Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Із 15 грудня 2000 року по 06 травня 2014 року року сторони перебували у шлюбі та мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач добровільно не приймає участі в утриманні їх спільної дитини, позивач заявила до суду вимогу про стягнення з [PERSON] на її користь на утримання малолітнього сина 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ним повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала та пояснила, що вона 22 квітня 2014 року розірвала шлюб з відповідачем. У шлюбі у них народився син [PERSON]. Аби в подальшому уникнути проблем зі сплатою аліментів у добровільному порядку, просить зобов'язати відповідача судовим рішенням сплачувати визначений законом розмір аліментів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити у заявленому об`ємі. Із рішення Мурованокуриловецького районного суду від 22 квітня 2014 року (а.с. 5) слідує, що із 15 грудня 2000 року по 06 травня 2014 року року сторони перебували у шлюбі. У шлюбі сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. З пояснень позивача в суді слідує, що відповідач не уникає обов'язку утримувати сина, але вона хоче гарантувати собі та відповідачу визначений законом розмір аліментів. Відповідно до статті третьої Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З врахуванням викладених вище обставин, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дитини буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його заробітку щомісячно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати державного мита звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому підпунктом ч. 1, п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 14 травня 2014 року.

Outcome: approved