Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач 03.06.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , предметом якого є стягнення з них суми боргу за послугу з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] за період з 01.12.2017 року по 01.03.2020 року в розмірі 5807,46 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 2102,00 грн. Як на підставу позову позивач посилається на те, що відповідачі є користувачами його послуг. Позивач, виконуючи свої обов`язки, постійно поставляв відповідачам послуги з постачання теплової енергії і виставляв рахунки відповідно до тарифів, але відповідачі, у порушення ст.67,68,162 ЖК України, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оплату за отримані послуги в повному обсязі не робили, внаслідок чого їх заборгованість за послугу з постачання теплової енергії, яка постачалась за адресою: [ADDRESS] за період з 01.12.2017 року по 01.03.2020 року склала 5807,46 грн. Тому позивач звертається до суду для захисту своїх прав. В судове засідання представник позивача не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у встановленому законом порядку, заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, просить задовольнити і винести заочне рішення. В судове засідання відповідачі не з`явились. На підставі ч.11 ст.128 ЦПК України, суд здійснив їх виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 12.05.2020 року, тобто не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідачі вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. При цьому, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви з додатками, направлялась судом за зареєстрованим місцем проживання відповідачів. Від відповідачів відзив на позов до суду не надійшов, тому відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України, не здійснювалась. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа", згідно Закону України Про житлово-комунальні послуги, здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню. Відповідачі [PERSON] (власник), [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-22) та є споживачами послуги з постачання теплової енергії, яку надає позивач, особовий рахунок № [NUMBER] (а.с.6). З розрахунку заборгованості про стан особового рахунку № [NUMBER] вбачається, що відповідачам, як користувачам житла за адресою: [ADDRESS] , позивачем згідно затверджених тарифів надавались послуги з постачання теплової енергії за період з 01.12.2017 року по 01.03.2020 року, проте за надані послуги відповідачі не сплачували позивачу кошти в повному обсязі, що стало причиною виникнення заборгованості, яка, з урахуванням перерахунку, складає 5807,46 грн./а.с.7/. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги»\~(в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Статтею 1 вказаного Закону\~визначено, що виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Суб`єктами цього Закону, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття\~1, частина друга статті\~3, стаття\~19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до вимог частини першої\~статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"\~балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до ч.1\~ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 1\~ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Однак, відповідно до п.1 ч.1\~ст.20 цього Закону\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3\~ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року в справі №6-2951цс15. Відповідно до\~статті 319 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує. Стаття 322 ЦК України\~покладає на власника майна тягар його утримання. Зокрема власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.2\~ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якщо жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин є власник зазначеного приміщення. Відповідно до частин 1 та 2 статті 32\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Плата за централізоване опалення позивачем нараховувалась щомісячно на підставі тарифів на теплову енергію, які встановлені відповідними Постановами НКРЕКП, а не на підставі договору про надання послуг. Згідно зі\~статтю 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову, оскільки [PERSON] є власником квартири, а [PERSON] та [PERSON] - користувачами, і як учасники правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг, не виконали свого обов`язку з оплати наданих позивачем послуг за житлово-комунальні послуги. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на діючих нормах закону, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 2102,00 грн., в рівних частинах з кожного з відповідачів /а.с.12/. На підставі викладеного та

Outcome: approved