Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач 31 січня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 вересня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4ТP11412851, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у сумі 2 490,59 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 25,08% річних від суми залишку заборгованості, строком користування до 27.09.2007 року. В порушення умов кредитного договору позичальник несвоєчасно і не у повному розмірі здійснював повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у порядку і на умовах встановлених кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 17 січня 2014 року має заборгованість в сумі 18 060,39 грн., з якої: - заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 433,11 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 13 291,07 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) - 836,21 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № DNH4ТP11412851 від 27.09.2006 року у сумі 18 060,39 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача діючий за довіреністю - Сеннова О.А., у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.20). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Судом встановлено, що 27 вересня 2006 року на підставі заяви позичальника №ТP11412851 між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 2 490,60 грн. на споживчі цілі, терміном користування до 27 вересня 2007 року включно, при умові сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 25,08% річних в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в умовах (а.с.4,7-10). Згідно заяви та п. 2.2 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), позичальник доручає банку без додаткового узгодження здійснювати списання те перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку на користь ТСП та банку на рахунки зазначені у заяві. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, про що свідчить акт прийому-передачі товару № DNH4ТP11412851 від 27.09.2006 року та видаткова накладна №ТА-3890 від 27.09.2006 року (а.с.6). Позичальник - [PERSON] в свою чергу порушив умови укладеного договору, в частині своєчасного погашення платежів, передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 17 січня 2014 року має заборгованість у розмірі 18 060,39 грн., з якої: - заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 433,11 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 13 291,07 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) - 836,21 грн. (а.с.3). У відповідності до п. 5.1, 5.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2,3.2.3 Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки платежу. Сплата пені здійснюється у гривні. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості. Також, відповідно до п.5.5. умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором, встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Згідно ст.. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність, у відповідності до ст.. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. А для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, яка, зокрема ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу). У відповідності до ст.. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За змістом ст.. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що передбачено ст..ст.252-255 ЦК України. При цьому, згідно зі ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, за змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд встановив, що за умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту в розмірі та строки, визначені Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кредитних коштів, а відтак і початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки, після 21.09.2007 року позичальником більше не погашалась заборгованість за кредитом, а дія кредитного договору закінчилась 27.09.2007 року, то саме з цього часу рахується початок перебігу позовної давності (а.с.3). Отже, позивач повинен був звернутися за захистом порушеного права до суду до 27.09.2012 року, так як сторонами кредитних правовідносин був обумовлений строк позовної давності протягом п'яти років, однак позивач звернувся до суду 31.01.2013 року, тобто зі спливом позовної давності. Позивач не заявляв до суду щодо поновлення строку позовної давності. А судом, з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку позивачем з поважних причин. Згідно ст.. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). З урахуванням того, що відповідач не приймав участі у справі та не зміг скористатися своїм правом заявити суду про застосування строку позовної давності, тому з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, суд застосовує положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, так як у позивача була законна можливість у встановлений законом строк звернутися до суду із вимогами щодо стягнення заборгованості. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не підлягають задоволенню, то сплачений судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed