Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулася [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми доргу за довогором позики. Позивач [PERSON], згідно позовної заяви просить стягти із відповідача [PERSON] 000 грн матеріальних збитків, 819, 35 грн інфляційних нарахувань, 258, 62 грн. 3% річних та судовий збір в сумі 551 грн 20 коп.. Позивач, [PERSON], після сплати відповідачем 16\~000 грн під час розгляду справи в суді уточнив позовні вимоги і прость стягти із відповідача [PERSON] - 819, 35 грн інфляційних нарахувань, 258, 62 грн. 3% річних та судовий збір в сумі 551 грн 20 коп.. В судове засідання відповідач не зявився, направивши на адресу суду повідомлення, в якому просив розглянути справу за його відсутності, уточнені заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 4\~ ст. 174 ЦПК України\~ у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши позивача, яка підтримала свої уточнені позовні вимоги, зачитавши заяву відповідача, який визнав уточнені позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що 12 травня 2015 року відповідач звернувся до [PERSON]Є з проханням терміново позичити йому кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. посилаючись на значну потребу в грошах. Позивач погодилася надати йому позику за умови вчасного повернення коштів та складення письмової розписки. Того ж дня відповідач взяв у [PERSON]Є в якості позики 20 000 грн. при цьому підписавши боргову розписку із зобовязанням повністю повернути позивачеві позичені кошти до 31 грудня 2015 року. Боргова розписка була скріплена власноручним підписом відповідача. До обумовленої дати повернення боргу, а саме до 31 грудня-2015 року, відповідач повернув [PERSON]Є лише 3 000 грн.. із загальної суми, а 25 лютого 2016 року ним було сплачено ще 1 000 грн. після чого жодних платежів в якості повернення боргу позивач не отримала. Позивач зверталася до відповідача по телефону нагадуючи про вчасне повернення коштів, на що останній відповів, що гроші скоро поверне в повному обсязі. Такі обіцянки тривали пів року, а останнім часом відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки і став уникати зустрічей зі позивачем. 9 червня 2016 року позивач направила на адресу відповідача письмову претензію з вимогою про повернення боргу але жодних дій з боку боржника так і не відбулося. Під час розгляду даної цивільної справи в Зіньківському районному суді, відповідач, [PERSON] сплатив позивачу 16 тисяч гривень та вказав, що він проти позовних вимог не заперечує. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За умовами п. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, між позивачем та відповідачем фактично було укладено угоду, за якоє відповідач зобовязувався повернути кошти в строк до 31.12.2015 року. Підтвердженням цього є розписка, копія якої дода (а.с.4). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63/цс-13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової сумі позичальнику. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошове суми або речей. За весь минулий період досудове врегулювання даного спору не надало жодних результатів хоча відповідач сам належним чином поінформований (із тексту розписки та із нагадувань позивачем в усній формі) про строки виконання зобовязань та відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобовязання. Відповідач до подачі заяви в суд не виконав умов договору (розписки) чим грубо порушив свої обовязки. Фактично він з 20000 грн. з простроченням платежу повернув лише 4000 грн. чим заборгував [PERSON] - 16000 грн.. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконанн грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процент річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок інфляційних платежів : за січень 2016 р.: 17000 грн. х 100,9% - 17000 = 153 грн. за лютий 2016 р.: (з 01.02.2016 р. по 25.02.2016 р.: 17000 грн. х 99,6% - 17000 грн. -58,62 грн.; з 26.02.2016 р. по 29.02.2016 р. 16000 грн. х 99,6% - 16000 грн. - 11,03 грн. всього -69,65грн. за березень 2016 р.: 16000 грн. х 101% - 16000 грн. = 160 грн. за квітень 2016 р.: 16000 грн. х 103,5% - 16000 грн. = 560 грн. за травень 2016 р.: 16000 грн. х 100,1 % - 16000 грн. = 16 грн. Всього сума інфляційних платежів за неповернення боргу складає 819,35 грн.. Розрахунок 3% річних: 17000 грн. х 3% = 510 грн. річних 510 / 366 = 1,39 грн. за день 56 - кількість днів прострочення повернення боргу з 01.01.2016 по 25.02.2016 р. 1,39 х 56 = 77,84 грн, - сума 3% річних за період з 01.01,2016 р. по 25.02.2016 р. 16000 грн. - сума боргу з 26.02.2016 р. по дату подачі позову 16000 х 3% = 480 грн. річних 480 /366- 1,31 грн. за день 138 - кількість днів прострочення повернення боргу з 26.02.2016 р. 05.07.2016 р. 1,31 х 138 = 180,78 грн. сума 3% річних за період з 26.02.2016 р. по 05.07.2016 р. згідно ч.2 ст. 625 ЦК України. Всього 3% річних становить 258,62 грн.. Згідно «Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими вищевказаними статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі №6-39цс13). Враховуючи викладене, а також постійне і злісне ухилення відповідача від обовязку повернення коштів, вимушений звернутися до суду за примусовим стягненням з відповідача суми боргу, відсотків та інфляційних нарахувань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. (а.с.1). Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України позивачу присуджуються судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved