Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищенаведеним позовом з вимогою визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], право приватної власності на земельну ділянку площею 1,04 га розташована в с. Горбово Герцаївського району Чернівецької області, яка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ №281434 та зареєстрований в книзі записів державних актів про право власності на землю №732078131000632. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. 08 серпня 2011 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла онуці [PERSON] спірну земельну ділянку. 25.07.2012 року [PERSON] померла. Позивач зазначає, що проживала без реєстрації з померлою з листопада 2011 року по день її смерті, у звязку з чим прийняла спадщину шляхом фактичного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини на підставі ст. 1268 ЦК України. При зверненні [PERSON] до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане спадкове майно, листом нотаріуса від 10.10.2017 року, їй було відмовлено, так як остання пропустила строк для прийняття спадщини. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Представник позивача у судовому засіданні пояснив суду, що його довірителька [PERSON] проживала зі спадкодавцем [PERSON] без реєстрації з листопада 2011 року до дня її смерті, доглядала за померлою та за власні кошти її поховала. Вона думала, що оскільки проживала зі спадкодавцем, автоматично прийняла спадщину, однак при зверненні до нотаріуса з заявою, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із пропуском строків для прийняття спадщини. Вважає, що позивач не пропустила строк для прийняття спадщини, так як проживала без реєстрації зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується заповітом складеного спадкодавцем на корить позивача, а також договором дарування житлового будинку, з якого вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, в якому вони проживали, що також свідчить про те, що позивач дбала про спадкодавця. Обрали спосіб захисту шляхом визнання права власності а не поновлення строку для прийняття спадщини, оскільки підстав для поновлення строку немає, так як позивач фактично проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Враховуючи, що сільська рада визнає позов, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач на призначені судові засідання свого представника не направляв, однак до суду надійшла заява від відповідача, в якій просив суд розглянути справу у відсутності їхнього представника, також зазначивши, що не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 25.07.2012 року, у віці 99 років, померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-МИ № 109651 від 26.07.2012 року (а.с.13). [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 1,0400 га, кадастровий номер 7320781300:01:001:0132, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за межами населеного пункту Горбівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №281434 виданого 13 жовтня 2010 року начальником Держкомзему у Герцаївському районі Чернівецької області, зареєстрованого в книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю, на право постійного користування, договорів оренди землі №732078131000632 (а.с.12). З матеріалів спадкової справи №135/01-16 від 11.04.2018 року судом встановлено, що [PERSON] 08 серпня 2011 року склала заповіт №182, яким на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] вищенаведену земельну ділянку, який на час відкриття спадщини не змінений та не скасований. Протягом встановленого шестимісячного терміну для прийняття спадщини позивач не зверталась з заявою про прийняття спадщини за заповітом. 16 жовтня 2017 року до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу [PERSON] надійшла заява позивача [PERSON] про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку. Згідно листа №320/02-14-99/17 від 10.10.2017 року, нотаріусом розяснено позивачу, що на теперішній час видати свідоцтво про право на спадщину не можливо, оскільки нею був пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини, у звязку з чим їй необхідно звернутися до суду з позовом про визнання додаткового строку для прийняття спадщини або в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини після смерті [PERSON] З довідки Горбівської сільської ради №4303 від 09.11.2017 року вбачається, що зі слів родичів, [PERSON] проживала без реєстрації в с. Горбово Герцаївського району Чернівецької області з [PERSON], яка померла 25.07.2012 року, з листопада 2011 року по день смерті. Представник позивача в судовому засіданні обґрунтовує факт прийняття спадщини його довірителькою [PERSON] шляхом фактичного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини на підставі ст. 1268 ЦК України. Суд, всебічно та повноцінно дослідивши докази по справі, даючи їм законну та правову оцінку, дійшов висновку, що позов подано передчасно та у його задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів за власним розсудом обираючи спосіб захисту. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Згідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За положеннями ст.ст. 34 та 66 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Згідно глави 14 п.3, п.4 «Поряду вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5 (далі по тексту Порядок»), нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Згідно глави 10 п.3 п.п 3.2.1., 3.22. Порядку, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Отже, нормами законодавства чітко встановлено, що належним доказом прийняття спадщини шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини являється: 1) відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем, або 2) довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з прикладеної ксерокопії паспорта позивача [PERSON], місце її проживання зареєстровано у [INFO], з 22 листопада 2002 року (а.с. 10). В матеріалах справи та у спадковій справі відносно спадкового майна [PERSON] відсутні належні докази того, що позивач прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на підставі ст. 1270 ЦК України, так як не надала доказів, що на день смерті спадкодавця місце її проживання було зареєстроване за однією адресою зі спадкодавцем. Довідка виконавчого комітету Горбівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області від 09.11.2017 року №4303 про те, що зі слів родичів, позивач проживала зі спадкодавцем з листопада 2011 року по день її смерті, не є належним та достатнім доказом прийняття позивачем спадщини, а сам факт складання спадкодавцем за життя договору дарування житлового будинку на користь позивача а також заповіту, не являється доказом проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що також не являється предметом доказування. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з п.1 листа ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду. Слід зазначити, що нотаріусом не винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №182 від 08 серпня 2011 року на земельну ділянку площею 1,0400 га, кадастровий номер 7320781300:01:001:0132, яка належала [PERSON], а у звязку з пропуском позивачем строку для прийняття спадщини листом №320/02-14-99/17 від 10.10.2017 року нотаріусом їй розяснено про надання належних доказів щодо прийняття спадщини або звернення до суду зі заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщин або за позовом про надання додаткового терміну для прийняття спадщини. З наведеного листа нотаріуса не вбачається спору щодо оспорюваних або невизнаних за позивачем як за спадкоємцем по заповіту, прав на спірну земельну ділянку, та не є належним доказом відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, а лише вбачається невизнання нотаріусом факту прийняття позивачем спадщини. Згідно вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статті 16 ЦК України позивач має право самостійно визначати ефективний для себе спосіб захисту свого порушеного права, якщо такий спосіб захисту передбачено законом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у передбаченому законом нотаріальному порядку. В даному випадку правильним способом захисту прав, який відповідає положенням статті 1268 ЦК України, згідно яких спадкоємець, який проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв її, якщо він не заявив про відмову від спадщини, є доведення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для вчинення надалі передбачених законом дій для прийняття спадщини в порядку, що передбачений положеннями ЦК України та Закону України «Про нотаріат». Пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Як роз'яснено в абз.1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Утім, вимог щодо встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті, позивачем не заявлено. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Позов про визнання права власності є передчасним, так як в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази прийняття позивачем спадщини, обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку площею 1,0400 га на підтвердження в порядку ст. 392 ЦК України невизнання нотаріусом відповідного право за спадкодавцем, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню, що не є перешкодою для звернення до суду в інший передбачений законом спосіб. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). З урахуванням результату справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed