Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

В травні 2016 року позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідача - [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. 04.06.2008 року між ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 9Ф, згідно якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі в розмірі 25316,45 Євро під 14,00 % річних, зі строком користування по 01.06.2018 року. 02.12.2008 року між банком та відповідачем укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким встановлено, що за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором, між цими ж сторонами був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 3460. Відповідно до умов іпотечного договору відповідач передав в іпотеку банку належну йому земельну ділянку площею 1000 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Відповідач - [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, через що виникла заборгованість, яка станом на 07.04.2016 року становить 1 169 750,34 грн., та складається з: - заборгованості за кредитом - 17 249,75 Євро; - відсотків за користування кредитом - 21 055,36 Євро; - комісії за обслуговування кредиту - 16 743,72 грн.; - штрафних санкцій - 25 844,05 грн. Посилаючись на вищевикладене, та з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач остаточно просив звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 1 000 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], шляхом визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримав, просив про задоволення позову. Також просив розглядати справу без його участі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання по справі був повідомлений своєчасно та належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Тому, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 04.06.2008 року між ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" та [PERSON] укладений кредитний договір № 9Ф, згідно якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі в розмірі 25316,45 Євро під 14,00 % річних, зі строком користування по 01.06.2018 року. 02.12.2008 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким встановлено, що за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між цими ж сторонами 04.06.2008 року був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 3460. Відповідно до умов іпотечного договору відповідач передав в іпотеку банку належну йому земельну ділянку площею 1000 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Пунктами 7.1 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобов'язань, вони не будуть виконані та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладені цього договору, виявляться недостовірними або недійсними у не виконання або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором та цим договором. Відповідно до п. 7.4 сторони договору домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору № 9Ф, внаслідок чого станом на 07.04.2016 року виникла заборгованість на загальну суму - 1 169 750,34 грн., із яких заборгованість за кредитом - 17 249,75 Євро; відсотки за користування кредитом - 21 055,36 Євро; комісія за обслуговування кредиту - 16 743,72 грн.; штрафні санкції - 25 844,05 грн. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Проаналізувавши положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобов'язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 26.10.2016 року у справі № 6-1625цс16. Також, виходячи із положень ст. 392 ЦК України, позивач має довести, зокрема, що його право власності не визнається відповідачем або іншою особою. Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач намагався у позасудовому порядку зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Позовних вимог до відповідного органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно позивачем також не заявлено. З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed