Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», в якій просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток на час затримки розрахунку за період часу з 05.07.2018 по 28.05.2020 у сумі 186374,98 грн. та сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що починаючи з 15.11.2011 він працював на «Шахті ім.. Д.Ф. Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля», підземним гірником з ремонту гірничих виробок 3 розряду з повним робочим днем під землею. 05.07.2018 він був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію. При звільнені з підприємства відповідачем не був проведений у повній мірі розрахунок. З цього приводу позивач звернувся до суду з вимогою про видачу судового наказу про стягнення з ПАТ «Лисичанськвугілля» середнього заробітку за час затримки розрахунку. 02.06.2020 дана вимога була задоволена та винесено судовий наказ. Однак, 25.06.2020 даний судовий наказ був скасований на підставі заяви «ПАТ «Лисичанськвугілля» та рекомендовано звернути до суду з позовом про стягнення середнього заробітку. На день звернення позову до суду, сума середнього заробітку, яку відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку складає 186374,98 грн. У зв`язку з вищезазначеним просить стягнути зазначену суму. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 10.07.2020 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/4401/20 було відкрито провадження у цій цивільній справі. 11.09.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги, в яких відповідач не погоджується з розрахунком середнього заробітку зазначеного у позовній заяві, а також зазначає, що позивач звернувся до суду з порушенням тримісячного строку. 13.10.2020 року від позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що у відповідача наявні наявна заборгованість зі сплати заробітної плати перед позивачем, яка на час звернення до суду не виплачена. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав письмове клопотання, в якому просив проводити розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ПАТ «Лисичанськвугілля» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду відзив. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правових відносин. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , заповненою 18.07.1988 року, на підставі наказу № 596-К від 05.07.2018 року, [PERSON] , [INFO] , звільнений за ст. 38 КЗпП України. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та 05.07.2018 звільнений. Згідно з довідкою № 84 від 27.05.2020 р., яка видана ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля», заборгованість по заробітній платі станом на 26.05.2020 складає - лікарняний за рахунок підприємства 6012,97 грн. Згідно з довідкою № 85 від 27.05.2020 р., яка видана ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] , без нарахувань складає 368,33 грн. Мотивувальна частина Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з статтею 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою цієї статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція міститься в постанові ВС від 30.01.2018 у справі № 760/18557/15-ц. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою № 85 від 27.05.2020 середньоденний заробіток складає 368,33 грн., з урахуванням суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Час затримки розрахунку з 06 липня 2018 р. (наступний день після звільнення) по 28 травня 2020 р. включно складає 124 робочих днів у 2018 році (з 06.07.2018 до 31.12.2018), 250 робочих днів у 2019 році та 101 робочий день у 2020 році (з 01.01.2020 до 28.05.2020) = 475 робочих днів, тобто заробітна плата за час затримки розрахунку визначається 457 робочих днів * 368,33 грн. = 174956,75 грн. з урахуванням суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, Таким чином, суд доходить висновку, що є передбачені законом підстави для часткового задоволення позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст. 13 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог, надані докази є достатніми та переконливими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1749 грн. 56 коп.

Outcome: partial