Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Військовий інститут телекомунікацій та інформатизаціїзвернувся до суду з позовом до [PERSON], зазначивши, що [PERSON] працюючи водієм у Військовому інституті, згідно проведеного фінансового аудиту та аудиту фінансово-господарської діяльності Військового інституту телекомунікацій та інформатизації, допустив безпідставне незаконне списання пально-мастильних матеріалів, спеціальних та технічних рідин на загальну суму 11933 грн. 50 коп. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача завдану шкоду, в розмірі 11933 грн. 50 коп. В судове засідання представник позивача не зявився, надіславши клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому позовні вимоги підтримує. В судовому засіданні відповідач позов не визнав з тих підстав, що він був прийняти на роботу до позивача, як цивільний водій, так як був вже не на військовій службі, вважає, що за його посадою не можна було заключати договір про матеріальну відповідальність, оскільки посада водія в переліку посад і робіт працівників, з якими підприємством можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність відсутня. Вважає, що його особистої вини в можливо неправильному списанні немає, та заявив клопотання про застосування до позивача терміну звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України та позов залишити без розгляду, зазначивши, що позивач пропустив строк звернення до суду передбачений вказаною статтею. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації з 22.11.2010 року (наказ №61 від 22.11.2010 року) по 24.11.2014 року (наказ №235 від 24.11.2014 року) на посаді водія. Звільнений за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. Згідно договору від 11.04.2011 року, з метою забезпечення зберігання приміщення, обладнання, а також матеріальних цінностей, отриманих від інших організацій, на підставі ст.135-1 КЗпП України, між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність. З матеріалів справи вбачається, що в результаті проведення фінансового аудиту та аудиту відповідальності фінансово-господарської діяльності Військового інституту телекомунікацій та інформатизації, за період з 01.01.2011 року по 01.07.2014 року, було встановлено порушення, що призвело до втрат на загальну суму 19799 грн. 14 коп. Згідно наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Державного університету телекомунікацій (з адміністративно-господарської діяльності) №219 від 03.09.2014 року було призначено службове розслідування по факту неправомірного списання майна та нестачі ресурсів по службі паливно-мастильних матеріалів. Згідно п.12 наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Державного університету телекомунікацій № 80 від 26.09.2014 року «Про закриття службового розслідування за фактом неправомірного списання майна та нестачі ресурсів по службі паливно-мастильних матеріалів», на підставі акту та матеріалів службового розслідування за фактом неправомірного списання майна та нестачі ресурсів по службі паливно-мастильних матеріалів з метою відшкодування коштів та недопущення таких випадків в подальшому, водія взводу матеріально технічного забезпечення Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Державного університету телекомунікацій працівника ЗСУ [PERSON], за порушення вимог норми №60.5 наказу Міністра оборони України від 06.01.1999 №01 (зі змінами п.2 наказ Міністра оборони України від 11.01.2010 №1) та вимог п.3.2.1. наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 (зі змінами і доповненнями), у дорожніх листах не врахував зменшення основної норми витрати пального на 15% понижуючого коефіцієнта та порушення статті 3.1.9 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України затверджено наказом МО України від 16.07.97 року №300, щодо збереження державного майна та вжиття необхідних заходів по не допущенню втрат, а саме в незаконному списанні матеріальних засобів. За порушення вимог положення про матеріальну відповідність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджені наказом МОУ від 14.08.1995 року № 201 п.13 притягнуто до відповідальності у розмірі 11933 грн. 50 коп. В даному наказі є відмітка про відмову від підпису [PERSON] про ознайомлення з даним наказом. За положеннями ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього заробітку. У відповідності до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно з п.2 ч.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Положеннями ст.130 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, відповідно до яких при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Тобто для притягнення працівника за шкоду, завдану роботодавцю, необхідна сукупна та взаємоповязана наявність нижченаведених юридичних фактів (юридичного складу), ними є: -порушення працівником трудових обовязків; -наявність прямої дійсної шкоди; -причинний звязок між порушенням і шкодою; -вина працівника. Як визначено ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що при розгляді справ про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору про взяття на себе матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст. 134 КЗпП), суд зобовязаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладений такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 p. № 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України. Нині діючий перелік посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року N 447/24 (далі - Перелік). Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку N 447/24; 2) виконання обов'язків згідно з посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов'язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Згідно з Переліком [PERSON] не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135 - 1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Таким чином, суд прийшов до висновку, що укладений договір про повну матеріальну відповідальність з [PERSON] не може бути підставою для матеріальної відповідальності [PERSON] у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди, оскільки на спірний випадок поширюються правила про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. При вирішенні даних спірних правовідносин судом враховуються також положення ч.3, 4 ст. 233 КЗпП України, відповідно до яких для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як розяснив Верховний Суд України в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. З даним позовом позивач звернувся в суд тільки 25.12.2015 року, тобто з пропуском встановленого ч.3 ст. 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Оскільки звіт фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Державного університету телекомунікацій за період з 01.01.2011 року по 01.07.2014 року №234/110/39 складений 28.08.2014 року, тобто цю дату слід вважати початком перебігу строку звернення до суду. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом позивачем не ставилась вимога про поновлення строку звернення до суду. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду. Враховуючи те, що судом встановлено, що права позивача порушені оскільки на спірний випадок поширюються правила про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, однак ним пропущено строк позовної давності, беручи до уваги те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити через пропуск позовної давності. \~ \~ \~ \~ \~ У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed