Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Дружківський фарфоровий завод» про зобов`язання адміністрації ТОВ «Дружківський фарфоровий завод» прийняти на роботу та стягнення належної оплати. В обгрунтування позовних вимог зазанчив, що 13 травня 2014 року його поставили на облік, як безробітного в центрі зайнятості м.Дружківка, після скорочення штату на ПАТ «ДМЗ». 26 грудня 2018 року на прийомі у спеціаліста №9, йому було видано направлення на ТОВ "ДФЗ" для влаштування на вільне робоче місце: слюсаря - ремонтника. 27 грудня 2018 року він прийшов до ТОВ «Дружківський фарфоровий завод», за адресою: Донецька область, м.Дружківка, вул.Педагогічна, 18 з відповідним направленням на вільне робоче місце: слюсаря - ремонтника. Проте, йому було відмовлено у прийомі на роботу, з причини невідповідності вимогам займаній посаді. При цьому, жодного роз`яснення, бесіди та огляду трудової книжки, представниками підприємства не відбулось. З приводу незаконної відмови він звертався до УСЗН Дружківської міської ради та головного управління Держпраці у Донецькій області. Однак, УСЗН Дружківської міської ради перенаправило його звернення до ГУ Держпраці у Донецькій області. А ГУ Держпраці у Донецькій області в свою чергу надало відповідь, що їм забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду індивідуальних або колективних трудових спорів. На підставі вказаного, просить зобов`яти адміністрацію ТОВ «ДФЗ» прийняти його на роботу з 27 грудня 2018 року на посаду слюсаря-ремонтника; стягнути належну йому оплату у разі прийняття його на роботу. 15 березня 2019 року ухвалою суду було залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків вказаних в ухвалі суду (а.с.4). 27 березня 2019 року на адресу суду надійшла заяву про усунення недоліків вказаних в ухвалі суду від 15 березня 2019 року та надано клопотання про звільнення його від сплати судового збору (а.с.8-9). 29 березня 2019 року ухвалою суду було прийнято до провадження позовну заяву, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання, а також вирішено питання про звільнення позивача від сплати судового збору (а.с.23-24). 02 вересня 2019 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.72). 31 січня 2020 року та 12 серпня 2020 року судом на адресу ТОВ «ДФЗ» направлено запит щодо надання інформації (а.с.91, 120). 12 серпня 2020 року на адресу ГУ Держпраці у Донецькій області направлено запит щодо надання інформації та документів (а.с.121). 26 серпня 2020 року судом отримано документі від ГУ Держпраці у Донецькій області (а.с.123). 24 квітня 2019 року представник відповідача ТОВ «Дружківський фарфоровий завод» надав відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив наступне. В провадженні Дружківського міського суду Донецької області знаходиться справа №229/1376/19 за позовом [PERSON] до ТОВ «ДФЗ» про зобов`язання адміністрації ТОВ «ДФЗ» прийняти на роботу та стягнення належної оплати. 17 квітня 2019 року ТОВ «ДФЗ» отримано ухвалу Дружківського міського суду Донецької області у справі №229/1376/19 від 29.03.2019 з копією позову. Вважають, що позовні вимоги [PERSON] непідтверджені фактичними обставинами, необґрунтовані нормами матеріального та процесуального права, недоведений причинно-наслідковий зв`язок між діями ТОВ «ДФЗ» та наслідками втрати роботи позивача, а також грошових коштів (оплати праці), недоведена провина відповідача тощо. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Так, 27 грудня 2018 року за направленням від Державної служби зайнятості до ТОВ «ДФЗ» звернувся [PERSON] , як кандидат на вакантну посаду слюсаря-ремонтника 5-го розряду механічної служби заводу. Кандидатом на вакантну посаду [PERSON] до відділу персоналу ТОВ «ДФЗ» було надано направлення Державної служби зайнятості, паспорт громадянина України та трудову книжку, про що свідчить службова записка начальника відділу. Одночасно, [PERSON] до відділу персоналу ТОВ «ДФЗ» не були надані будь-які офіційні документи, підтверджуючи його придатність за станом здоров`я, кваліфікацією та відповідність вакантній посаді слюсаря-ремонтника механічної служби заводу 5-го розряду: Державний стандарт професійно-технічної освіти (ДСПТО 7233.С.33.11 - 2015), професія: слюсар-ремонтник код:7233, кваліфікація: слюсар-ремонтник 5-го розряду. У зв`язку з невідповідністю кандидата на вакантну посаду заявленим вимогам, відділом кадрів ТОВ «ДФЗ» в направлені Державної служби зайнятості відмовлено. Таким чином, позивачем не підтверджено документально і факт того, що він належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію тощо). Тобто, перелік обов`язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП України є вичерпним і такого обов`язку відповідач не порушував, а отже вимоги про зобов`язання прийняти на роботу також є незаконними. А тому, відмовою у працевлаштуванні за направленням Державної служби зайнятості законі права позивача порушені не були. При цьому, адміністрацією ТОВ «ДФЗ» трудовий договір з [PERSON] не укладався позивач на підприємстві з 27.12.2018 року не працював, а тому будь-які підстави для оплати праці позивачу відсутні (а.с.30-33). 02 травня 2019 року позивач [PERSON] надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що він отримав відзив на його позовну заяву. Вважає, що у відзиві відповідачем не підтверджені фактичні обставини, необґрунтовані покази начальника відділу. Їх дії направлені на невиконання Закону та ухилення від відповідальності (а.с.58). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені ним позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними та не законними. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 43 Конституції України зазначається, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо. Відповідно до ч.2 ст. 21 КзпП України, працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Згідно ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України. Зазначені гарантії збігаються з гарантіями, викладеними в ст. 5-1 КоЗпП України, в якій проголошена гарантія правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу. Судом встановлено, що 26 грудня 2018 року Дружківським міським центром зайнятості було видано направлення [PERSON] на працевлаштування на вільне робоче місце (вакансію) слюсар-ремонтник ТОВ «Дружківського фарфорового заводу» (а.с.2). Відповідно до диплому серія [NUMBER] [PERSON] отримав професію слюса-ремонтник 3-го розряду (а.с.17). Згідно посвідчення № [NUMBER] , 09 квітня 1980 року позивач [PERSON] пройшов курси підвищення кваліфікації за спеціальністю слюсар-ремонтник та отримав 4 розряд (а.с.18). Відповідно до посвідчення [NUMBER] 18 лютого 1981 року позивач [PERSON] пройшов курси підвищення кваліфікації за спеціальністю слюсар-ремонтник та отримав 5 розряд (а.с.17). Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до трудової книжки серія [NUMBER] позивач [PERSON] , останній раз працював у ВАТ «Дружківський метизний завод» в період з 10.07.2007 по 08.02.2011 на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду (а.с.13-15). Відповідно до службової записки начальника відділу персоналу ТОВ «ДФЗ», 27 грудня 2018 року за направленням від Державної служби зайнятості до підприємства ТОВ «ДФЗ» звернувся [PERSON] , як кандидат на вакантну посаду слюсаря-ремонтника механічної служби. Для механічної служби, відповідно до профілю підприємства, встановлено особливі критерії щодо професійно-кваліфікаційного складу осіб, які повинні мати унікальні (рідкісні) професії пов`язані з обслуговуванням виробництва та ремонтом сучасного нового європейського автоматичного обладнання ТМ «SAMA» (Німеччина), «REIDHAMMER» (Німеччина) та «SACMI» (Італія) з центральним програмним забезпеченням, яке ввдено в експлуатацію з 2013 року. Ознайомившись з документами, що підвтерджує особу (паспорт), а також з записами трудової книжки, [PERSON] було запропоновано надати посвідчення або диплом, що підтвержують необхідну кваліфікацію, стосовно вимогам до вакансії. Проте, ним не були надані запитувані документи. Кандидат на вакантну посаду не підтвердив свого досвіду роботи з подібним обладнанням та повідомив про відсутність за останній час офіційних документів про визначення його стану здоров`я за професією слюсаря-ремонтника, встановлені актом визначення категорії працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам (а.с.48). Підстав для направлення кандидата [PERSON] для проходження медичного огляду не було (а.с.35). Як вбачається із корінця направлення на працевлаштування №05171812120002008 від 26.12.2018 року, роботодавцем в графі «Відповідь про прийняте рішення» зроблено відмітку відмовлено в прийнятті на роботу, робоче місце, оскільки не відповідає вимогам (а.с.2). ГУ Держпраці у Донецькій області було розглянуто звернення [PERSON] від 19.01.2019 щодо можливого порушення законодавства про працю керівництвом про працю ТОВ «ДФЗ». В ході проведення перевірки ГУ Держпраці у Донецькій області встановлено, що згідно відповіді ТОВ «ДФЗ» та наданих витягів з технічної докментації вбачається, що відповідно до профілю ТОВ «ДФЗ», а саме для механічної служби заводу встановлені особливі критерії щодо професійно-кваліфікаційного складу осіб, які повинні мати підготовку кваліфікаційних робітників, пов`язану з обслуговування виробництва та ремонту сучасного нового європейського автоматичного обладнання з центральним програмним забезпеченням, згідно з Державним стандартом прфесійно-технінчої освіти ДСПТО 7233.С33.11-2015. При цьому, [PERSON] не були надані будь-які офіційні документи, підтверджуючи кваліфікацію та відповідність вакантній посаді слюсаря-ремонтника механічної служби заводу, через що було зроблено у направлені Державної служби зайнятості представником ТОВ «ДФЗ» запис про невідповідність вакантній посаді (а.с.19). Отже, твердження позивача про те, що відповідач не обґрунтував відмову у прийнятті на роботу, не відповідає обставинам справи. Законом України "Про зайнятість населення" не передбачено обов`язку роботодавця щодо прийняття на роботу осіб, які направлені із центру зайнятості на працевлаштування. Відповідно до ч.3 ст. 50 цього закону роботодавці зобов`язані здійснювати інші заходи щодо сприяння зайнятості населення, передбачені колективними договорами та угодами, укладеними на національному, галузевому та регіональному рівнях. Згідно наказу Мінсоцполітики від 17.08.2015 р. № 848 «Про затвердження форм Персональної картки та додатків до неї, заяви про надання (поновлення) статусу безробітного та направлення на працевлаштування», затверджено форму направлення на працевлаштування. Згідно із зазначеною формою, на корінці направлення на працевлаштування, яке центр зайнятості видає безробітному (незалежно від його категорії) для відвідування ним роботодавця, графу «Відповідь про прийняте рішення» (щодо працевлаштування) заповнює роботодавець, а шукач роботи повертає корінець направлення до центру зайнятості. Роботодавець ставить відмітку (або наводить пояснення) біля належної причини відмови у працевлаштуванні. Таким чином, для роботодавця обов`язковим є наведення письмового обґрунтування відмови у працевлаштуванні безробітних, які направлені до роботодавця центром зайнятості. Саме по собі направлення з центру зайнятості не породжувало обов`язковість прийняття позивача на вакантну посаду. Відповідно до частини першої ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивач не зазначив доводів та не подав доказів про те, що він відноситься до категорії осіб, які підлягають обов`язковому прийняттю на роботу, незалежно від наявності інших кандидатур (ч. 2 ст.22 КЗпП України, чи інші закони України). Доводи позивача [PERSON] про те, що він має переваги при прийнятті на роботу, оскільки він має 5 розряд слюсаря-ремонтника та направлений з центру зайнятості населення, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки необхідно надати підтверджуючи документи про придатність за станом здоров`я, кваліфікацію та відповідність вакантній посаді слюсаря-ремонтника механічної служби заводу 5-го розряду, яка відповідає державним стандартам професійно-технічної освіти. Крім того законом не передбачено, що за наявності зазначених прозивачем обставин роботодавець зобов`язаний прийняти особу на роботу незалежно від наявності у такої особи підтверджуючих документів щодо проходження медичного огляду, також відповідності державному стандарту професійно-технічної освіти. При цьому колегія суддів бере до уваги доводи представника відповідача про те, що враховуючи зміст ст. 21 КЗпП України, укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Цим забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає згідно закону. Також, з матеріалів справи видно, що відповідно до наказу №01.10 від 14 січня 2019 року підприємством ТОВ «ДФЗ» тимчасово зупинено виробництво продукції побутового та ресторанного фарфору та встановлено початок простою (а.с.49). Відповідно до наказу №02.01 від 01 лютого 2019 року дію наказу №01.10 від 4.01.19 продовжено (а.с.50). Поряд з цим, відповідно до наказу №0340 від 29 березня 2019 року підприємством ТОВ «ДФЗ» було здійснено консервацію основних засобів у зв`язку з повною зупинкою виробництва продукції (а.с.51). Між тим, відповідно до частини 2 ст.24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Доводи позивача про те, що ТОВ «ДФЗ» згідно ст. 169 КоЗпП повинен за свої кошти організувати проходження попереднього і періодичного медичного огляду працівників, не можуть бути підставою для висновку про необґрунтованість відмови у прийнятті на роботу. З цього приводу представник відповідача зазначив, що існують певні вимоги до осіб, які займають посаду слюсаря-ремонтника. Так, кандидат має подати відповідну медичну довідку та відповідно до технічної документації устаткування, для механічної служби заводу встановлено особливі критерії щодо професійно-кваліфікаційного складу осіб, які повинні мати підготовку кваліфікаційних робітників пов`язану з обслуговуванням виробництва та ремонту сучасного нового європейського автоматичного обладнання з центральним програмним забезпеченням, згідно з Державним стандартом професійно-технічної освіти ДСПТО7233.С33.11-2015. Отже відповідач, згідно вимог ст. 24 КЗпП України, правомірно вимагав у кандидата [PERSON] , довідку про стан здоров`я та документи щодо підтвердження професійно-кваліфікаційного складу пов`язану з обслуговуванням виробництва та ремонту сучасного нового європейського автоматичного обладнання з центральним програмним забезпеченням. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога [PERSON] про зобов`язання адміністрації ТОВ «Дружківський фарфоровий завод» прийняти на роботу, не підлягає задоволенню. Водночас, щодо позовної вимоги про стягнення належної оплати, суд зазначає, що ця вимога є похідною від позовної вимоги про зобов`язання адміністрації ТОВ «Дружківський фарфоровий завод» прийняти на роботу, яка є необґрунтованою. А тому, в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК, судові витрати у загальній сумі 1536,80 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ухвали суду від 29 березня 2019 року (а.с.23), а у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed