Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання в розмірі 5729,64 грн., стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначено, що позивач надає послуги теплопостачання в квартиру за адресою [ADDRESS], де проживає відповідач, яка є споживачем даної послуги. Судовий наказ, виданий Івано-Франківським міським судом 11.09.2014 року, був скасований ухвалою від 08.12.2014 р. Заборгованість по даних послугах відповідача станом на 01.06.2015 року становить 5729,64 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що в неї відсутні договірні відносини із ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», послуги не надавалися належним чином, на звернення щодо укладення договору позивач відповідав відмовою. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» проводить господарську діяльність в т.ч. у сфері теплопостачання, та надає послуги до будинку, де знаходиться квартира відповідача, що не спростовано належними доказами та підтверджено сторонами. В квартирі [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON], що підтверджується адресною довідкою (а.с.16) та розрахунком позивача. Позивачем надано розрахунок заборгованості, за яким відповідач за період з 01.04.2013 року по 01.06.2015 року заборгував за надані послуги теплопостачання 5729,64 грн. (а.с.4). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідач однією із підстав для відмови в задоволенні позову називала відсутність укладеного договору. Представник позивача зауважила, що ними в газеті «Західний кур'єр» від 13.12.2012 року було опубліковано Договір про надання послуг із централізованого опалення та підігріву води, таким чином між позивачем і відповідачем укладено договір приєднання і немає необхідності укладати індивідуальний договір із відповідачем. Питання укладення договору між сторонами не є предметом спору, однак суд роз'яснив, що кожна із сторін має право ініціювати укладення індивідуального договору, і відповідач в даному випадку неправомірно відмовляє в його укладенні. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Правовідносини, які виникли у сфері надання комунальних послуг, регулюються спеціальним законодавством, а саме як вже зазначалось Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. За вимогою ч.3 ст.815 ЦК наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які існували між сторонами на підставі усного договору про надання послуг з теплопостачання, є зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідачем не надано доказів ненадання позивачем послуг централізованого опалення. Таким чином, врахувавши вищевказане, суд приходить до висновку, що позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» слід задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь ДМП «Івано_Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.04.2013 року по 01.06.2015 року в розмірі 5729,64 грн. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630,

Outcome: approved