, судом встановлено, що 27.09.2013 сторони уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав строком до 27.09.2018 кредитні кошти в національній валюті України в сумі 113 973, 64 гривень з визначенням еквівалента до іноземної валюти у розмірі 13 911, 10 доларів США, які зобов'язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 9,90 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві 15 числа кожного поточного місяця кошти у гривнях в сумі еквівалентній 294, 89 доларів США, що підлягає розрахунку за відповідним обмінним курсом філії "КІБ "ПАТ "Креді Агріколь Банк" у відповідності до п. 1.3. загальних умов кредитування, упродовж строку кредитування. Останній щомісячний платіж повинен бути здійснений позичальником 15.09.2018. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання. Згідно з розрахунком, наведеним позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 50010702 від 27.09.2013 станом на 01.06.2018 становить 325 629, 02 гривень, з яких: 243 272, 40 гривень - заборгованість за кредитом (21 479, 66 гривень (заборгованість за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року) + 185 946, 84 гривень (суму дострокового повернення кредиту); 35 845, 90 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом; 18 671, 64 гривень - збитки; 41 924, 79 гривень - штрафи; 4 393, 69 гривень - пеня; 11 588, 49 гривень - 3 % річних; 5 778, 01 - інфляційні втрати. (т. 2 а.с. 167-173) Судом перевірено розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем і встановлено його часткову невідповідність умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства України, а саме: в частині нарахування процентів за користування кредитом, неустойки, 3 % річних, а також визначення заборгованості по тілу кредиту. Решта розрахунку відповідає як умовам кредитного договору, так й вимогам чинного законодавства України. Судом встановлено, що позивач у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору № 50010702 від 27.09.2013 звернувся до відповідача із вимогою від 16.06.2016 про дострокове погашення кредиту. (т. 1 а.с. 33-35) Вищевказана вимога була отримана відповідачем 29.06.2016, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення цінного листа. (т. 1 а.с. 36) Згідно із п. 3.3. загальних умов кредитування, позичальник зобов'язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомленні компанії) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач зобов'язаний був виконати вимогу позивача до 29.07.2016 (включно). Однак, вимога позивача про дострокове погашення кредиту від 16.06.2016 залишена відповідачем без належного реагування. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Таким чином, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України і п. 3.2. загальних умов кредитування, пред'явивши вимогу до відповідача про дострокове погашення кредиту, згідно із ст. 611 ЦК України позивач змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами, був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою в термін 30 днів з моменту отримання вимоги. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Вищевказана позиція узгоджується із правовими позиціями висловленими Верховним Судом 14.02.2018 у справі № 564/2199/15-ц, 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Крім того, судом звернуто увагу на те, що проценти за користування кредитними коштами нараховані позивачем на суму заборгованості по кредиту, яка визначена у гривні еквівалентно до іноземної валюти станом на 01.06.2018, в той час як проценти нараховано з 01.07.2016. Таким чином, таке нарахування процентів за користування кредиту не відповідає умовам кредитного договору. Отже, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування з 01.07.2016 по 01.06.2018 в сумі 35 845, 90 гривень не підлягає задоволенню. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Також, перевіряючи розрахунок заборгованості судом встановлено невідповідність визначення позивачем заборгованості по кредиту. Так, позивачем правомірно пред'явлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року в сумі 21 479, 66 гривень. Однак, суд не погоджується із визначенням заборгованості, пред'явленої до дострокового стягнення в сумі 185 946, 84 гривень, виходячи з наступного. Позивачем визначено, що станом на день пред'явлення відповідачу вимоги про дострокове погашення заборгованості по кредиту, тобто станом на 16.06.2016, заборгованість становила 7 124, 40 доларів США (без врахування заборгованості за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року), яка не змінилась і на день пред'явлення позову до суду. Однак, звертаючись до суду із даним позовом, позивач визначив еквівалент даної заборгованості у національній валюті України станом на 01.06.2018. Суд вважає, що таке визначення є необґрунтованим. Як вбачається із кредитного договору, кредит видано в національній валюті України, визначивши еквівалент цих грошових коштів в іноземній валюті - в доларах США. Згідно кредитного договору, графіку погашення кредиту, п. 1.3.1. загальних умов кредитування позичальник сплачує платежі у повернення кредиту у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями філії «КІБ «ПАТ «Креді Агріколь Банк» до еквівалентів платежів у іноземній валюті. При цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням особливостей, визначених п. 1.3.1. загальних умов кредитування. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитом (без врахування заборгованості за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року) станом на день виставлення рахунку (пред'явлення вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості) становить 7 124, 40 доларів США, що підтверджується зведеною обліковою випискою з рахунку відповідача, графіком погашення кредиту. (т. 2 а.с. 176-181) Однак, враховуючи вищевказані положення кредитного договору, позивач повинен був розмір платежу розрахувати шляхом застосування обмінного курсу філії «КІБ «ПАТ «Креді Агріколь Банк» чинного станом на 15.06.2018. Як це було ним визначено вірно у вимозі від 16.06.2016. В даному випадку, позивач не має права визначати еквівалент платежу у іноземній валюті станом на 01.06.2018, враховуючи, що кредит в іноземній валюті не видавався, а рахунок про дострокове погашення було виставлено 16.06.2016. Ні позивач, ні судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов'язання, яке існувало між сторонами. Крім того, що договірне зобов'язання залишається грошовим зобов'язанням в національній валюті України, умовами кредитного договору чітко визначено порядок визначення еквівалента платежу. Положення ч. 2 ст. 533 ЦК України підлягають застосуванню, якщо інший порядок визначення грошового зобов'язання не встановлено, зокрема договором. При цьому, судом прийнято до уваги, що п. 1.3.1. загальних умов кредитування передбачено, що якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшився більше, ніж на 2 %, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Отже, умовами кредитного договору передбачено наслідки зміни курсу іноземної валюти. Видача кредиту в національній валюті України з визначенням його еквіваленту у доларах США та сплата платежів за цим принципом не є ознакою видачі кредиту в іноземній валюті. Таким чином, оскільки станом на 15.06.2016 обмінний курс філії «КІБ «ПАТ «Креді Агріколь Банк» за безготівковими операціями становив 24, 889 гривень за 1 долар США, відповідно сума заборгованості за кредитом (без врахування заборгованості за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року) станом на 16.06.2016 ставила 177 319, 19 гривень (7 124, 40 доларів США х 24, 889 гривень). Отже, враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по кредиту в сумі 198 798, 85 гривень (21 479, 66 гривень (заборгованість за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року) + 177 319, 19 гривень (сума кредиту, яка підлягає достроковому погашенню)). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 8 загальних умов кредитування передбачена відповідальність, зокрема, позичальника за порушення умов кредитного договору. З розрахунку, наведеного позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, зокрема, вбачається нарахування штрафних санкцій на суму заборгованості: 41 924, 79 гривень - штрафи на підставі п. 8.2. - п. 8.4. загальних умов кредитування та 4 393, 69 гривень - пеня на підставі п. 8.1. загальних умов кредитування. Судом встановлено, що відповідачем перед позивачем заборгованість по кредитному договору № 50010702 від 27.09.2013 не погашена. Належних розрахунків відповідач не веде, відповідно ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно з цим кредитним договором. Під час перевірки розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, зокрема, встановлено його невідповідність вимогам чинного законодавства України та умовам кредитного договору в частині нарахування неустойки. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно з п. 8.2. загальних умов кредитування, у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про вимогу позичальнику у повному обсязі повернути компанії кредит (п. 3.3. умов), за винятком умов порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту відповідно до графіка повернення кредиту, передбаченої в п. 3.2.1. цих умов, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20 % від суми кредиту. Судом встановлено порушення відповідачем п. 3.3. загальних умов кредитування, таким чином, застосування відповідальності, передбаченої п. 8.2. цих умов, є правомірним. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф, передбачений п. 8.2. загальних умов кредитування, в сумі 22 794, 73 гривень (113 973, 64 гривень х 20 %). Згідно із п. 8.3. загальних умов кредитування, за кожен випадок порушення позичальником умов п. 5.1. - п. 5.4., позичальник сплачує штраф в українських гривнях у розмірі еквіваленту 15 євро чи 20 доларам США відповідно до еквіваленту суми кредиту у кредитному договорі на момент направлення компанією першого листа щодо сплати. Якщо позичальник у розумний строк після направлення компанією листа продовжує порушувати вказані статті, компанія направляє другий лист. У такому випадку штраф за порушення позичальником умов п. 5.1. - п. 5.4. складатиме еквівалент 20 євро чи 25 доларам США в українських гривнях за обмінним курсом банку, зазначеним в кредитному договорі на момент направлення такого листа. Якщо позичальник у розумний строк після направлення другого листа продовжує порушувати вказані статті, компанія має право направити третій лист. У такому випадку штраф за порушення позичальником умов п. 5.1. - п. 5.4. складатиме еквівалент 25 євро чи 30 доларам США в українських гривнях за обмінним курсом банку, зазначеним в кредитному договорі на момент направлення третього листа. Позивачем разом із позовом надано суду три листа - вимоги щодо сплати заборгованості (дати обробки: 05.05.2016; 16.05.2016 та 06.06.2016). (т. 1 а.с. 38, 40, 42) Однак, належних та допустимих доказів направлення таких листів відповідачу, суду не надано. Таким чином, суд вважає, що відповідач не мав можливості відреагувати на будь-який з цих листів. Судом не встановлено порушення відповідачем п. 5.1. - п. 5.4. загальних умов кредитування. Направлення рахунків - фактури від 05.05.2016; 16.05.2016 та 06.06.2016 відповідачу позивачем разом із вищевказаними листами - вимогами не підтверджено. (т. 1 а.с. 39, 41, 43, 44) В листах відсутні посилання на додані до них будь-які документи. Крім того ці листи не містять ні дати їх направлення, ні підпису уповноваженої особи на оформлення таких листів. Натомість, направлення вищевказаних рахунків вбачається із опису вкладення до цінного листа, яким позивачем було направлено відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту від 16.06.2016. (т. 1 а.с. 35) Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 2 034, 01 гривень на підставі п. 8.3. загальних умов кредитування, задоволенню не підлягають. Відповідальність же за порушення строків виконання грошових зобов'язань передбачена іншими умовами кредитного договору. Згідно із п. 8.4. загальних умов кредитування, у випадку порушення позичальником вимог п. 5.5. цього кредитного договору, включаючи, але не обмежуючись випадками укладення позичальником договору страхування із страховою компанією, що не авторизована компанією тощо, позичальник сплачує на вимогу компанії штраф в розмірі 15 % від суми кредиту. Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору та договору застави транспортного засобу № 50010702 від 30.09.2013, відповідачем 27.09.2013 було укладено договір добровільного страхування № 28-0199-13-00883 із ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». (т. 1 а.с. 45-51) Даний договір укладено до 29.09.2018. Отже, зобов'язання визначені п. 5.5. загальних умов кредитування відповідач виконав. Також, судом прийнято до уваги, що відповідальність за невиконання безпосередньо умов вищевказаного договору страхування, чітко визначена цим договором. Крім того, у разі невиконання зобов'язань страхувальника за договором страхування № 28-0199-13-00883 від 27.09.2018 щодо сплати страхового платежу, за своєю ініціативою вигодонабувач - ТОВ «Порше Мобіліті» має право проводити оплату страхового платежу (п. 10.1.2. договору страхування). Пунктом 5.5. загальних умов кредитування передбачено, що в разі не укладення позичальником договору страхування, позивач має право укласти такий договір за рахунок позичальника та здійснити від його імені і за його рахунок сплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії. В свою чергу, позичальник зобов'язаний за таких умов відшкодувати позивачу понесені з такими діями витрати в порядку і на умовах, визначених кредитним договором. Вищевказаним положенням кредитного договору передбачена згода позичальника виключно на укладення від його імені договору страхування позивачем і в такому разі сплату страхових внесків компанією. Однак, як встановлено судом, договір страхування був укладений безпосередньо відповідачем, а не позивачем. Сплата страхових внесків здійснена позивачем не у зв'язку із самостійним укладення договору страхування, а з власної ініціативи, право на що, а не обов'язок, передбачено п. 10.1.2. договору страхування та п. 2.3.9. договору застави транспортного засобу № 50010702 від 30.09.2013. Пунктом 2.3.9. вищевказаного договору застави транспортного засобу, передбачено право позивача здійснити від імені і за рахунок заставодавця сплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії, які в подальшому позичальник повинен відшкодувати позивачу. Таким чином, судом не встановлено порушення відповідачем п. 5.5. загальних умов кредитування, а тому й підстави для стягнення штрафу на підставі п. 8.4. цих умов - відсутні. Згідно із п. 8.1. загальних умов кредитування, у разі порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, позичальник сплачує компанії пеню у розмірі 10 % річних від суми заборгованості за кожний день прострочення до моменту повного погашення заборгованості включно. Судом встановлено, що відповідачем дійсно було порушено терміни сплати щомісячних платежів, визначені графіком погашення кредиту. Як вбачається із графіку погашення кредиту, останній зобов'язаний був 15.04.2016 здійснити черговий платіж в сумі 7 127, 68 гривень, 15.05.2016 - 7 184, 57 гривень, 15.06.2016 - 7 167, 41 гривень. Однак, як вбачається із зведеної облікової виписки по рахунку відповідача, такі платежі у строк, визначений кредитним договором, відповідачем здійснені не були. (т. 1 а.с. 21-23, т. 2 а.с. 176-181) Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем, судом встановлено відповідність цього розрахунку умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства України. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 4 393, 69 гривень на підставі п. 8.1. загальних умов кредитування. Досліджуючи нарахування неустойки, судом враховано, що хоча відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, однак в даному випадку, їх застосовано позивачем за різні порушення, тому одночасне застосування такої відповідальності - відсутнє, а тому - правомірне. Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача збитків, суд прийшов до висновку, що вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із п. 2.3.9. договору застави транспортного засобу № 50010702 від 30.09.2013, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» в забезпечення виконання умов кредитного договору № 50010702 від 27.09.2013, в тому випадку, якщо заставодавець не сплатить страховій компанії страхові платежі у строки, обумовлені договором страхування, які будуть укладені згідно з п. 2.3.7. цього договору, заставодавець дає згоду та доручає заставодержателю здійснити від імені і за рахунок заставодавця сплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії. Заставодавець компенсує заставодержателю витрати понесені останнім у зв'язку із виконанням даного доручення, в порядку передбаченому кредитним договором.(т. 1 а.с. 24-29) В результаті невиконання відповідачем умов договору страхування № 28-0199-13-00883 від 27.09.2018 щодо сплати страхових платежів, позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим п. 10.1.2. цього договору страхування та п. 2.3.9. договору застави транспортного засобу № 50010702 від 30.09.2013, здійснив оплату страхових платежів на суму 15 559, 66 гривень, що підтверджується рахунками-фактурою, додатками до них та платіжними дорученнями. (т. 2 а.с. 185 - т. 3 а.с. 25) В зв'язку з вищевказаним позивач дійсно зазнав збитків, які підлягають відшкодуванню відповідачем позивачу, однак в сумі без врахуванням ПДВ. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають сятгненню збитки в розмірі 15 559, 66 гривень, а не 18 671, 64 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстава виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки на підставі кредитного договору між сторонами виникло саме грошове зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як встановлено судом, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором станом на 16.06.2016 становить 198 798, 85 гривень (21 479, 66 гривень (заборгованість за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року) + 177 319, 19 гривень (сума кредиту, яка підлягає достроковому погашенню)). Позивачем вірно проведено розрахунок 3 % річних за прострочення кожного чергового щомісячного зобов'язання, вірно визначено періоди такого прострочення та суми. Однак, суд не погоджується із нарахуванням позивачем 3 % річних на суму 185 946, 84 гривень за період з 30.07.2016 по 01.06.2018, враховуючи наступне. Дана сума заборгованості визначена позивачем у гривні до еквівалента іноземної валюти станом на 01.06.2018, а нарахування 3 % річних здійснено з 30.07.2016. Як вже суд зазначав вище, враховуючи пред'явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості, сума заборгованості станом на день пред'явлення такої вимоги становила 177 319, 19 гривень (без врахування заборгованості за несплаченими щомісячними платежами за квітень - червень місяці 2016 року). Отже, з 30.07.2016 у позивача виникло право на застосування до відповідача відповідальності за прострочення грошового зобов'язання, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо суми кредиту, яка підлягає достроковому погашенню. Судом встановлено, що така сума становила 177 319, 19 гривень, а не 185 946, 84 гривень. Відповідно, 3 % за період з 30.07.2016 по 01.06.2018 становитимуть: 177 319, 19 гривень х 3%/365 х 672 дні = 9 793, 84 гривень. Отже, всього 3 % річних становлять: 455, 20 гривень + 441, 11 гривень + 421, 80 гривень + 9 793, 84 гривень = 11 111, 95 гривень. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних в сумі 11 111, 95 гривень, а не в сумі 11 588, 49 гривень. Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено відповідність даного розрахунку умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 5 778, 01 гривень. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експерті; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів сторонами по справі до суду не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалах суду від 26.07.2018 та від 09.08.2018 було роз'яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені представником позивача у позові і заяві про збільшення позовних вимог, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Кредитний договір № 50010702 від 27.09.2013 є домовленість сторін цього договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Після того, як ТОВ «Порше Мобіліті» направило боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, позивач змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором, а сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги відповідачу про дострокове погашення кредиту. Добровільно [PERSON] не провів розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по кредитному договору № 50010702 від 27.09.2013 в сумі 258 436 (двісті п'ятдесят вісім тисяч чотириста тридцять шість) гривень 89 копійок, з яких: 198 798, 85 гривень - заборгованість за кредитом; 15 559, 66 гривень - збитки; 22 794, 73 гривень - штраф; 4 393, 69 гривень - пеня; 11 111, 95 гривень - 3 % річних; 5 778, 01 гривень - інфляційні втрати. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованості за кредитом в частині суми 44 473, 55 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 35 845, 90 гривень, збитків в частині суми 3 111, 98 гривень, штрафу в частині суми 19 130, 06 гривень та в частині 3 % річних в сумі 476, 54 гривень слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними й допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено сплату позивачем судового збору при зверненні до суду в сумі 3 691, 79 гривень та при подачі заяви про збільшення позовних вимог в сумі 1 192, 65 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями від 15.08.2016 і від 06.06.2018. (т. 1 а.с. 1, т. 3 а.с. 62) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 876, 30 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (79, 36 %). Решту судового збору в сумі 1 008, 14 гривень слід залишити за позивачем. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, в редакції чинній на час звернення до суду із позовом, та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правничу допомогу. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що 15.10.2010 ТОВ «Порше Мобіліті» уклало договір про надання товариству юридичних послуг № 24/2010 із ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери». (т. 1 а.с. 76-89) 08.08.2016 позивачем була оформлена заявка у відповідності до вимог вищевказаного договору щодо надання юридичних послуг 1 категорії по стягненню заборгованості із [PERSON] по кредитному договору № 50010702 від 27.09.2013. (т. 1 а.с. 90) На виконання умов вищевказаного договору, позивачем було сплачено юридичній компанії за послуги 11 457, 27 гривень, з яких: 10 000, 00 гривень 01.09.2016, що підтверджується рахунком -фактурою № 1004 від 16.08.2016, актом виконаних робіт № 1006 від 16.08.2016, платіжним дорученням від 01.09.2016 (т. 1 а.с. 91-92, т. 3 а.с. 25); 312, 24 гривень, в т.ч. ПДВ 62, 45 гривень, всього 374, 69 гривень 27.12.2016, що підтверджується рахунком-фактурою № 1804 від 14.12.2016, актом виконаних робіт № 1806 від 14.12.2016 та платіжним дорученням від 27.12.2016 (т. 3 а.с. 26-28); 220, 90 гривень, в т.ч. ПДВ 44, 18 гривень, всього 265, 08 гривень 09.02.2017, що підтверджується рахунком-фактурою № 77 від 01.02.2017, актом виконаних робіт № 76 від 01.02.2017 та платіжним дорученням від 09.02.2017 (т. 3 а.с. 29-31); 681, 25 гривень, в т.ч. ПДВ 136, 25 гривень, всього 817, 50 гривень 09.03.2017, що підтверджується рахунком-фактурою № 191 від 03.03.2017, актом виконаних робіт № 190 від 03.03.2017 та платіжним дорученням від 09.03.2017 (т. 3 а.с. 31-34). На підставі вищевказаних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачені позивачем, судом встановлено розмір витрат позивача на правничу допомогу, пов'язану із даною справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, вартість яких визначена згідно з умовами договору про надання юридичнх послуг № 24/2010 від 15.10.2010. Досліджуючи розмір витрат позивача на правничу допомогу судом прийнято до уваги їх співмірність із: складністю справи та виконаною представниками юридичної фірми роботою (наданими послугами); часом, витраченим представниками ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери» на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих представниками послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для позивача. Судом враховано, що заявлені позивачем витрати на правнивчу допомогу пов'язані саме з розглядом даної цивільної справи, а їх розмір є обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову і значення справи. Таким чином, судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу. Підстав для зменшення розміру вищевказаних витрат на правничу допомогу, судом не встановлено. Відповідачем не доведено неспівмірності витрат. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 8 899, 75 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог (79, 36 %). Решту витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 314, 65 гривень слід залишити за позивачем. Сума в розмірі 242, 88 гривень, включена позивачем до витрат на професійну правничу допомогу, розподілу між сторонами не підлягає, оскільки становить суму ПДВ. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене та

Outcome: partial