Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «ВіЕсБанк», в якому просить визнати недійсними повністю укладені між ним та ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк) кредитний договір № KF 51899 від 01 вересня 2009 року, договір застави автомобіля марки DODGE AVENGER, 2008 року випуску від 01 вересня 2008 року, а також укладений між [PERSON] та ВАТ «Електрон Банк» договір поруки від 31 березня 2009 року №96527. В обґрунтування позову зазначив, що 01 вересня 2008 року між ним та ВАТ «Електрон Банк» було укладено кредитний договір № KF 51899 відповідно до якого банк надав йому споживчий кредит у розмірі 25\~376,00 доларів США терміном на 7 років, зі сплатою відсотків обумовлених договором. З метою забезпечення вказаного договору 01 вересня 2008 року між ним та банком було укладено договір застави автомобіля марки DОDGE AVENGER, 2008 року випуску, а 31 березня 2009 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №96527, за яким поручитель зобов»язується відповідати перед банком солідарно з боржником в повному обсязі за несвоєчасне виконання останнім його зобов»язань. Вважає, що всупереч вимог п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору йому не була надана в повному обсязі інформація про усі істотні умови договору. Кредитні кошти були надані йому в іноземній валюті, що не відповідає вимогам національного законодавства, оскільки національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України. Умови кредитного договору є несправедливими, бо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду позивача. Погашення кредиту та сплата відсотків у доларах США є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти відповідач як суб»єкт підприємницької діяльності перекладає на позичальника. Отже використання доларів США, як валюти кредитування є внесенням в кредитний договір пункту , що значно погіршує становище позивача як споживача послуг у разі настання певних подій , зокрема всесвітньо відомої фінансової кризи 2008, 2014 та 2015 років, що є надзвичайною та невідворотною подією та дає право позивачу відповідно до п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Також вважає, що несправедливими є умови п.8.1.2, та п. 5.2.6 кредитного договору відповідно до яких передбачено сплату комісії за перерахування грошових коштів транзитного/кредитного рахунку для сплати за автомобіль або видачі готівки з каси в розмірі 1,30% від суми виданих коштів та обов»язок позичальника не отримувати кредити в інших банківських чи фінансових установах без попередньої згоди банку. Оскільки договору застави і поруки є похідними від основного договору вони підлягають визнанню недійсними разом із договором кредиту. Представник позивача у судове засідання не з»явився, подав заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, однак подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, надав письмові заперечення, в яких вказує, що [PERSON] та ВАТ «Електрон Банк». правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк», погоджено всі істотні умови оскаржуваного кредитного договору, такий укладений згідно вимог чинного законодавства, позивач був ознайомлений з усіма умовами договору та добровільно погодився на такі, про що свідчать його підписи. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з»явилась, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час слухання справи була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення позивача та його представника, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 вересня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк») та [PERSON] укладено Кредитний договір № KF 51899, відповідно до п.1.1. якого, Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти в сумі 25376,00 доларів США строком на 7 років для придбання автомобіля DODGE AVENGER,2008 року випуску-п.1.5 договору. Пунктом 1.2 договору передбачено, що Позичальник зобов»язується повернути Банку суму кредиту та сплатити проценти користування кредитом у строки та в порядку, передбачених Кредитним договором в термін до 01.09.2015 року. Відповідно до п.1.3 договору процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 12% річних. З метою забезпечення своєчасного та повного повернення кредиту, оплати штрафних санкцій, відшкодування інших витрат та збитків 01 вересня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Електрон Банк» укладено договір застави, у відповідності до якого позивач передав у заставу Банку автомобіль DОDGE AVENGER, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 048944, виданого29 серпня 2008 року 1 ВРЕР УДАІ УМВСУ в Тернопільській області. 31 березня 2009 року між ВАТ «Фольксбанк», як правонаступником ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № 96527 відповідно п.1.2 якого Поручитель зобов»язується відповідати перед Кредитором солідарно із Боржником в повному обсязі за своєчасне виконання зобов»язань за Кредитним договором № KF 51899 від 01 вересня 2008 року. Відповідно до ст.ст. 526, 629 ЦК України договір є обовязковий для виконання сторонами, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування. Зокрема, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Зі змісту укладеного Кредитного договору № KF 51899 від 01 вересня 2008 року слідує, що сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема, щодо форми договору -проста письмова форма, суми кредиту -25376,00 доларів США, строку на який укладається кредитний договір -7 років, відсоткової ставки за користування коштами -12 % річних, мети надання кредитних коштів- для придбання автомобіля DODGE AVENGER, 2008 року випуску. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що під час укладання договору про надання споживчого кредиту йому не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору, чим його введено в оману щодо дійсних умов кредитного договору, оскільки вони спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Судом встановлено, що відповідачем повністю дотримано вимог щодо оформлення даного правочину, що підтверджується належними копіями Заяви - Анкети заповненої позивачем від 28 липня 2008 року, кожен аркуш якої підписаний [PERSON], Анкети - Опитувальника (Додатку № 2 до Заяви - Анкети), Повідомленням про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту від 28 липня 2008 року, Розрахунком платежів та ефективної ставки кредиту від 28 липня 2008 року, підписаними позивачем, Анкетою опитувальника фізичної особи від 01 вересня 2008 року, Сертифікатом учасника акції «Флеш-престиж авто від Електрон Банку» із зазначенням умов кредиту від 30.07.2008 року. Копії даних доказів свідчать про те, що відповідачем доведено до відома інформацію позивачу в межах визначених законом. Також суд не приймає до уваги, посилання позивача на неможливість надати належну оцінку укладеному договору та фінансового ризику оскільки при оцінці фінансового стану позичальника, позивач особисто подав інформацію про місце праці, про освіту, інші дані. Згідно отриманої інформації, відображеної в Заяві - Анкеті, позивач отримав вищу економічну освіту, з 2004 року працював у банківській сфері та займався питаннями кредитування, на момент отримання кредиту обіймав посаду директора Відділення Тернопільське ЗАТ «Альфа Банк», користувався кредитами в інших фінансових установах, а отже як фізична особа міг та усвідомлював економічну ситуацію в країні і мав можливість прогнозувати її розвиток. Окрім того, мав можливість порівняти умови кредитування в різних фінансових установах. А отже дані обставини свідчать про те, що у нього був належний рівень знань та особистого досвіду, який дозволив йому спрогнозувати і врахувати можливі ризики при укладені правочину даної категорії. Як вбачається з договору кредиту позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору. Так, в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. Окрім того, в розділі Х Кредитного договору, позичальник - позивач, повторно наголосив на тому, що погоджується з істотними умовами договору, свою дієздатність та правоздатність, а також про факт підтвердження повідомлення позивача у письмовій формі про умови кредитування у Банку. Крім цього, судом встановлено, що позивачем неодноразово підписувались додаткові угоди щодо подальшого обслуговування договору, спричинені коливанням курсу іноземної валюти, зокрема 13 січня 2009 року, 24 лютого 2009 року, 31 березня 2009 року, 25 вересня 2009 року, 07 червня 2010 року. Позивач мав право на вільний вибір будь - якої фінансової установи для укладення такого правочину, тому дані щодо неможливості укладення іншого договору, як у цьому банку так і в іншій фінансовій установі суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається із матеріалів справи, укладений договір про надання споживчого кредиту був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився зі всіма вказаними істотними умовами. Згідно договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позичальника повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони діяли добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать підписи на договорі. З наявної в договорі кредитування інформації не вбачається нечіткості, двозначності, незрозумілості та інших ознак використання нечесної підприємницької діяльності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання такого недійсним. Крім цього, ВАТ «Електрон Банк» правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк», отримав Банківську ліцензію № 31 зареєстровану Національним банком України 10 жовтня 1991 року за номером 25, з відповідними дозволами, якою надано право на укладення правочинів з використанням іноземної валюти. У відповідності до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається ч.3 ст.633 ЦК України. Відповідно до п.11 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з цим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ дійшов до висновку, що суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, аналізуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що ВАТ «Електрон Банк» на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, укладаючи кредитний договір із позивачем та нараховуючи платежі за договором в іноземній валюті, діяв в межах своїх повноважень та згідно вимог чинного законодавства, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю, оскільки позивачем не представлено будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог, які не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Outcome: dismissed