Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду яким просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]\~ суму основного боргу у розмірі 69 250,00 грн. (шістдесят дев'ять тисяч двісті п'ятдесят гривень 00 коп.), суму інфляційних втрат від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.01.2016 року у розмірі 32969,92 грн. (тридцять дві тисячі дев'ятсот шістдесят дев'ять гривень 92 коп.), 3% (три відсотки) річних від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 2430,39 грн. (дві тисячі чотириста тридцять гривень 39 коп.), відсотки за користування грошовими коштами за період 01.09.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 21844,09 грн. (двадцять одна тисяча вісімсот сорок чотири гривні 09 коп.) та суму сплаченого судового збору у розмірі 1265,00грн. (одна тисяча двісті шістдесят п'ять гривень 00 коп.). [PERSON] обґрунтовує наступним. 31 серпня 2014 року між позивачем, паспорт громадянина України серії СВ №382042 виданий Токмацьким МРВ УМВС України в Запорізькій області, та відповідачем, паспорт громадянина України серії СВ №232119 виданий Токмацьким РВ УМВС України в Запорізькій області, було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого Позивач передав Відповідачу грошову позику в розмірі 70 000,00 грн. (сімдесят тисяч гривень 00 коп.) строком повернення до 01 грудня 2014 року. [PERSON] була надана для особистих потреб. Укладення договору позики підтверджується розпискою Відповідача від 31 серпня 2014 року, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. У встановлений договором строк відповідач борг не повернула в повному обсязі. Відповідно до розписки, позивач частково отримала від [PERSON] грошові кошти передані за розпискою від 31.08.2014 р., а саме: 25.10.2014 р. - 250,00 грн. та 24.11.2014 р. 500,00 грн., що разом становить 750,00 грн. Таким чином, неповернутою залишилась сума боргу, що становить 69250,00 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь, суму інфляційних втрат від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.01.2016 року у розмірі 32969,92 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 2430,39 грн., відсотки за користування грошовими коштами за період 01.09.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 21844,09 грн. а також понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 1265,00 грн. В звязку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, вона змушена звернутися до суду за захистом порушених прав та стягнути суму боргу в судовому порядку. 12.05.2016 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати недійсною розписку (правочин) складену нею [PERSON], [INFO], від 31.08.2014 року про отримання від [PERSON] в борг 70000 грн. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що 10.09.2012 року вона була прийнята на роботу продавцем до Фізичної особи-підприємця [PERSON] по трудовому договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, що зареєстрований в Токмацькому МРЦЗ. Вона працювала в магазині на посаді продавця, який знаходиться в с.Запоріжжя Токмацького району. Окрім неї в зазначеному магазині працювали також [PERSON] та [PERSON]. Після чергової інвентаризації в серпні 2014 року, яка проводилася періодично, кожне півріччя та здійснюється безпосередньо дружиною роботодавця - [PERSON], за їх участі, виявилася недостача, в касі не вистачало 210 000,00 грн. Відразу після цього, [PERSON] почала її, а також інших продавців, звинувачувати у крадіжці грошових коштів, яких не вистачало, на що вони заперечували, адже виручка від проданого за день товару зберігалася безпосередньо у роботодавця, тобто після закриття магазину вони здавали гроші, а тому взяти таку значну суму грошових коштів не могли фізично. Так звана інвентаризація (всі основні підрахунки) здійснювалася безпосередньо відповідачем і перевірити суму грошей, яких не вистачало, або ж взагалі саму наявність недостачі, після здійснення перевірки вони не могли. В той же день [PERSON] почала вимагати від неї написання розписки, де б зазначалося, що вона взяла грошові кошти у розмірі 70000,00 грн. у [PERSON] в борг. Аналогічні розписки відповідач примусила написати й інших 2-х продавців магазину [PERSON] та [PERSON] Здійснювати написання «боргової» розписки, вона відмовилася, після чого [PERSON]Д, разом зі своїм чоловіком [PERSON]І почали на неї морально тиснути, та погрожувати, починаючи з фінансової розправи, що нібито, зокрема, вона змушена буде продати все своє майно, разом з майном своїх родичів, щоб розрахуватися з ними, аж до фізичної розправи, з урахуванням членів її сім'ї. Внаслідок застосування до неї психологічного тиску та психологічних маніпуляцій, всупереч своєї волі, вона змушена була написати зазначену вище боргову розписку під диктовку [PERSON] 04.02.2015 року вона звернулась з повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги позивача з підстав, викладених в позовній заяві та відмовити в зустрічній позовній заяві, надав заперечення проти зустрічної позовної заяви наступного змісту. 10.09.2012 року [PERSON] була прийнята на роботу продавцем в магазин до фізичної особи-підприємця [PERSON]. [PERSON], також, стверджує, що в результаті трудових відносин між роботодавцем та нею виникли певні непорозуміння з приводу нестачі грошових коштів та товарів в магазині, в результаті чого роботодавець та його дружина ([PERSON]Д.) 31.08.2014 року змусили її написати розписку про отримання грошових коштів у борг, при цьому подружжя ([PERSON] та [PERSON]Д.) погрожували їй та членам її сім'ї фізичною розправою. В обґрунтування таких тверджень [PERSON] вказує, що вона 04.02.2015 року звернулась до міліції з відповідною заявою. Проте, в результаті оперативних заходів та проведеної перевірки таких тверджень громадянки [PERSON] Токмацьким міським відділом ГУМВС України в Запорізькій області було зроблено висновок про «відсутність в діях [PERSON] та [PERSON] ознак складу кримінального правопорушення, оскільки факти викладені в повідомленні не знайшли свого підтвердження», в результаті чого перевірку обставин викладених в заяві було припинено. Непогоджуючись з результатами проведеної перевірки Токмацьким міським відділом ГУМВС України в Запорізькій області громадянкою [PERSON] 05.03.2015 року було подано скаргу до Токмацької міжрайонної прокуратури. За результатом розгляду даної скарги Токмацьким міським відділом ГУМВС України в Запорізькій області було проведено додаткову перевірку викладених фактів в поданій громадянкою [PERSON] заяві від 04.02.2015 року. За результатами проведеної додаткової перевірки Токмацький міський відділ ГУМВС України в Запорізькій області прийшов до висновку про «відсутність в діях [PERSON] та [PERSON] ознак складу кримінального правопорушення, оскільки факти, викладені в повідомленні не знайшли свого підтвердження», про що було складено відповідний висновок від 06.03.2015 року та направлено [PERSON] (копія Висновку Токмацького міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області від 06.03.2015 року додана [PERSON] до зустрічної позовної заяви). Тобто, це свідчить про те, що жодного психологічного тиску чи погроз зі сторони подружжя [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON] не відбувалося. Будь-яких інших доказів, котрі могли б свідчити про здійснення психологічного тиску, погроз, омани, зі сторони [PERSON] та [PERSON] позивачем [PERSON] до зустрічної позовної заяви не додано. Крім того, [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначає, що її борг виник начебто в результаті проведеної в серпні 2014 року інвентаризації товарів у магазині де вона працювала та який належить чоловіку позикодавця [PERSON]. Проте такі твердження взагалі не заслуговують на увагу, оскільки жодними доказами не підтверджені ані факт проведення інвентаризації, ані причинний зв'язок між начебто проведеною інвентаризацією та виникненням боргових зобов'язань. Відповідач [PERSON], допитана в якості свідка суду пояснила наснала наступне. Вона працювала в [PERSON], в борг кошти не брала так як працювала в неї в магазині. 31.08.2014 року у них був переоблік, коли зробили переоблік в них виникла недостача в сумі 210\~000 грн. Позивач казала, що вони її обікрали та змусила написати розписки, що вони в неї взяли в борг по 70\~000 грн. Вона сказала, що не бачила таких грошей. Переоблік [PERSON] робила з ними завжди. Все підписувала [PERSON] сама, а їм говорила результати. Коли виникла недостача, [PERSON] сильно на них кричала, говорила, якщо вони не напишуть розписки то їм буде дуже погано і з ними може, щось статися та з їхніми дітьми також. Пізніше [PERSON] давала їй два порожні аркуша паперу та просила, щоб вона їх підписала так, як це за отриману заробітню плату, а сама сказала, потім заповне "шапку". Представник відповідача адвокат [PERSON] зазначила, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки відповідач ніяких грошей в борг не брала, а написала спірну розписку під тиском, тому зазначену розписку від 31.08.2014 року необхідно визнати недійсною. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 31 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого Позивач передав Відповідачу грошову позику в розмірі 70 000,00 грн. (сімдесят тисяч гривень 00 коп.) строком до 01 грудня 2014 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою Відповідача від 31 серпня 2014 року, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобовязується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. До цього часу відповідач [PERSON] борг не повернула, що вона не оспорює. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу України є договором позики. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов розписки відповідач зобов'язалась повернути взяту суму грошей у строк до 01.12.2014 року, але свої зобов'язання не виконала в повному обсязі, оскільки відповідно до розписки, складеної [PERSON] та отримала від [PERSON] суму грошей за борговою розпискою від 31.08.2014 року в розмірі 250 грн. 25.10.2014 року та 24.11.2014 року 500 грн. Зазначена розписка також підтверджується підписом [PERSON] Остання розписка є підтвердженням того, що 31.08.2014 року складена саме боргова розписка, оскільки в ній прямо про це зазначено. Відповідачем не оспорюється той факт, що розписка від 31.08.2014 року написана нею власноруч, а розписка про повернення грошових коштів в розмірі 200 грн. та 500 грн. написана [PERSON], однак засвідчена власним підписом відповідача [PERSON] Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України). Відповідно до положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі. Що було зроблено позивачем, в якій вона підтвердила факт отримання грошей в розмірі 250 грн. 25.10.2014 року та 24.11.2014 року 500 грн. за борговою розпискою від 31.08.2014 року. Згідно пояснень представника позивача зазначена розписка була складена позивачем. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві про визнання правочину недійсним посилається на те, що фактично договір позики між нею та позивачем не укладався. Вона грошей в борг не брала, написала вказану розписку всупереч її волі, внаслідок психологічного тиску та погроз розправи і що начебто ця сума це частина недостачі, яка була виявлена під час ревізії магазину. Ці доводи суд не бере до уваги, оскільки кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів в обґрунтування своїх доводів відповідачем не надано. Доводи відповідача про те, що фактично договір позики між нею та позивачем не укладався, є неспроможними, оскільки спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою, яка власноруч складена відповідачем, а також розпискою про повернення частини грошей, яка підписана [PERSON] і за змістом яких [PERSON] зобовязується виплатити взяту суму грошей 70000 грн. [PERSON] до 01.12.2014 року, згідно змісту другої розписки гроші повертались саме за борговою розпискою від 31.08.2014 року. Посилання відповідача на те, що вона написала вказану розписку всупереч її волі, внаслідок психологічного тиску та погроз розправи також не доведені, оскільки за клопотанням [PERSON] була призначена почеркознавча експертиза на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи виконано рукописний текст розписки та підпис від імені [PERSON] від 31.08.14 [PERSON] у незвичайних умовах або незвичайному стані особи, що його виконала,\~ під впливом збиваючих факторів (природних, штучних); чи перебувала [PERSON] на момент складання розписки від її імені від 31.08.14\~ та підпису у незвичайному стані внаслідок незаконного впливу, погроз, примусу, обману, психологічного тиску; чи виконано рукописний текст розписки та підпис від імені [PERSON] від 31.08.14 [PERSON]\~ під диктовку іншої особи. Однак ухвала суду виконана не була, бо [PERSON] не оплатила проведення зазначеної експертизи, хоча сама про це клопотала до суду. Відповідно до ч 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилом статті 1051 ЦК України при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертається увага судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Такого висновку дійшов і Верховний Суду України в ухвалі від 26 січня 2011 року, по справі № 6-48785св10. Звернення [PERSON] до органів внутрішніх справ з повідомленням про погрози фізичною розправою та розправою з їх родичами з боку [PERSON] та [PERSON], що відбулись 31.08.2014 року в приміщенні магазину «Вікторія», що розташований за адресою: Токмацький район, с. Запоріжжя, вул. 50 років Жовтня, суд не бере до уваги, оскільки зазначене звернення мало місце лише після того, як [PERSON] звернулась з позовом до суду. Протягом пяти місяців з часу написання розписки [PERSON] жодного звернення не було. Згідно висновку ДІМ СДІМ Токмацького МВ ГУМВС Українии в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції [PERSON] від 05.02.2015 року та висновку ДІМ СДІМ Токмацького МВ ГУМВС Українии в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції [PERSON] від 06.03.2015 року за зазначеними зверненнями перевірка припинена, в діях [PERSON] та [PERSON] відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.296 КК України, оскільки факти викладені у зверненнях [PERSON], [PERSON], [PERSON] не знайшли свого підтвердження, вбачаються ознаки неврегульованих цивільно-правових відносин. Доводи відповідача про те, що розписка є недійсною, суд також не бере до уваги, оскільки у ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі N 6-24цс12). Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки, який залучено до матеріалів справи. Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем у повному розмірі не повернутий, він підлягає стягненню з нього у судовому порядку. Розрахунок суми інфляційних витрат 3% річних та відсотків за користування грошовими коштами складено вірно, відповідачем не оспорюються, тому підлягають задоволеню. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними доказами, а тому підлягає задоволенню. Зустрічна ж позовна заява задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони усі понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже сума сплаченого позивачем при подачі позову судового збору в розмірі 1265,00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved