Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

З позовною заявою до суду 19.09.2018 звернувся [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел», в якій просить: визнати відмову відповідача у наданні йому безплатного проїзду по Україні в автобусі, згідно його пільги учасника бойових дій, а також дії та бездіяльність працівників відповідача, протизаконними, протиправними та такими, що порушують його законне право на безплатний проїзд в автобусах по Україні, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; зобов`язати відповідача компенсувати спричинену моральну шкоду у розмірі 300000001,00 грн. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 23.05.2018 о 16 год. 40 хв. він звернувся до відповідача ТОВ «Гюнсел» в м. Харкові, пр. Гагаріна, 22 і попросив надати йому можливість безплатного проїзду по Україні. Після пред`явлення ним посвідчення учасника бойових дій, працівник відповідача протизаконно відмовив йому в проїзді автобусом по Україні, після чого він викликав поліцію та написав заяву щодо порушення його законного права. Внаслідок порушення його прав йому спричинені моральні страждання, моральна шкода. 16.01.2019 позивач подав заяву, в якій просить стягнути з відповідача втрачену вигоду у розмірі 700 000,00 грн., в зв`язку з тим, щ оскільки він не зміг виїхати на зустріч на автобусі ТОВ «Гюнсел», втратив контракт на вказану суму (а.с.95- т.1). 16.01.2019 позивач подав позовну заяву про уточнення позовних вимог до ТОВ «Гюнсел», в якій просить: визнати відмову відповідача у наданні йому безплатного проїзду по Україні в автобусі, згідно його пільги учасника бойових дій, а також дії та бездіяльність працівників відповідача, протизаконними, протиправними та такими, що порушують його законне право на безплатний проїзд в автобусах по Україні, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 31 000 001,00 грн. (а.с.96 т.1). 24.01.2019 позивач подав позовну заяву про уточнення позовних вимог до ТОВ «Гюнсел», в якій просить: визнати відмову відповідача у наданні йому безплатного проїзду по Україні в автобусі, згідно його пільги учасника бойових дій, а також дії та бездіяльність працівників відповідача, протизаконними, протиправними та такими, що порушують його законне право на безплатний проїзд в автобусах по Україні, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 31 000 001,00 грн. (а.с.100 т.1) Відповідачем ТОВ «Гюнсел»16.04.2019 поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі через його недоведеність та необґрунтованість. Як на підставу своїх заперечень проти позову відповідач зазначає, що ТОВ «Гюнсел», надаючи послуги пасажирських автобусних перевезень, керується нормативно-правовими актами у сфері автомобільних перевезень та дотримується вимог законодавства України щодо пільгового проїзду окремих категорій громадян. У 2018 році через відсутність державного замовлення ТОВ «Гюнсел» на перевезення пільгової категорії громадян та відсутності відповідного договору між державою та перевізником, у ТОВ «Гюнсел», навіть якщо припустити наявність факту відмови у пільговому перевезенні, є обґрунтовані підстави для такої відмови. Позивач з 23.05.2018 по даний час офіційно не звертався до ТОВ «Гюнсел» з будь-якими заявами або скаргами з приводу відмови йому 23.05.2018 у пільговому перевезенні, до позовної заяви не додано жодного належного та допустимого доказу письмового звернення позивача до правоохоронних органів, та відсутні інформація щодо результату розгляду правоохоронними органами такого звернення. За вказаними у позові подіями правоохоронними або перевіряючими органами не винесено жодної постанови та не прийнято жодного рішення, яке б свідчило про вчинення незаконних дій відповідачем або його працівниками, що свідчить про те, що ТОВ «Гюнсел» не було вчинено порушення законодавства про автомобільний транспорт в частині виконання пільгових перевезень громадян, описані у позові події не підтверджуються жодними доказами. Крім того, відповідач зазначає, що питання, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди, в позовній заяві не розкривається, ствердження про вчинення відповідачем незаконних дій, які нанесли позивачу моральну шкоду, є неправомірним (а.с.104-108 т.1). 17.04.2019 позивач подав позовну заяву до ТОВ «Гюнсел», в якій просить: визнати відмову відповідача у наданні йому безплатного проїзду по Україні в автобусі, згідно його пільги учасника бойових дій, а також дії та бездіяльність працівників відповідача, протизаконними, протиправними та такими, що порушують його законне право на безплатний проїзд в автобусах по Україні, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 26 600 001,00 грн., втрачену вигоду у розмірі 2 700 000,00 грн., судові витрати у розмірі 1 700 000, 00 грн. (а.с.131 т.1). 07.08.2019 позивач подав уточнену позовну заяву до ТОВ «Гюнсел», в якій просить: визнати відмову відповідача у наданні йому безплатного проїзду по Україні в автобусі, згідно його пільги учасника бойових дій, а також дії та бездіяльність працівників відповідача, протизаконними, протиправними та такими, що порушують його законне право на безплатний проїзд в автобусах по Україні, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 26 600 001,00 грн., втрачену вигоду у розмірі 2 700 000,00 грн., судові витрати у розмірі 1 700 000, 00 грн. (а.с.153 т.1). 15.10.2019 позивач подав уточнену позовну заяву до ТОВ «Гюнсел», в якій просить: визнати відмову відповідача у наданні йому безплатного проїзду по Україні в автобусі, згідно його пільги учасника бойових дій, а також дії та бездіяльність працівників відповідача, протизаконними, протиправними та такими, що порушують його законне право на безплатний проїзд в автобусах по Україні, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 26 600 001,00 грн., втрачену вигоду у розмірі 2 700 000,00 грн., судові витрати у розмірі 1 700 000, 00 грн. (а.с.1 т.2). Ухвалою суду від 14.01.2020 у задоволенні клопотань [PERSON] від 15.10.2019 та 16.10.2019 про залучення до участі в справі за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» про визнання дій протиправними та стягнення спричиненої моральної шкоди та втраченої вигоди, в якості третіх осіб на стороні відповідача Міністерство фінансів України, Міністерство соціальної політики України та Міністерство Інфраструктури України, відмовлено. У задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів, відмовлено, підготовче провадження у справі закрито (а.с.14-15 т.2). Ухвалою суду від 01.06.2020 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с.38-39 т.1). Ухвалою суду від 04.06.2020 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с.43 т.1). В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не надали. Суд дійшов до висновку про розгляд справи без участі сторін, проти чого не надійшло заперечень, їх неявка не є перешкодою проведення судового розгляду. Крім того, позивачем 09.11.2018 подана до суду письмова заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.23 т.1). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону. Згідно з частинами другою та шостою статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» однією з обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, є продаж квитків. Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 60 Закону за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за безпідставну відмову від пільгового перевезення пасажира, до автомобільного перевізника застосовується штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до ст. 920 ЦК України у випадку порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). У ст. 920 ЦК України зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Згідно частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Соціальні гарантії реалізуються у відповідності до Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176 (в редакції постанови 26 вересня 2007 №1184), пунктом 1 яких визначено, що порядок проїзду міським пасажирським автомобільним транспортом і його оплати, права та обов`язки пасажирів, а також відносини автомобільних перевізників і пасажирів під час надання транспортних послуг, враховуючи особливості транспортної інфраструктури та наявність автоматизованої системи обліку оплати проїзду, визначаються Правилами користування міським пасажирським автомобільним транспортом, що затверджуються відповідним органом місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 130 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (далі - Правила), особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. Пільги учасникам бойових дій визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно п. 7, п. 17 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі; безплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, незалежно від наявності залізничного сполучення, або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, які стали особами з інвалідністю внаслідок бойових дій, учасники бойових дій та прирівняні до них особи, а також батьки військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти під час проходження військової служби, користуються правом безоплатного проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту загального користування (крім таксі) в межах адміністративного району за місцем проживання, залізничного та водного транспорту приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Вони мають право на 50-відсоткову знижку при користуванні міжміським залізничним, повітряним, водним та автомобільним транспортом відповідно до закону. Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою КМУ від 12.05.1994 № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Лист талонів на право одержання учасниками бойових дій та особами з інвалідністю внаслідок війни проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідно до п. 7-1 Положення, листи талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають: учасникам бойових дій - Мін`юст, органи Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, ДФС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, а також Держспецтрансслужба за місцем реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок видачі посвідчень учасників бойових дій, нагрудних знаків «Ветеран війни - учасник бойових дій» і листів талонів на право одержання ветераном війни проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості у Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 06.02.2019 № 63, підставою для видачі листів талонів є посвідчення учасника бойових дій та перебування такої особи на обліку учасників бойових дій у Держспецзв`язку. Посвідчення учасника бойових дій, нагрудні знаки та листи талонів вручаються особам з числа персоналу ДСНС, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особисто або за довіреністю іншим особам, про що вони ставлять підпис у Книзі обліку. Зберігання бланків посвідчень учасників бойових дій, нагрудних знаків, листів талонів, їх видачу та розсилання до територіальних органів Адміністрації Держспецзв`язку, територіальних підрозділів чи підрозділів урядового фельд`єгерського зв`язку Держспецзв`язку здійснює секретар Комісії. Посвідчення учасників бойових дій, нагрудні знаки і листи талонів видаються учасникам бойових дій, які засвідчують їх отримання особистими підписами. Аналіз норм зазначених вище законів доводить, що для учасників бойових дій документом, що посвідчує право на безоплатний проїзд усіма видами міжміського, міжобласного транспорту, є посвідчення учасника бойових дій та лист талонів на проїзд таким транспортом. Для здійснення такого права на безплатний проїзд, учасник бойових дій повинен разом із посвідченням пред`явити у касах транспортних підприємств лист талонів на право одержання проїзних документів. Талони і квітки без посвідчення на право на пільги недійсні. Талони можуть бути використані для проїзду тільки протягом зазначеного у них року. Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення № [NUMBER] від 16.07.2015, та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Позивачем не надана інформація, чи було отримано ним компенсацію за безкоштовний проїзд у готівковій формі, відповідно до постанови КМУ від 14.03.2018 № 197 «Про деякі питання надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах», а також про те, чи використав позивач своє право на пільговий проїзд, відповідно до закону, та матеріали справи таких відомостей не містять. ТОВ «Гюнсел» є юридичною особою та здійснює діяльність з обслуговування пасажирів на підставі діючих дозволів та ліцензії. Відповідач заперечує факт звернення 23.05.2018 позивача та відмови позивачу у пільговому перевезенні. Згідно наданого позивачем Витягу з ЄРДР , 13.09.2018 на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06.09.2018 внесені відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 23.07.2018 щодо зловживання співробітниками ТОВ «Гюнсел» повноваженнями, яке полягало у відмові 23.05.2018 близько 16 год. 40 хв. за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 22, в безкоштовному проїзді заявника, як учасника бойових дій, в автобусі на території України, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364-1 КК України (а.с.19 т.1). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що за безпідставну відмову позивачу у пільговому перевезенні робітників ТОВ «Гюнсел» визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 7 ст. 133-1 КУпАП (безпідставна відмова пасажиру у пільговому проїзді), а також докази на підтвердження того факту, що за безпідставну відмову позивачу у пільговому перевезенні до перевізника ТОВ «Гюнсел» застосовувались адміністративно-господарські штрафи. Протиправність та незаконність дій працівників відповідачів по відношенню до позивача не встановлена, доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи Як роз`яснив Верховний суд України у постанові пленуму № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток». Враховуючи вищевикладене, встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача, наявність вини у спричиненні моральної шкоди, та наявність упущеної вигоди, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed