Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

В лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором . Позов обґрунтований тим, що 12 серпня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8МК, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 21 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та зобов'язався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Посилаючись на те, що [PERSON] не виконує своїх зобов'язань, які передбачені кредитним договором, у зв'язку із чим утворилась заборгованість станом на 28 грудня 2015 року на загальну суму 13 678,57 грн., позивач просив позов задовольнити , а також стягнути з відповідача 1 378 грн. 00 коп. судового збору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. В доповнення до позовної заяви суду пояснив, що кредит у розмірі 21 000,00 грн. [PERSON] отримав, як погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №8 КК від 25 січня 2008 року. Вказані кошти позичальник в касі банку не отримував, оскільки вони були безпосередньо переведені на рахунок за кредитним договором №8КК, що підтверджується меморіальним ордером. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність вимог позивача. В своїх запереченнях покликались на відсутність доказів у позивача про надання банком коштів позичальнику в сумі 21 000,00 грн. А отже банк не виконав свої зобов'язання, коштів через касу банку не видав, тобто порушив порядок отримання коштів, який передбачений умовами кредитного договору. Також умови договору в частині нарахування неустойки суперечать положеннями статті 61 Конституції України , де ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім цього пеня нарахована не в межах строку позовної давності, а більше ніж за п'ять років. Просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2009 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8МК, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 21 000,00 грн., як погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 8КК від 25 січня 2008 року, зі сплатою відсотків і винагороди відповідно до графіка погашення кредиту, який передбачений в Додатку №1 та зобов'язався повернути його до 12 серпня 2016 року . Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). В силу ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір це коли банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається із матеріалів справи в укладеному між сторонами у письмовій формі договорі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Підписанням кредитного договору, [PERSON] погодився зі всіма умовами цього правочину та прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. Доводи представника відповідача про те, що банком не доведено факту надання ним коштів позичальнику не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази того, що кошти в сумі 21 000,00 грн. були перераховані позичальнику, як погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 8КК від 25 січня 2008 року, крім цього позичальник періодично повертав кошти , як по кредиту гривневому так і по кредиту валютному, що підтверджується розрахунками заборгованості за договором №8МК від 12 серпня 2009 року та за договором №8КК від 25 січня 2008 року. Відповідно до положень ст. ст. 526 , 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, у зв'язку з чим станом на 28 грудня 2015 року утворилась заборгованість. З розрахунку розміру заборгованості вбачається, що загальна сума заборгованості становить 13 678 грн. 57 коп., яка складається з наступного: 8 609 грн. 00 коп. заборгованості за кредитом, 2 999 грн. 96 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом, 1 180 грн. 15 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором , 250 грн. 00 коп. штрафу (фіксована частина), 639 грн. 46 коп. штрафу (процентна складова). Обґрунтованість та правильність розрахунку, окрім визначення розміру заборгованості штрафу та пені підтверджується наданими доказами: кредитним договором № 8МК від 12 серпня 2009 року, додатком №1 до вказаного договору, випискою з рахунку банку. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Однак, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За змістом п.6.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, строків повернення кредиту, передбачених графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток №1) , позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Також пунктом 6.6. кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більше ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов»язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення , а тому у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафу слід відмовити. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Що стосується позовної вимоги про сплату відповідачем пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 1 180,15 грн., то її розмір необхідно зменшити з огляду на наступне. Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення . Крім того, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В матеріалах справи містяться документи, які підтверджують важкий матеріальний стан позичальника ( а.с.70, 72), що негативним чином вплинуло на його фінансову спроможність виконувати кредитні зобов'язання. Враховуючи майновий стан відповідача, суд приходить до висновку про те, що належним способом прояву принципів добросовісності, справедливості та розумності у спірних правовідносинах, а також досягнення певного балансу прав та інтересів кредитора та боржника буде реалізація судом передбаченого частиною 3 статті 551 ЦК України права на зменшення розміру пені до 300,00 грн. На підставі викладеного, оцінивши в сукупності усі наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково . Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Як роз'яснено у п.39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо суд на підставі статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача , пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Як вбачається із платіжного доручення позивачем оплачено судовий збір в розмірі 1 378 грн. 00 коп., який підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Outcome: partial