Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить, розірвати шлюб між нею та [PERSON]; визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], 25.12.2012 року разом з нею та стягнути з [PERSON]М на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів доходу відповідача, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог позивач посилається на те, що 23.07.2011 року вона зареєструвала\~шлюб з відповідачем. \~Від шлюбу у них є діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які мешкають з нею та знаходяться на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося у звязку з різними поглядами на життя. Шлюбні відносини з відповідачем припинені з липня 2017 року, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей, що і змусило позивача звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та не заперечував проти розірвання шлюбу. По питанню проживання дітей з позивачкою, відповідач вказав, що він не згідний так як позивачка нічого не робить, вона тільки народила дітей а все інше зробив він. Він зараз не працює але влаштується на роботу і буде утримувати дітей. Про те що він бив позивачку це не правда хоче може один раз він її вдарив але в основному він просто кричить на неї так як вона нічого не робить. Представник третьої особи в судовому засіданні вказав, що в минулому році позивачка разом із дітьми переїхали на проживання в [INFO]. За дітьми мати слідкує, діти відвідують дошкільні заклади. Комісією було проведено обстеження умов проживання позивачки та дітей. Тому він вважає що позов необхідно задовольнити повністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона є матірю позивачки. На даний час позивачка разом із дітьми проживає у неї в будинку. Діти доглянуті, відвідують дитячий садок. Про те що відповідач допомагає позивачці їй нічого не відомо. Суд, заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає\~задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.11.2011 року сторони зареєстрували шлюб у Ризинській сільській раді Звенигородського району, про що зроблено відповідний актовий запис №4, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [PERSON] 1-СР №074989. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Лісівської сільської ради Тальнівського району від 11.04.2018 року за №166 разом з [PERSON] проживають її неповнолітні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] з липня 2017 року за адресою вул. Янківська, буд. 91 с. Лісове, Тальнівського району. [PERSON] обстеження матеріально-побутових умов сімї [PERSON], комісією встановлено що умови проживання задовільні. Відповідно до ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до\~ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. [PERSON] зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Встановлюючи розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд виходить з наступного. За змістом ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи. При цьому, згідно ч. 2ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи слідує, що відповідач офіційно не працевлаштований. Разом з тим, [PERSON] є фізично здоровою людиною та не позбавлений можливості працевлаштуватися з метою отримання доходу, необхідного для утримання його малолітніх дітей. Таким чином, враховуючи викладене вище, а також те, що діти у зазначеному віці потребують значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, суд, приймаючи до уваги інтереси дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів доходу, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання дітей, то суд виходить із наступного. З висновку виконавчого комітету Лісівської сільської ради від 18.04.2018 року №12, який діє від імені органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], вбачається, що виконавчий комітет, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей з матірю [PERSON] підлягають задоволенню. Суд вважає\~за доцільне\~стягнути з\~[PERSON] на\~користь [PERSON]\~судові витрати\~по сплаті\~судового збору\~за вимогу\~про розірвання\~шлюбу у\~сумі 704,80\~грн.\~та стягнути\~з [PERSON] на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved