Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до Дружківського міського суду з позовною заявою до Дружківської територіальної громади в особі Дружківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що [INFO] року помер її син [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS]. У встановлений законом шестимісячний строк вона подала заяву до Дружківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у неї, як у спадкоємця відсутні будь-які документи, якими можна підтвердити право власності [PERSON] на квартиру. Після смерті [PERSON] донька його дружини [PERSON], забрала всі правовстановлюючі документи на спірну квартиру та відмовляється їх надати, уникає зустрічей. В теперішній час, в зв'язку з вказаними обставинами, вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитись спадковим майном. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті її сина [PERSON], померлого [INFO] року. Позивач [PERSON] у судове засідання з'явилась, позов підтримала в повному обсязі, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Мотивувала свої вимоги тим, що вона є матір`ю спадкодавця [PERSON] В судове засідання з'явилася представник позивача [PERSON], підтримала позов повністю. Представник відповідача Дружківської територіальної громади в особі Дружківської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву, в якій просять розглянути справу без їх участі. Третя особа [PERSON] прибула в судове засідання, заперечує проти позову, просить відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі. Свою позицію мотивувала тим, що вона вважає себе донькою померлого, у неї є рішення суду про те, що вона проживала з померлим однією сім'єю, всі витрати на поховання понесла самостійно і на даний час проживає в даній квартирі і прийняла спадщину. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, третю особу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю [PERSON], що підтверджується актовим записом про народження № 28, зроблений 03 травня 1953 року Федоровським сільським ЗАГСом Андріївського району Донецької області (а.с. 6). Відповідно до актового запису № 485 від 06 червня 2016 року, зробленого Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO] року (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка йому належала на підставі свідоцтва про право власності на житло видане виконкомом Дружківської міської ради Донецької області від 13.06.1994 року та свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті його дружини [PERSON] від 21 липня 2002 року, видане Дружківською державною нотаріальною конторою (а.с. 10, 53, 54). Згідно відповіді на запит суду та наданою інформаційною довідкою разом із копіями документів зі спадкової справи, після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №131/2016, номер у спадковому реєстрі 59083717: за заявою №291 від 09.06.2016 року від дочки спадкодавця - [PERSON], про прийняття спадщини за законом; за заявою № 499 від 12.10.2016 року від матері спадкодавця - [PERSON], про прийняття спадщини за законом, але свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 61-70). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»). Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до п. 4.9. Глави 10 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", який затверджений наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину по спадковій справі, оскільки в неї нема правовстановлюючого документа на спірну квартиру. В судовому засіданні установлено, що оригінали правовстановлюючих документів зберігаються у [PERSON], котра пояснила суду, що вона також вважає себе спадкоємицею її батька, оскільки завжди відносилась до нього, як до свого батька. Зазначила, що також звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] Судом установлено, що [PERSON], після смерті [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (а.с. 61, 64). В заяві [PERSON] вказала, що вона є донькою померлого [PERSON] Судом установлено, що [PERSON] є спадкоємицею не першої черги, а четвертої черги спадкоємців. Такий висновок суду ґрунтується на наступних висновках, так [PERSON] у 1992 році змінила за власною ініціативою прізвище та по-батькові з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с 77). Як пояснила у судову засіданні [PERSON] зміна прізвища та по-батькові відбулось з її власною ініціативою, в знак подяки [PERSON] за те, що він завжди відносився до неї як до своєї рідної доньки. На підставі цього, змінила своє свідоцтво про народження (а.с. 107). В свідоцтві про народження [PERSON] (серія [NUMBER]) батьком записано «[PERSON]». В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що [PERSON] її не всиновлював згідно законодавства, вони разом з матір'ю та [PERSON] проживали однією сім'єю і він завжди відносився до неї як до своєї доньки, а вона до нього як до рідного батька. 24 січня 2017 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області було встановлено факт проживання однією сім'єю з 22 липня 1978 року до [INFO] року [PERSON], [INFO], з [PERSON], [INFO] (а.с. 79). Згідно ст. 1264 ЦК України [PERSON] є спадкоємицею четвертої черги спадкування, а не першої, як вона вважала. Відповідно [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги спадкування згідно ст. 1261 ЦК України. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно відповіді Дружківської державної нотаріальної контори від 11.07.2017 року № 655/02-14 було подано заяви від [PERSON] та [PERSON], заяв від інших спадкоємців за законом та заповітом не надходило, свідоцтва про право на спадщину за законом чи за заповітом не видавались (а.с. 61). Відповідно, право на спадкування [PERSON] як єдиної спадкоємиці першої черги встановлено. Судом установлено, що за час свого життя спадкодавець [PERSON] був власником 1/2 квартири [ADDRESS]. Даний висновок ґрунтується на наступному, так судом установлено, що 22 липня 1978 року [PERSON] уклав шлюб за [PERSON], після укладення шлюбу остання змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 108). У 1994 році подружжя [PERSON], та донька [PERSON] [PERSON] внаслідок проведення приватизації стали співвласниками квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого бюро приватизації житла м. Дружківка від 13.06.1994 року за № 4473 та зареєстрованого у Дружківському бюро технічної інвентарізації віж 16.06.1994 року за № 6322 (а.с. 54). 24.08.2001 року [PERSON] померла (а.с 106). [PERSON] та [PERSON] отримали у спадщину у вигляді 1/3 квартири [ADDRESS] (а.с. 104, 111). Відповідно, кожний з спадкоємців став власником 1/2 квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло видане виконкомом Дружківської міської ради Донецької області від 13.06.1994 року та свідоцтвом про право власності на спадщину за законом після смерті його дружини [PERSON] від 21 липня 2002 року, видане Дружківською державною нотаріальною конторою (а.с. 10, 53, 54). Реєстрацію права власності спадкоємці згідно з Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не проводили, про це свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 32). Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 розділу 2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Суд вважає доведеним, що на теперішній час, позивач з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-I) (п. 40). На теперішній час законні підстави для втручання у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості [PERSON] користуватися та розпоряджатися 1/2 частиною квартири [ADDRESS], що входить до спадкового майна та належить їй в порядку спадкування, відсутні. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ч.1 ст. 1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції України). Суд вважає, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що за позивачем необхідно визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті її сина [PERSON], померлого [INFO] року.

Outcome: approved