Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

До Дніпровського районного суду м.Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні доньки [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 27 листопада 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 09 жовтня 2008 року. Сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні стосунки припинено з травня 2008 року, сторони проживають окремо. Рішеннями суду встановлено місце проживання дитини разом з матір`ю та визначено порядок спілкування [PERSON] з донькою. Відповідач жодного разу не виконав рішення суду, і жодного разу за десять років не з`явився, життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, перешкоджав виїзду дитини за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та навчання. Позивач повністю фінансує життя неповнолітньої доньки. Нагляд за здоров`ям дитини з моменту її народження здійснює виключно позивач. Дитина забезпечена гідними умовами проживання, відвідує спортивну школу - секцію художньої гімнастики, відвідує різноманітні додаткові заняття з математики, англійської мови тощо. Відповідач сплачує аліменти в мінімальному розмірі. Дитина не пам`ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки всі ці роки його не бачила, ніколи про нього не питала та не цікавилась. Відповідач не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивача та дитини, з боку позивача ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні дитини з батьком. Наведене свідчить про фактичну можливість але вольове небажання відповідача виконувати відносно дитини батьківські обов`язки. На думку позивача, нехтування з боку батька батьківськими обов`язками принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. (т.1 а.с.2-5) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.16-18) 21 жовтня 2019 року від позивача [PERSON] надійшли уточнення до позовної заяви, в яких, крім доводів викладених у позовній заяві зазначено, що в 2015 році відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння. Також зазначено, що інтерес у відповідача викликають матеріальні цінності, задля чого він приховує свої доходи для зменшення розміру сплати аліментів та використовує шлюбно-сімейні відносини не для піклування про дітей, а з метою фінансової наживи. За час сплати аліментів відповідач придбав автомобіль. Позивач вважає, що змінити ставлення відповідача до виховання дитини, не зважаючи на надані йому численні можливості, неможливо, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. (т.1 а.с.45-50) 08 січня 2020 року до суду через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] (т.1 а.с.91-96) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 січня 2020 року відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Замковенка Р.М. про поновлення строку на подання відзиву. Відзив відповідача [PERSON] залишено без розгляду. (т.1 а.с.125, 134-135) Постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 січня 2020 року залишено без змін. (т.1 а.с.166-167) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. (т.1 а.с.227-228) Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та уточненнях до позовної заяви. Додатково пояснила, що на засіданні опікунської ради відповідачу давали пів року на налагодження відносин з донькою, чим відповідач не скористався. Аліменти на дитину відповідач сплачує в мінімальному розмірі, що на теперішній час становить 1200,00 грн на місяць, в забезпеченні дитини в школі та в додаткових витратах на дитину участі не приймає. За останні тринадцять років відповідач бачив дитини лише один раз - на засіданні опікунської ради, проте розмова між ними не склалась. Дозвіл на вивезення дитини за кордон довелось отримувати за рішенням суду, оскільки відповідач не надавав своєї згоди. Позивач вважає, що відповідач має хороший дохід. Після поділу майна між сторонами, відповідач дав позивачеві з донькою 80 днів для залишення квартири та весь час був обізнаний про те, де проживає донька. Жодних перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною позивач не чинила. Після визначення судом відповідачеві часу спілкування з дитиною, він жодного разу не звертався з проханням побачити дитину. Зазначила, що рішення суду про стягнення аліментів відповідач виконує, проте додаткові витрати не оплачує. Також позивач пояснила, що метою звернення з даним позовом до суду є убезпечення від стягнення в подальшому аліментів з дитини на утримання батька. Представники позивача - адвокат Андрєйчук С.В. в судовому засіданні також позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та уточненнях до позовної заяви. Уточнила, що підставами позову є ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини з моменту розлучення сторін. Внаслідок поділу майна між сторонами, відповідач був обізнаний про місце проживання дитини. Крім сплати аліментів батько повинен займатися духовним розвитком дитини, проте з 2008 року дитина не бачила батька. Відповідач не піклується про життя та здоров`я доньки, не займається її духовним та фізичним розвитком. Крім аліментів у розмірі 1200,00 грн. відповідач матеріальної допомоги не надає, навіть не знає, в якій школі навчається донька. Вважає, що відповідач навмисно не виявляє бажання спілкуватись з дитиною, свідомо нехтує батьківськими обов`язками, навіть не виконує рішення суду про його участь у вихованні дитини. Адресу проживання дитини позивач відповідачеві повідомляла. Зазначила, що відповідач приховує свій реальний заробіток. Крім того, представник вказала, що позивач побоюється майбутньої можливості звернення відповідача до суду з позовом про стягнення з доньки аліментів на його утримання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та, за його згодою був допитаній в судовому засіданні в якості свідка. Представник відповідача - адвокат Замковенко Р.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та пояснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків. Позбавлення батьківських прав можливе лише за наявності достатніх доказів. Зазначив про відсутність доказів навмисного ухилення відповідача від виховання дитини. Доводи про можливе звернення відповідача з позовом до доньки про стягнення аліментів є припущенням позивача. За додатковою допомогою на утримання дитини позивач не зверталась. До ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, відповідач надавав матеріальну допомогу в добровільному порядку. Заборгованості по аліментам відповідач не має. Відповідач неодноразово звертався до позивача з проханням побачити доньку, проте позивач відмовляла, посилаючись на те, що у дитини вже є інший батько. Відповідач багато разів телефонував позивачеві, писав на електронну скриньку, проте позивач або відповідала відмовою або не відповідала взагалі. З 2013 року позивач намагався реалізувати своє право на спілкування з дитиною (побачення), визначені рішенням суду, приходив за адресою зареєстрованого місця проживання доньки, проте двері не відчиняли. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засіданні не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації направив на адресу суду заяву, в якій зазначив, що позов [PERSON] та висновок органу та піклування, який міститься в матеріалах справи щодо можливості позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , підтримує в повному обсязі у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини. Просив розглядати справу без присутності в судовому засіданні представника служби та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. (т.1 а.с.34) Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, допитавши відповідача, за його згодою, в якості свідка, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 27 листопада 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.7). [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] (т.1 а.с.9). 09 жовтня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис про розірвання шлюбу між сторонами та 16 жовтня 2008 року видано відповідне свідоцтво (т.1 а.с.8). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 28 квітня 2009 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі ј частини всіх доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 вересня 2008 року до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с.211-214). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13 серпня 2009 року визначено порядок спілкування [PERSON] з донькою - [PERSON] , [INFO] , кожну першу і другу суботу та кожну третю і четверту неділю з 10-00 годин до 13-00 годин без сторонньої присутності (т.1 а.с.218-220). Як убачається з рішення Апеляційного суду м.Києва від 13 серпня 2009 року, рішенням Дніпровського районного суду від 30 квітня 2009 року задоволено зустрічний позов в цій же справі та визначено місце проживання доньки сторін з матір`ю - [PERSON] . Сторони визнали в судовому засіданні, що донька сторін проживає з матір`ю з 2008 року. Як убачається зі змісту відповідей на адвокатський запит адвоката Андрєйчук С.В. директора Українського коледжу ім. В.О.Сухомлинського м.Києва (спеціалізована школа №272) та класних керівників від 10 квітня 2018 року та 11 вересня 2019 року, [PERSON] навчається в коледжі з 01 вересня 2009 року. За інформацією класних керівників спілкування відбуваються виключно з матір`ю учениці - [PERSON] . Мати дівчинки бере активну участь у житті класу, постійно відвідує батьківські збори, виховні заходи та свята. [PERSON] , батько [PERSON] , за період навчання в коледжі його доньки школу не відвідував, з учителем не спілкувався, жодним чином навчанням своєї доньки не цікавився, не брав участі в шкільному житті дитини (т.1 а.с.207, 208) Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 серпня 2012 року та рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 30 червня 2015 року надано дозвіл [PERSON] на тимчасове вивезення доньки [PERSON] за кордон без згоди батька дитини - [PERSON] (т.1 а.с.215, 216-217) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що знайома з позивачем з 2005 року, доньку сторін - [PERSON] знає з малечку. В присутності свідка приблизно в 2008-2009 році позивач телефонувала відповідачеві з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Від позивача свідку відомо, що єдиною допомогою на виховання дитини з боку відповідача є сплата аліментів. У 2020 році свідок була на дні народження дитини, відповідач навіть не зателефонував щоб поздоровити доньку. [PERSON] займалась танцями, зараз займається математикою з репетитором. Вважає що аліментів в розмірі приблизно 1000,00 грн на утримання дитини не вистачає. На скільки свідку відомо позивач не зверталась до відповідача з приводу надання додаткової матеріальної допомоги на утримання доньки. Зазначила, що позивач була змушена звертатись до суду за дозволом на виїзд дитини за кордон. На скільки свідку відомо зі слів позивача та дитини, відповідач приблизно з 2008-2009 року з донькою не бачився, не спілкувався, не проявляв таких намірів. Також свідок показала, що відповідачу була відома адреса поживання дитини з мирової угоди в справі про поділ майна. Після розірвання шлюбу між сторонами, свідок відповідача за адресами проживання позивача з дитиною, не бачила. В розмові з [PERSON] , остання зазначила, що відповідач - чужа людина. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з родиною позивача знайома дев`ять років, діти разом займаються в школі, відповідача свідок ніколи не бачила. Діти свідка та сторін спілкувались, разом їздили на змагання з гімнастики. На скільки свідку відомо, всі потреби дитини, в тому числі й щодо зайнять гімнастикою оплачувала виключно позивач, на що витрачаються значні кошти. В останнє свідок була вдома у позивача та дитини два роки тому, діти свідка та сторін спілкуються не часто. Також свідку відомо, що [PERSON] додатково займається платно у викладачів. Також свідок зазначила, що на змаганнях з гімнастики відповідача не бачила і взагалі ніколи його не бачила, впізнати не змогла би. При свідку позивач не зверталась до відповідача з приводу надання матеріальної допомоги на дитину. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що знайомий з позивачем та [PERSON] одинадцять років. Донька свідка навчається в одній школі з [PERSON] . Свідок є головою батьківського комітету паралельного класу. Раз на рік відбуваються спільні збори всієї школи. Всі батьки сплачують добровільні батьківські внески. З позивачем та дитиною сторін свідок бачиться в школі на загальних святах, лінійках, діти разом їздили до зоопарку. Відповідача свідок ніколи не бачив та взагалі про нього ніколи не чув. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Допитана в судовому засіданні в якості свідка неповнолітня донька сторін [PERSON] , [INFO] , суду показала, що батька не пам`ятає, жодного разу біля будинку його не бачила. Два роки тому - 11 січня 2019 року він попросив зустрітися, щоб вирішити питання позбавлення його батьківських прав, як пояснила свідку позивач. При зустрічі батько спитав, навіщо потрібно позбавляти його батьківських прав, що може дати дозвіл на зміну прізвища, зазначив, що не буде відмовлятися від доньки та пішов. Зі слів матері свідку відомо, що опікунська рада надала відповідачеві шість місяців на налагодження стосунків зі свідком, проте відповідач так і не звертався до неї. Коли свідку було чотири роки, відповідач пройшов повз машину, в якій вона сиділа. Переїжджати їм з матір`ю до нової квартири відповідач не допомагав. Зазначила, що не бажає щоб «ця особа» була її батьком, не бажає мати з ним зав`язків. Також свідок показала, що додатково займається з математики, аліментів не вистачає. Зазначила, що від батька з нею ніхто не зв`язувався з того часу, як їй було 4-5 роки, не спілкувалась з батьком з 2008 року. За кордон її випускають за рішенням суду, що дуже принизливо. Вважає, що відповідач не бажає дізнаватись про неї, бачить, що він не хоче приймати участі в її житті, без батька їй гарно, спокійно, що «ця людина» не буде частиною її життя, не бажає мати з ним зв`язків. Також свідку відомо, що у позивача є ще дитина від другого шлюбу, що аліменти на утримання свідка стягуються за рішенням суду. Позивач повідомила свідку, що відповідач не бідна людина, але не бажає надавати допомогу. Також свідок зазначила, що жодної допомоги вона від батька не отримувала, навіть коли хворіла. На запитання відповідача свідок відмовилась повідомляти йому номер телефону та відомості про інші засоби зв`язку, пояснила про наявність у неї акаунту в мережі Інтернет з іншим іменем. Разом з тим, згідно ч.3 ст.171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦК України, п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Відповідно до ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. До позовної заяви долучено Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №12 від 26 лютого 2019 року) вихідний номер 103/6026/41/3 від 03 липня 2019 року, в якому зазначено, що до комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації повторно надійшла заява [PERSON] щодо надання висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Комісією встановлено, що батьки дитини проживали в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 2008 році. З того часу неповнолітня постійно проживає з матір`ю, яка самостійно займається її вихованням та утриманням. Батько дитини [PERSON] з донькою не проживає, з 2008 року вихованням та утриманням не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з донькою. Питання щодо надання висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] вже розглядалось на засіданні комісії в лютому 2019 року. Громадянину надавадась можливість налагодити стосунки з донькою та виконувати батьківські обовязки. Громадянин такою можливістю не скористався, жодного разу не спробував зустрітися з донькою, навіть не привітав з днем народження. За період навчання доньки в коледжі, заклад не відвідував, з викладачами не спілкувався, жодним чином навчанням своєї доньки не цікавився, не брав участі в шкільному житті дитини, що підтверджується характеристикою, наданою директором коледжу. Неповнолітня [PERSON] на засіданні комісії підтримала заяву матері та підтвердила, що батько тривалий час не спілкується з нею, не цікавиться її життям, здоров`ям та навчанням. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи думку дитини, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилилися від виховання та утримання дитини. (а.с.12, 210) Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, за його згодою, відповідач [PERSON] суду показав, що в 2008 році позивач з дитиною виїхали з квартири (спільного місця проживання сторін). Після цього відповідач приїжджав на зустрічі з дитиною, проте з шести разів позивач надала йому можливість побачити доньку один чи два рази. Відповідач просив позивача про постійні зустрічі з донькою, проте позивач ухилялась від надання такої можливості - не відповідала на дзвінки, передавала телефон іншим особам. Внаслідок цього відповідач був вимушений звернутися до опікунської ради. Зазначив, що з часу, коли сторони почали проживати окремо - з 2008 року, він в добровільному порядку сплачував аліменти в розмірі від 1400,00 грн до 2300,00 грн, після чого сплачує аліменти в розмірі, визначеному рішенням суду. Також відповідач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з ним, проте на прохання позивача змінив позовні вимоги на визначення участі в спілкуванні з донькою, оскільки позивач пішла на контакт та пропонувала бачитись з дитиною. Після ухвалення судом рішення позивач перестала відповідати на телефонні дзвінки та на листи, направлені електронною поштою. Відповідач був обізнаний, що позивач з донькою мають проживати в квартирі по [ADDRESS] , неодноразово приходив з метою побачитись з донькою, проте двері ніхто не відчиняв. Відповідач чекав поблизу будинку, проте позивач влаштувала суперечку. Коли позивач проживала з іншим чоловіком то відмови в побаченні з дитиною аргументувала тим, що у дитини не може бути два батька. Крім того, коли відповідач приходив до квартири, де проживають позивач з донькою, позивач двері не відчиняла та погрожувала викликати поліцію. Приблизно в 2018-2019 році позивач звернулась до відповідача з пропозицією позбавити його батьківських прав, щоб йому не було потрібно сплачувати аліменти. Відповідач категорично не погодився, попросив про можливість побачитись з донькою. Зустріч відбулась в 2019 році, позивач налаштовувала дитину. Відповідач намагався поговорити з донькою, проте позивач одразу втрутилась в розмову, донька мовчала. Відповідач намагався написати доньці свій номер телефону, проте позивач увела доньку. В своїх показаннях відповідач наполягав на тому, що позивач приховує від нього дитину. Також відповідач показав, що приблизно в березні 2019 року його викликали на засідання опікунської ради з приводу подання позивачем заяви про надання висновку щодо позбавлення відповідача батьківських прав. На засіданні були присутні позивач та відповідач, дитини не було. Відповідачу надали шість місяців для налагодження стосунків з донькою. Відповідач з цією метою намагався зв`язатись з позивачем за допомогою електронної пошти, проте позивач не відповідала. В червні орган опіки та піклування склав висновок - не дочекавшись спливу наданого відповідачеві шестимісячного строку. Також відповідач показав, що ніколи не ухилявся від відповідальності, любові до дитини, обов`язків та зустрічей з донькою. Позивач ніколи не зверталась до нього, в тому числі й з проханням надати додаткову матеріальну допомогу. Коли позивач відповідала на дзвінки, відповідач пропонував допомогу на доньку. Також зазначив, що коли позивач зверталась до відповідача за дозволом на виїзд дитини за кордон, він такий дозвіл надавав, проте в подальшому позивач перестала звертатись до відповідача з приводу надання такого дозволу - одразу подавала позови до суду. Також відповідач показав, що приїжджав до школи поблизу будинку, де проживає донька, чекав, проте так і не побачив її. Крім того, відповідач показав, що має сина від іншого шлюбу, місце проживання якого, за рішенням суду, визначено з батьком. Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітньої доньки. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав позбавлення матері та/або батька батьківських прав. Як убачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень позивача та її представника в судовому засіданні, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Також позивач та її представник наголошували на тому, що метою звернення з даним позовом до суду є убезпечення дитини від її можливого майбутнього обов`язку по утриманню батька, який, на думку позивача, може в подальшому звернутись з таким позовом. З цього приводу суд зазначає, що такі побоювання позивача є наслідком її суб`єктивного ставлення до відповідача та не є однією з визначених ст. 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Що стосується показань свідків, допитаних в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача, то показання свідків [PERSON] та [PERSON] фактично зводяться до того, що донька сторін навчається в одній школі з дітьми вказаних свідків, позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, батька дитини - відповідача свідки ніколи не бачили, в тому числі й на батьківських зборах чи спортивних змаганнях та/або при влаштуванні батьками спільного відпочинку для дітей. Показання вказаних свідків узгоджуються з інформацією, наданою на адвокатський запит адвоката Андрєйчук С.В. директором Українського коледжу ім. В.О.Сухомлинського м.Києва (спеціалізована школа №272) та класними керівниками в листах від 10 квітня 2018 року та 11 вересня 2019 року, де відображено, що батько [PERSON] , за період її навчання в коледжі школу не відвідував та з учителями не спілкувався, не брав участі в шкільному житті дитини. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не обізнаний про те, в якій школі навчається його донька. З показань свідка [PERSON] убачається, що вона, як подруга позивача, в останнє бачила відповідача за часів спільного проживання сторін, в подальшому не була свідком надання відповідачем будь-якої допомоги доньці та спілкування відповідача з дитиною. Вся наявна у свідка інформація про відповідача відома їй зі слів позивача. Разом з тим, показаннями вищезазначених свідків та наявними в матеріалах справи письмовими доказами не спростовуються показання відповідача, допитаного в судовому засіданні в якості свідка, про те, що протягом усього часу його проживання окремо від доньки, з боку позивача йому чинились перешкоди в спілкуванні з дитиною. Не довіряти таким показанням відповідача у суду підстав немає. Відповідач не обізнаний про номер телефону дитини. Донька сторін навіть в судовому засіданні відмовилась повідомляти відповідачу свій акаунт в соціальних мережах. Також судом встановлено, що відповідач виконує рішення суду про стягнення аліментів, заборгованості не має, що не заперечується стороною позивача. Що стосується наявного в матеріалах справи виклику-вимоги державного виконавця (т.1 а.с.199), то вона датована 01 вересня 2009 року, отже з часу її складання минуло майже дванадцять років та вказана вимога не містить відомостей про наявність заборгованості по аліментам та її розмір. З приводу доводів сторони позивача про те, що відповідач не бере участі в додаткових витратах на дитину, суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталась до відповідача з вимогою про надання матеріальної допомоги, що перевищує розмір аліментів, а також доказів звернення до суду з відповідним позовом. При цьому відповідач в судовому засіданні показав, що пропонував позивачеві додаткову матеріальну допомогу на дитину, від якої вона відмовилась. Що стосується наявних в матеріалах справи рішень суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, то з рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27 серпня 2012 року (т.1 а.с.216-217) вбачається, що відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог. При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач пропонувала відповідачеві прибути до нотаріуса з метою надання відповідного дозволу. Надаючи оцінку долученому позивачем до позовної заяви Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №12 від 26 лютого 2019 року) вихідний номер 103/6026/41/3 від 03 липня 2019 року, наданому на повторне звернення [PERSON] із заявою про надання висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає даний висновок недостатньо обґрунтованим, оскільки він містить лише загальні фрази щодо самоусунення батька від виховання та утримання доньки, нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо участі в фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, а також щодо небажання відповідача спілкуватися з донькою. Згідно цього висновку, єдиним документом, на який є в ньому посилання - є характеристика, надана директором коледжу. Крім цього у висновку наведені лише міркування доньки сторін, яка підтримала заяву матері та підтвердила, що батько тривалий час не спілкується з нею, не цікавиться її життям, здоров`ям, навчанням. З цього вбачається формальний підхід комісії з питань захисту прав дитини до з`ясування наявності підстав для надання саме такого висновку. У висновку навіть не відображена позиція [PERSON] щодо питання, яке розглядалось комісією. При цьому, судом встановлено, відображено у висновку та не заперечується сторонами у справі, що відповідачеві надавався час налагодити стосунки з донькою, проте наступне засіданні комісії відбулось без участі [PERSON] , до спливу наданого комісією строку, отже органом опіки та піклування не перевірялось, чи намагався відповідач реалізувати свій намір по налагодженню стосунків з донькою, чи мав він об`єктивну можливість для цього. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що вищевказані, наведені у Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №12 від 26 лютого 2019 року) вихідний номер 103/6026/41/3 від 03 липня 2019 року твердження, на підставі яких орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не ґрунтуються на повному та всебічному з`ясуванні фактичних обставин, що свідчить про формальний підхід вказаного органу до складання такого висновку. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Мати, яка проживає разом з дитиною не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. В судовому засіданні позивач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та наполягав на тому, що з боку відповідача - матері дитини, чиняться перешкоди у його спілкуванні з донькою, про що відповідачем надані детальні показання в якості свідка. Аналізуючи зазначені вище докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач сплачує аліменти у визначеному рішенням суду розмірі, позивач у справі не лише не сприяла участі батька у вихованні доньки, а й певною мірою перешкоджала в цьому - не відповідала на телефонні дзвінки відповідача, огородила дитину від батька. Неповнолітня дитина сторін - [PERSON] на час розгляду справи негативно ставиться до батька, ображена на нього, не бажає спілкуватися з відповідачем, відмовилась повідомляти про наявні засоби зв`язку з нею. На це безумовно вплинула тривала відсутність спілкування між донькою та батьком, а також негативне ставлення до відповідача з боку позивача, яка вважає, що відповідач в подальшому вимагатиме від доньки матеріальної допомоги. Однак доказів з точки зору їх належності, достовірності та достатності, на підтвердження безумовно винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками суду не надано, навпаки судом встановлено перешкоджання з боку позивача у спілкуванні відповідача з донькою. При цьому, судом не залишено поза увагою, що в разі докладання відповідачем необхідних зусиль, він у правомірний спосіб міг би дізнатися як про місце навчання доньки, так і про місця проведення нею дозвілля, зайнять спортом, додаткових занять та повинен своєю поведінкою - небайдужим ставленням до дитини досягти найкращого для доньки результату - однакової участі у вихованні і утриманні доньки, що й відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, показання свідків, приймаючи до уваги пояснення та заперечення учасників справи, враховуючи позицію дитини, допитаної в якості свідка, поведінку позивача в розрізі даних правовідносин, та відповідача, який протягом усього часу розгляду справи заперечував проти задоволення позову, наводячи доводи та обґрунтування своєї позиції бажанням виховувати доньку та

Outcome: dismissed