Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

В.о. прокурора м. Кіровограда звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Кіровоградської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов'язання повернути земельну ділянку. Позовні вимоги до Кіровоградської міської ради, [PERSON] викладені наступним чином: визнати недійсними пункти 7,8 рішення Кіровоградської міської ради від 27.08.2009 № 2421 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок в районі [ADDRESS]»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий [PERSON], зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011039000336; зобов'язати [PERSON] повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв.м. з кадастровим номером [NUMBER], нормативна грошова оцінка якої становить 720 757,17 грн., що розташована в районі [ADDRESS] в м. Кіровограді. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Кіровоградської міської ради № 685 від 17.06.2008 р. «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою в районі [ADDRESS]» погоджено місце розташування та надано громадянам м. Кіровограда згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі, в районі [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з додатком (в кількості 9 осіб). Так, згідно пункту 2 додатку згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. у власність надано [PERSON]. Пунктом 7 рішення Кіровоградської міської ради від 27.08.2009 № 2421 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок в районі [ADDRESS]» затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1000 кв.м. в районі [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов'язаних із вилученням земельної ділянки. Пунктом 8 рішення вказану земельні ділянку передано у власність. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 16.06.2010 р. щодо земельної ділянки площею 1000,00 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). [PERSON] видано державний акт серії [NUMBER] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], державний акт зареєстровано 08.10.2009 р. Пункти 7,8 рішення Кіровоградської міської ради від 27.08.2009 № 2421 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок в районі [ADDRESS]» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельних ділянок у власність [PERSON] суперечить нормам чинного на той час законодавства, оскільки втратило чинності рішення органу місцевого самоврядування яким надано згоду на розроблення проекту землеустрою, проект землеустрою щодо відведення у власність відповідачу земельної ділянки не розроблявся, оскільки надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та його затвердження відбувалося одним рішенням Кіровоградської міської ради. Також, спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду та є прибережною захисною смугою р. Інгул, а тому не могла бути передані у приватну власність. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.05.2016 р. залучено до участі у справі правонаступника позивача В.о. прокурора м. Кіровограда - керівника Кіровоградської місцевої прокуратури. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.07.2016 року позов керівника Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави до Кіровоградської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов'язання повернути земельну ділянку - задоволено (а.с. 134-138). До Кіровського районного суду м. Кіровограда 25.08.2016 року надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення (а.с. 148-150). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.10.2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, задоволено. Заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.07.2016 року скасовано та призначено справу до розгляду (а.с. 177). Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Кіровоградської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без участі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені в письмових поясненнях, в яких зазначено, що рішенням Кіровоградської міської ради від 21.08.2001 року № 1133, затверджено робочий проект «Прибережні захисні смуги річки Інгул в місті Кіровограді» /І черга - Прибережні захисні смуги/. В цьому проекту розмір прибережної захисної смуги було встановлено у 25 м уздовж урізу води. Таким чином, належна [PERSON] спірна земельна ділянка не перебуває у прибережній захисні смузі, що підтверджується наведеними вище доказами. Також зазначив, що відповідач добросовісно сплачує земельний податок і на земельній ділянці ведуться будівельні роботи. Крім того, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог керівника Кіровоградської місцевої прокуратури. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача [PERSON], оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із земельних відносин. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до витягу із рішення Кіровоградської міської ради № 685 від 17 червня 2008 року «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою в районі [ADDRESS]» надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови, які перебувають у запасі в районі [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з додатком (в кількості 9 осіб) (а.с. 11). Пунктами 7,8 рішення Кіровоградської міської ради від 27.08.2009 року № 2421 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок в районі [ADDRESS]» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площею 1000,0 кв.м. в районі [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов'язаних із вилученням земельної ділянки (в кількості 9 осіб) (а.с. 12). У зв'язку з чим, [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку у власність. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], щодо земельної ділянки площею 1000,00 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 13). Встановлено, що пунктами 7,8 рішення Кіровоградської міської ради від 27.08.2009 року № 2421 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок в районі [ADDRESS]» суперечать вимогам чинного на час його прийняття законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне. Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. У ч. 2 ст.3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. За положенням ст. 60 ЗК України та 88 ВК України прибережна захисна смуга встановлюється вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари -25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст. ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій». Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14. Відповідно до листа ДП «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 01/18-287 від 25.05.2015 р. земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] знаходиться в 50-ти метровій зоні прибережної захисної смуги річки Інгул. Прибережна захисна смуга річки Інгул в м. Кіровоград не встановлювалась та не закріплювалась, ширину прибережної захисної смуги на схемі визначено з урахуванням норм визначених підпунктом «б» пункту 2 статті 60 ЗК України, яка становить 50 метрів (а.с. 14). У зв'язку з наведеним спірна земельна ділянка не могла бути виділена [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки за виписаними вище нормами у прибережних захисних смугах уздовж річок будівництво таких споруд забороняється. Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, суд дійшла висновку, що під час прийняття п.п. 7,8 рішення Кіровоградської міської ради від 27.08.2009 № 2421, щодо передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, Кіровоградською міською радою було порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу, а тому, зазначені пункти рішення є незаконними та підлягають скасуванню. Правовими наслідками визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення міської ради є визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я [PERSON] та витребування вказаної земельної ділянки із його володіння. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строків строку позовної давності у даній справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З вищевказаних правових приписів вбачається, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. При цьому, норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Частиною 2 ст. 45 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 01.07.2015 № 6-178цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах. Стороною позивача не заперечується обставина щодо присутності прокурора під час прийняття міською радою спірного рішення № 2421 від 27.08.2009 року. При цьому, прокурором в позові не вказано, що перешкоджало йому ознайомитися зі спірним рішенням на офіційному сайті Кіровоградської міської ради в межах строку позовної давності. Вищевказане дає підстави для висновку, що прокурор міг довідатись про відповідні порушення з моменту прийняття та оприлюднення спірного рішення. Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків, визначених ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади. Відтак, початок перебігу строку позовної давності щодо оскарження п.п. 7, 8 рішення Кіровоградської міської ради від 27.08.2009 № 2421 "Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок в районі [ADDRESS]" починається саме з дати прийняття цього рішення, з огляду на що та враховуючи звернення прокурора з даним позовом лише в червні 2015 року, суд приходить до висновку щодо пропуску прокурором строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. З урахуванням викладеного у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, однак саме у зв'язку зі спливом строків позовної давності, про наслідки застосування якої заявлено стороною у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed