Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

До суду з позовом звернулось ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», вказуючи, що 28.12.2006р. між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був кладений договір про відкриття кредитної лінії № к-2124/л, згідно якого, позивач надав [PERSON] кредитні ресурси у розмірі 65 000 дол.США, в якості забезпечення якого між позивачем та [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір на кв. [ADDRESS]. Так як [PERSON] помер [INFO], спадщину після смерті якого отримав відповідач по справі, а 06.02.2011р. померла також і мати відповідача [PERSON], спадщину після смерті якої також прийняв відповідач, ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» після уточнення позову просило в рахунок погашення кредитної заборгованості перед AT «Банк «Фінанси та Кредит» по договору про відкриття кредитної лінії № к-2124/л від 28.12.2006 року, що складає 75 105, 50 дол. США. переводитися в українську гривню за курсом 9,6994 грн. та складає 728 478,29 грн. з яких заборгованість по кредиту - 64 997,74 дол. США (що еквівалентно 630 439,08 грн. за курсом НБУ - 9,6994 за 1 дол. США), заборгованість по відсоткам 4 006,05 дол. CША, що еквівалентно 38 856,28 грн., пеня за несвоєчасну сплату щомісячних платежів по основному боргу - 3 395,31 дол. США, що еквівалентно 32 932,47 грн. за курсом НБУ, пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 2 706,40 дол. США, що еквівалентно 26 250,46 гривень за курсом НБУ, звернути стягнення в межах вартості спадкового майна, яке було передано спадкоємцю [PERSON], [INFO], що мешкає за адресою: [ADDRESS], в натурі, а саме на квартиру; номером [ADDRESS], житловою площею 46,2 кв.м., загальною площею 64,6 кв. м., яка належала по ?? частині померлим [PERSON] та [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 433 000 грн. Не погоджуючись з заявленими до нього позовними вимогами [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, посилаючись на те, що під час укладення договору про надання кредиту банком не було належним чином виконано обов'язок переддоговірної роботи з позичальником - був відсутній загальний розпис кредиту; зміна процентної ставки є несправедливою умовою договору, безпідставно застосував іноземну валюту при споживчому кредитуванні. В судовому засіданні представники позивача вимоги позову підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, заперечували проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на його безпідставність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на необґрунтовану оцінку вартості майна, та просив позов ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» залишити без задоволення; підтримав вимоги власного позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 28.12.2006р. між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ «Банк Фінанси та Кредит» й [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії № к-2124/л, згідно якого позивач надав [PERSON] кредитні ресурси у розмірі 65 000 дол.США з оплатою по процентній ставці 15 % річних, а [PERSON] зобов'язався повернути кредитні ресурси, отримані за кредитним договором у строк до 28.12.2013р. (т.1 а.с. 7-13). В якості забезпечення повернення кредитних ресурсів 11.01.2007р. між позивачем та [PERSON] й [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 53, згідно якого [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме квартиру під номером [ADDRESS], житловою площею 46,2 кв. м., загальною площею 64,6 кв. м., що належить іпотекодавцям в рівних частках на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27.08.2003р. за реєстровим №5249(т.1 а.с. 14-17, 207). Також, в якості забезпечення повернення кредитних ресурсів були укладені договір поруки № 2451/07 від 14.11.2007р., та договір поруки №1190 від 28.12.2006р., за якими [PERSON] та [PERSON] виступили поручителями (т.1 а.с .18-23). [PERSON] помер [INFO] (т.1 а.с .24). Станом на час смерті позикодавця розмір заборгованості за кредитним договором склав 64 997,74 дол.США, заборгованість за процентами - 4 006,05 дол.США, а всього 75 105,50 дол.США, що за курсом НБУ станом на 03.03.2014р. складає 728 478,29 грн. (т.2 а.с. 46). З заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся відповідач по справі - син спадкодавця [PERSON] (т.1 а.с. 63, 65). [INFO] померла [PERSON] (т.1 а.с. 191). Після смерті матері з заявою про прийняття спадщини звернувся її син, відповідач по справі [PERSON] (т.1 а.с. 166). Вартість квартири під [ADDRESS], житловою площею 46,2 кв.м., загальною площею 64,6 кв.м., складає 433 000 грн. (т.2 а.с. 47-81). Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Стаття 608 ЦК України пов'язує припинення зобов'язання смертю фізичної особи. За положеннями ч.3 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таким чином суд дійшов до висновку про те, що у зв'язку зі смертю позичальника припинились зобов'язання за кредитним договором та як похідного - за іпотечним. Аналогічні висновки містяться в Постанові ВСУ від 11.09.2013р. у справі 6-52цс13. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Тобто у [PERSON] виникає відповідний обов'язок щодо погашення 75 105,50 дол.США як обов'язку спадкодавця [PERSON] в межах вартості спадкового майна - ? частини квартири під [ADDRESS], житловою площею 46,2 кв.м., загальною площею 64,6 кв.м., вартістю 216 500 грн. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі - ч.2 ст. 1282 ЦК України. Оскільки відповідач відмовляється одноразовим платежем погасити вимоги кредитора - ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», тому обґрунтованими є вимоги останнього про накладення стягнення на майно, як передане спадкоємцю в натурі. З викладених вище підстав не приймаються до уваги судом посилання представника позивача на те, що відповідач має відповідати також в межах вартості частини квартири [PERSON] Оцінюючи вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком, та ст. 47 цього Закону передбачається право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Національний банк України у листі від 07.12.2009 р. № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» роз'яснив, що відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про Національний банк України»офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Частиною 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» визначено, що валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. За змістом Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2003 року за № 1094/8415, а також додатку № 1 до нього, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США, євро та швейцарського франку, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. У статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підписавши кредитний договір, [PERSON] свідомо погодився із всіма його умовами. Окрім цього, [PERSON] протягом значного проміжку часу виконував свої обов'язки за кредитним договором, що полягали у здійсненні щомісячних платежів у валюті кредиту, чим додатково підтвердив свою згоду із умовами цього кредитного договору. Згідно з Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" за № 661-VІ від 12.12.2008 року, закон є чинним, були внесені зміни до деяких законодавчих актів України. Внаслідок цього згідно зі ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Крім того стаття 55 Закону України „Про банки та банківську діяльність" також гарантує, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Таким чином з дня набрання чинності Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" за № 661-VІ умови кредитного договору про надання кредиту про права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемним, а тому в силу положень ч.2 ст. 215 ЦК України у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(ч.3 ст.215 ЦК України). Якщо одна з сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним (ч.1 ст.230 ЦК України). Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, передбачених законом ( ч.2 ст.229 ЦК України). Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину ( ч.2 ст.230 ЦК України). Підставами визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів" є включення у договори з споживачем умови, які є несправедливим, тобто такі, що всупереч принципу добросовісності мають наслідком дисбаланс договірних прав та обов'язків між сторонами. Права споживача в разі отримання ним продукції в кредит передбачені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які відсотки та інші вартісні елементи кредиту, які не були зазначені у договорі. Тобто споживачеві лише пропонуються умови, а якщо він не погоджується, може знайти інші, кращі. В судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позову [PERSON] про те, що при підписанні кредитного договору банком були порушені права позичальника як споживача фінансової послуги, їх умови були несправедливими та цей правочин здійснений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності, при укладенні спірного правочину волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, цей правочин здійснений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності, при укладенні кредитного договору банк обманним шляхом змусив погодитись на надання кредиту саме в іноземній валюта, тобто доларах США. [PERSON], підписавши інформацію щодо загальної вартості кредиту, графік погашення кредиту, підтвердив, що банком йому надано інформацію про умови кредитування та ці відомості є повні, вичерпні та зрозумілі для позичальника. Таким чином, умови, укладені між банком та [PERSON], кредитного договору та договору іпотеки до нього були погоджені у встановленому законом порядку та позичальник проти них не заперечував. Отже, такі умови договорів є результатом домовленості сторін, що відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів. В силу статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно частині задоволених позовних вимог у вигляді 850 грн. державного мита, 60 грн. витрат на ІТЗ, а також 1 315 грн. судового збору, а всього 2 225 грн.

Outcome: partial