Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Русь» (правонаступник товариства з додатковою відповідальністю «Русь») про витребування земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,2978 га та площею 0,1916 га, що розташовані в адміністративних межах Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між [PERSON] та відкритим сільськогосподарським товариством «Русь» був укладений типовий договір оренди землі від 03.01.2006 року, який зареєстрований у Золотоніському райвідділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.06.2006 року за № 040678400875. Після смерті [PERSON] позивач по справі на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.2012 року стала власником вказаних вище земельних ділянок та виявила намір самостійно використовувати і обробляти належні їй на праві власності земельні ділянки, в зв'язку із чим і вирішила звернутись до суду з вищезазначеним позовом. Так позивач наполягає, що вказаний договір оренди землі був зареєстрований у Золотоніському райвідділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» на підставі Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 р. №43. Однак постановою Вищого адміністративного суду України від 20.04.2010 року №К-8025/09 було скасовано ряд положень вказаної інструкції, зокрема п. 3.2, який передбачав державну реєстрацію договорів оренди землі, яка здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. На думку позивача вказане свідчить, що оспорюваний договір оренди землі не пройшов державної реєстрації у порядку встановленому законом, та мав бути зареєстрований саме в порядку, визначеному ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування». За таких підстав вказаний договір оренди землі, на думку позивача, не був зареєстрований у порядку визначеному чинним законодавством, а тому не створював для сторін ні прав ні обов'язків, а сам відповідач не є орендарем вказаних земельних ділянок та користується ними безпідставно та в порушення норм чинного законодавства України. Крім того, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відкрите сільськогосподарське товариство «Русь» було ліквідоване 18.03.2011 року, а відповідно до даних вказаного реєстру юридичні особи-правонаступники відсутні, що відповідно до п. 37 оспорюваного договору оренди землі є підставою для припинення вказаного договору. Однак в порушення норм чинного законодавства та умов самого договору земельні ділянки у володіння позивача повернуті не були, а тому, вважаючи свої права порушеними позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Відповідач позовні вимоги не визнав та направив до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого наполягав на правомірності укладеного договору оренди землі, стверджував, що в момент укладення вказаного договору оренди землі сторони керувалися нормами діючого, на час укладення такого договору, законодавства. Крім того наполягав, що відкрите сільськогосподарське акціонерне товариство «Русь» було перетворено в товариство з додатковою відповідальністю «Русь», яке є його повним правонаступником, а тому твердження позивача щодо ліквідації юридичної особи є безпідставними та необґрунтованими. Також представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності стосовно даних правовідносин та просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Розгляд вказаної справи здійснюється в порядку загального позовного провадження на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.01.2018 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні поясненням викладеним в позовній заяві. Представник відповідача Конош В.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, які зазначені у відзиві та додатках до нього, які отримані судом, просив застосувати суд наслідки пропущення строків позовної давності. Суд вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, встановив наступне. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не заперечується між [PERSON] та Відкритим сільськогосподарським товариством «РУСЬ» був укладений Типовий договір оренди землі від 03.01.2006 року. Предметом даного договору є передача в оренду земельної ділянки загальною площею 2,49 га, яка належала [PERSON], та яка уклала даний договір із відповідачем строком на 25 років. Пунктом 43 вказаного договору оренди землі від 03.01.2006 року визначено, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державній реєстрації. Частиною 2 ст. 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із ст. 18 та ч. 2 ст. 20 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, яка діяла станом на дату укладення вказаного договору, договір оренди землі набирає чинності після державної реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Оскільки норми чинного законодавства передбачали обов'язкову реєстрацію такого договору оренди землі, така реєстрація була обов'язковою для набуття чинності договору оренди землі та здійснювалася в порядку та на підставі визначеному нормами чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час укладення та реєстрації договору оренди землі, систему органів державної реєстрації прав складають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, створена при ньому державна госпрозрахункова юридична особа з консолідованим балансом (центр державного земельного кадастру) та її відділення на місцях, які є місцевими органами державної реєстрації прав. Так п. г ст. 15 Земельного кодексу України, в редакції яка діяла станом на час укладення та реєстрації договору оренди, визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин належить ведення державного земельного кадастру , в тому числі державної реєстрації земельних ділянок. Статтею 202 ЗК України передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. Відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державний актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43, державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо реєстрації суб'єктів права власності на землю; реєстрації права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею. Отже, такі повноваження є делегованими та можуть застосовуватись органом місцевого самоврядування при прийняття відповідного закону та фінансування передбачених повноважень з боку держави. Частина 3 статті 143 Конституції України передбачає, що органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об'єкти державної власності. Станом на дату укладення вказаного договору оренди землі законів про передачу органам місцевого самоврядування повноважень щодо реєстрація суб'єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею не передавалось та не передбачалось бюджетного фінансування цих заходів. Отже суд приходить до висновку, що відповідно до діючого на час укладення спірного договору оренди землі законодавства, повноваження державної реєстрації земельних ділянок були в компетенції Держкомзема України та його територіальних органів. На виконання вказаних норм законодавства, договір між [PERSON] та відповідачем був зареєстрований у Золотоніському райвідділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.06.2006р. за № 040678400875. У подальшому Постановою Вищого адміністративного суду України від 20.04.2010 №К-8025/09 були визнані протиправними та скасовані деякі пункти Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державний актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43, в тому числі і п. 3.2 вказаної Інструкції стосовно реєстрації договорів оренди землі структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Однак суд враховує, що вказана Інструкція була скасована лише через чотири роки з дня реєстрації договору оренди землі, а сторони при укладенні договору оренди вважали, що вони набули відповідних прав та обов'язків, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договору оренди, та провели відповідну державну реєстрацію такого договору з метою дотримання норм чинного законодавства та офіційного визнання державою укладеного договору оренди землі. Тобто укладений договір за своїм змістом та формою повністю відповідає діючому, на момент укладення, земельному та цивільному законодавству та направлений на настання у сторін цивільних прав та обов'язків. Суд визначає, що рішення суб'єкта владних повноважень є не чинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. Рішенням Європейського суду з права людини "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24.06.2003 № 44277/98 встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Більше того, з часу скасування вказаної Інструкції а ні орендар, а ні орендодавець не виявили намір переукласти вказаний договір оренди чи скасувати його, що дає підстави суду вважати, що сторони договору вважали його укладеним та досягли згоди стосовно всіх істотних умов такого договору. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що відкрите сільськогосподарське товариство «Русь», на момент укладення договору оренди землі та його реєстрації є добросовісним користувачем та набув своїх прав в межах та в порядку норм законодавства, яке діяло станом на час укладення та реєстрації договору оренди із [PERSON]. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, та сторонами не заперечувалося, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.2012 року [NUMBER] успадкувала вказані вище земельні ділянки після смерті [PERSON] та фактично набула права власності на вище вказані земельні ділянки з моменту отримання державних актів на право приватної власності на землю серії [NUMBER] та [NUMBER] державна реєстрація яких проведена 12.12.2012 року за номерами [NUMBER] та [NUMBER]. Згідно з ч. 4 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Суд зважає, що 11.10.2013 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про те, що вона вступає в спадщину та бере на себе права та обов'язки по договору [PERSON] заключного 03.01.2006 року за державним актом [NUMBER] на земельну ділянку загальною площею 2,49 га. Оригінал вказаної заяви досліджений у судовому засіданні та факт її написання [PERSON] не заперечувався представником позивача. Таким чином судом встановлено, що позивач достеменно знала про наявність у неї права власності на вказані земельні ділянки та факту, що вони перебувають в оренді відповідача, обставини укладення такого договору оренди , терміну його дії, тощо, ще з жовтня 2013 року. Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає цих відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Це підтверджується правовим висновком Верховного Суду України в постанові від 23 листопада 2016 року № 3-1058гс16. Також Верховний Суд України в постанові від 23 листопада 2016 року № 3-1058гс16 зазначив правовий висновок щодо витребування майна із незаконного чужого володіння те, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. У справі, яка розглядається судом встановлено, що між [PERSON], яка є законним власником земельної ділянки, та відповідачем був укладений договір на підставі вільного волевиявлення сторін, досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов вказаного договору, а сам договір був зареєстрований на підставі та в порядку встановленому чинним законодавством на час його реєстрації. Таким чином відповідач фактично є добросовісним набувачем, оскільки не знав та не міг знати про помилку державних органів у порядку визначення та процедури реєстрації договорів оренди землі, яка встановлена судовим рішенням лише через чотири рики після укладення вказаного договору. Позивач же в свою чергу вказані земельні ділянки, які знаходяться в оренді відповідача успадкувала та не заперечувала проти умов вказаного договору, взявши на себе всі зобов'язання по договору [PERSON]. Крім того, [PERSON] весь час з моменту вступу в спадщину отримує орендну плату за користування її земельними ділянками, що підтверджується відомостями на виплату грошей за 2015, 2016, 2017 роки та позивачем чи її представником в судовому засіданні не заперечувалося. Таким чином судом встановлено, що позивач достовірно знала про вказаний договір та його реєстрацію ще з жовтня 2013 року, отримувала орендну плату, однак звернулася до суду із даним позовом лише 20.07.2017 року. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У правовій позиції Верховного Суду України, зробленій у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року визначено, що пунктом 1 свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи №6-17цс17 від 22.02.2017 року. До вимог позивача про витребування майна застосовується загальний строк позовної давності, оскільки стаття 268 ЦК України містить виключний перелік вимог, на які не поширюється позовна давність, серед яких відсутні вимоги про витребування майна. Щодо початку перебігу позовної давності, то у справі №6-2407цс15 ВСУ сформулював правовий висновок, за яким «у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, строк позовної давності є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона не знала та не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, тоді як згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Навпаки матеріали справи містять достатньо доказів, що позивач належним чином була повідомлення про вказаний договір оренди, його умови та навіть взяла на себе зобов'язання виконувати умови вказаного договору, що стверджується вказаною вище заявою [PERSON] від 11.10.2013 року. Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, враховуючи заяву відповідача стосовно застосування наслідків пропущення строків позовної давності, враховуючи відсутність клопотання представника позивача про їх поновлення, та відсутність будь-яких доказів на підтвердження належного дотримання строків позовної давності, суд констатує, що [PERSON] пропустила строки позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Що стосується твердження позивача про ліквідацію юридичної особи, як підстава припинення договору оренди землі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно п. 37 вказаного вище договору дія останнього припиняється у разі ліквідації юридичної особи - орендаря. Як зазначалося вище, ст. 32, ч. 4 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відповідно до п.2.1 статуту Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Русь», який затверджено Начальником регіонального відділення фонду державного майна України по Черкаській області наказ №261-ат від 09.10.1995р. та зареєстровано Золотоніською районною державною адміністрацією, реєстраційний №93 від 30.10.1995 повна назва товариства звучить як відкрите сільськогосподарське акціонерне товариство «Русь», а скорочена -ВАТ «Русь». 21.03.2011 відкрите сільськогосподарське акціонерне товариство «Русь» було перетворене в товариство з додатковою відповідальністю «Русь», яке є його повним правонаступником, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.08.2016 №10011237346, де на сторінці дев'ять вказаного витягу вказано, що Товариство з додатковою відповідальністю «РУСЬ» є правонаступником Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «РУСЬ» та вони мають однаковий ідентифікаційний код юридичної особи 00856924. Статтею 104 Цивільного Кодексу України визначено, що у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Позивачем не враховано, що відповідач, є правонаступником ВСАТ «Русь» та набув все майно, всі права та обов'язки, включаючи всі майнові та не майнові права, в тому числі права на користування земельними ділянками, що належали відкритому сільськогосподарському акціонерному товариству «Русь». На підставі наведеного вище, враховуючи добросовісність дій відповідача, пропуску строків позовної давності позивачем, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати по справі, відповідно до ст.141 ЦПК України, позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed