Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Керівник Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Кагарлицької міської ради звернувся до суду з позовом та просив усунути перешкоди у здійсненні Кагарлицькою міською територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Мозгового Євгенія Васильовича від 25.06.2014 за індексним номером 14022387 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0665 га з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0665 га з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035. Усунути перешкоди у здійсненні Кагарлицькою міською територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га, шляхом її повернення на користь Кагарлицької міської територіальної громади з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір. Мотивував позов тим, що на підставі рішення 39 сесії 6 скликання Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 10.10.2013 № 4.152/9-VI [PERSON] отримав у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222287201:01:354:0034 площею 0,1764 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на земельну ділянку № [NUMBER] від 29.10.2013. В подальшому, на підставі зазначеного свідоцтва рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Нацевич Л.В. з індексним номером: 7366369 від 29.10.2013 за [PERSON] зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку. У подальшому, 06.05.2014 [PERSON] звернувся до Кагарлицького міськрайонного виробничого відділу Київської обласної філії Центру ДЗК із заявою щодо поділу зазначеної земельної ділянки на дві окремі ділянки площею 0,1098 га та 0,00665 га, виготовлення технічної документації та видачі окремих Свідоцтв на право власності на сформовані земельні ділянки. За результатами розгляду вказаної заяви працівниками Кагарлицького міськрайонного виробничого відділу Київської обласної філії Центру ДЗК здійснено поділ та сформовано дві окремі земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га та з кадастровим номером 3222287201:01:354:0036 площею 0,1098 га. Згодом, [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га на користь [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 25.06.2014 № 765, про що приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Мозговим Є.В. внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.06.2014 за індексним номером 14022387. На даний час, [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га, що підтверджується інформаційною довідкою № 237752149 від 18.12.2020. Відповідно до ситуаційного плану земельної ділянки з накладенням на землі водного фонду, розроблених ТОВ «Івент-Компані» встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 частково, а саме площею 0,0232 га, накладається на землі водного фонду, а саме на 25-метрову прибережну захисну смугу річки Горохуватка до урізу води. Згідно інформації Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 02-08/2447 від 07.12.2020 встановлено, що водний об`єкт, розташований поряд з земельною ділянкою з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 це природний водний об`єкт - річка Горохуватка, яка є лівою притокою річки Рось та має довжину 53 км, площу водозбору 489 кв. км. Згідно статті 79 Водного кодексу України річка Горохуватка належить до малих річок, вздовж яких по обидва береги встановлюється прибережна захисна смуга шириною 25 м. Таким чином, рішення Ставівської сільської ради від 10.10.2013№ 4.152/9-VI, договір дарування ділянки від 25.06.2014 № 765 та рішення приватного нотаріуса з індексним номером 14022387 є незаконними, а земельна ділянка водного фонду із кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га підлягає поверненню з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Кагарлицької міської територіальної громади. Частиною першою статті 178 ЦК України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті. Відповідно до частини другої цієї статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Отже, визнання об`єктів, що не можуть перебувати у приватній власності, вилучені з цивільного обороту, обмежені в обороті, є умовою дотримання конституційного режиму права власності на зазначені об`єкти. Водночас, відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води - водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали. У ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно п. ґ ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Статтею 59 Земельного кодексу України установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом взагалі не передбачена. Розташування земельної ділянки, яку набув [PERSON] від Ставівської сільської ради, та в подальшому, відчуженої на користь [PERSON] із кадастровим номером 3222287201:01:354:0035, у межах прибережно-захисної смуги річки Горохуватка за чинним законодавством свідчить про її віднесення до земель водного фонду, що унеможливлює перебування даної ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Це твердження узгоджується із практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 487/10127/14-ц та від 11.06.2020 у справі № 359/281/18-ц), відповідно до якої земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність. Щодо незаконності відведення земельної ділянки, зміни її цільового призначення та належного власника варто зазначити таке. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування визначається Конституцією, цим та іншими законами, які не суперечать положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 та ч. 10 ст. і 59 вищевказаного Закону сільські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів невідповідності Конституції або законам України визначаються незаконними в судовому порядку. Крім того, саме органи місцевого самоврядування згідно із ч. 5 ст. 60 цього Закону здійснюють від імені та в інтересах територіальних громад правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 згаданого Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Таким чином, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами, що належать територіальній громаді, здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах виступала Ставівська сільська рада. Також, ст. ст. 13 та 14 Конституції України передбачено, що земля, яка знаходиться в межах території України, є об`єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі ст. ст. 19, 20 Земельного кодексу України усі землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі на сільськогосподарського призначення й землі водного фонду, а віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно з ч. ч. 1, 5 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах виступала Ставівська сільська рада. Разом з тим, Ставівською сільською радою прийнято незаконне рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 з земель водного фонду на землі, призначені для ведення особистого селянського господарства, а також про передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність, що прямо порушує інтереси законного власника - держави, та перешкоджає йому використовувати зазначену земельну ділянку. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними (Рішення Конституційного Суду України справа №1-9/2009 від 16.04.2009). Отже, територіальна громада с. Стави, як власник спірного майна, делегувала Ставівській сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, рішення Ставівської сільської ради щодо розпорядження земельною ділянкою водного фонду та зміни її цільового призначення всупереч вимогам Земельного кодексу України, Водного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування» порушило права на землю дійсного власника - територіальної громади села Стави в особі Кагарлицької міської ради та встановлює перешкоди для користування зазначеною земельною ділянкою. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15. Правова позиція щодо підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування проведеної на його підставі державної реєстрації прав Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України). Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державна реєстрація прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю (у даному випадку на земельну ділянку водного фонду) за особою, яка протиправно його набула у приватну власність, є перешкодою у реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт. Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор проводить державну реєстрацію зміни чи припинення права власності та інших речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підстав яких проведено державну реєстрацію прав. Вказані положення співвідносяться з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи зазначене, для забезпечення Кагарлицькій міській раді реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди у користуванні нею майном шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Мозгового Є.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14022387 від 25.06.2014, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на цю ділянку на підставі ст. 21, 152 Земельного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Земельна ділянка із кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 наразі зареєстрована на праві власності за [PERSON] , проте в силу законодавства вона не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання [PERSON] повернути ділянку у державну власність. Такі твердження узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц та від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Аналогічні висновки висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц. Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 80-81 постанови від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, окрім цього до аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 71 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, а також в пункті 96 постанови від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц. Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду, є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК України. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичних осіб з метою усунення перешкод, які ці фізичні особи створюють у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за фізичною особою на спірну земельну ділянку. Так, у випадку позбавлення права користування та розпоряджання своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц. У постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі 488/5027/14-ц Велика Палата звертає увагу, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. З огляду на вищевикладене, вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення з незаконного володіння [PERSON] . Крім того, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності, безумовно становить суспільний інтерес. Земельним кодексом чітко передбачено заборону передачі у приватну власність земельних ділянок водного фонду для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна, мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи вимоги ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, слід зазначити, що законодавцем визначено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть надавати у власність та передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Таким чином, законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку водного фонду не могла жодна фізична особа, у тому числі й відповідач. Натомість останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття Ставівською сільською радою Кагарлицького району Київської області відповідного рішення, подальшого поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0034 площею 0,1764 га на окремі земельні ділянки та відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га на користь відповідача на підставі договору дарування земельної ділянки. Відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності водного об`єкту - річки Горохуватка та прибережно-захисної смуги) знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. За таких обставин даний позов прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 №357/9328/15-ц, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц. За таких обставин суспільним інтересом звернення прокуратури до суду з вимогами про витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та передачі їх у приватну власність із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу та як джерела задоволення потреб суспільства у водних ресурсах, які не підлягали передачі у приватну власність (крім визначених законом випадків). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Водночас у п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» зазначено, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 70-71 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц звернула увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням статті 59 Земельного кодексу України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Аналогічна правова позиція висвітлена у пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц. Вимога зобов`язати повернути земельну ділянку водного фонду розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки (зазначена правова позиція викладена у п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц). Тобто, положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню. Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17). Також, статтею 56 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Зі статей 3, 4 Водного кодексу України вказаних вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно - гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Установлено, що земля, віднесена рішенням Ставівської сільської ради до категорії земель із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належала до земель водного фонду. Тобто, фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі та її безоплатна приватизація, що призвело до одержання вказаної земельної ділянки у власність і автоматичного її вибуття з числа земель державної власності. За таких обставин порушеним «суспільного», «публічного» інтересу держави, є порушення законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та передачі їх у приватну власність, а також, захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель прибережної захисної смуги р. Горохуватка, як джерела задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. Прокурор звертається до суду у зв`язку з необхідністю відновлення правового порядку в частині визначення меж компетенції органу місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. Також, аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 із змінами і доповненнями внесеними Постановами КМУ № 482 від 22.07.2016 та № 917 від 23.11.2016 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи. Відповідно до п. 5-1 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Тобто, Держгеокадастр та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовами про визнаннями недійсними наказів щодо розпорядження землями, договорів оренди землі, скасування записів про державну реєстрацію права на земельну ділянку та витребування з незаконного володіння земельних ділянок. Разом з цим, згідно правової позиції Верховного суду, висловленої в ухвалі від 10.07.2018 у справі №812/1689/16, постанові від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, «не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У зв`язку з грубим порушенням відповідачами вимог земельного законодавства, що призвело до встановлення перешкод державі в користуванні земельною ділянкою, порушено права та інтереси держави в особі Кагарлицької міської ради. За ч. 2 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначення обсягу і меж повноважень, які здійснюють районні у містах ради та їх виконавчі органи в інтересах територіальних громад районів у містах, здійснюється виключно на пленарних засіданнях міських рад. Також, відповідно до положення ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є територіальні громади та інші суб`єкти публічного права. Отже, інтереси територіальної громади с. Стави, яка не є конкретно визначеною, зареєстрованою юридичною особою, та позбавлена права на самостійне звернення до суду за захистом порушених прав, уповноважена представляти Кагарлицька міська рада, як орган місцевого самоврядування. Крім того, за інформацією Кагарлицької міської ради, Кагарлицька міська територіальна громада утворена відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 715-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області". До Кагарлицької міської територіальної громади відповідно до вищезазначеного додатку увійшла і Ставівська сільська рада, яка на даний перебуває в стані припинення шляхом реорганізації. Повноваження депутатів Кагарлицької міської ради VIII скликання розпочалися 08.12.2020 згідно рішення сесії Кагарлицької міської ради «Про початок повноважень депутатів Кагарлицької міської ради VIII скликання» від 08.12.2020 № 01-01-VIII. Повноваження Кагарлицького міського голови розпочалися 08.12.2020 р. згідно рішення сесії Кагарлицької міської ради «Про початок повноважень депутатів Кагарлицької міської ради VIII скликання» від 08.12.2020. Таким чином, на даний час (з 08.12.2020) Кагарлицька міська рада, представляє інтереси Кагарлицької міської територіальної громади, до якої входять, у тому числі, мешканці с. Стави Обухівського району Київської області. Тому, у даному позові від імені держави в якості позивача визначено Кагарлицьку міську раду, як належного власника земельної ділянки водного фонду, а також органу, який уповноважений представляти територіальну громаду с. Стави, поза волею якої спірна земельна ділянка вибула з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Зважаючи на викладене, чинним законодавством визначено орган, який є власником та має право розпоряджатись земельними ділянками водного фонду, у тому числі вживати заходи щодо повернення спірної земельної ділянки у власність держави, однак Кагарлицькою міською радою відповідних заходів не вжито. Так, Кагарлицькою місцевою прокуратурою (на даний час - Кагарлицький відділ Обухівської окружної прокуратури) на адресу Кагарлицької міської ради скеровано лист, яким ініційовано питання щодо вжиття заходів спрямованих на повернення спірної земельної ділянки у власність держави. Листом від 11.03.2021 № 604/02-44 Кагарлицька міська рада повідомила про те, що не вбачає підстав для вжиття заходів щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом її повернення на користь Кагарлицької міської територіальної громади. Уповноважений орган не здійснює захист інтересів держави у спірних правовідносинах, наявні підстави для звернення прокурора до суду з таким позовом в межах своєї компетенції, передбаченої статтею 131-1 Конституції України, статтями 23, 24 Закону України «Про прокуратуру» в інтересах держави в особі Кагарлицької міської ради. В судовому засіданні прокурор позов підтримав. Представник Кагарлицької міської ради не з`явився в судове засідання. Подав письмові пояснення , що не вбачає порушень на які посилався прокурор з обґрунтуванням , що не враховано при обґрунтуванні позову принципу незворотності дії закону у часі . Також виклав інші обставини та обґрунтування , що і відповідач [PERSON] у відзиві . Відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання. Подав відзив в якому зазначив, що прокурор не довів наявність підстав для представництва. Що рішенням сесії Ставівської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 18.06.1993 року [PERSON] передана безоплатно у власність земельна ділянка площею 0,42 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства яка розташована по [ADDRESS] в яку не входили землі водного фонду і в 2013 році на вказану земельну ділянку була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та площею 0,1764 га. для ведення особистого селянського господарства, розташованих по [ADDRESS] і державним кадастровим реєстратором не було виявлено порушень . Згідно ЗК України , в редакції 1993 року розміри водоохоронних зон визначались за проектами землеустрою. На території населених пунктів розмір та межі прибережної захисної смуги встановлююється з урахуванням містобудівної документації. Згідно « Методики упорядкування водоохоронних зон річок України» яку розроблено в 2004 році в межах міст і селищ розмір водоохоронної зони встановлюється відповідно до існуючих на час виконання проекту конкретних умов забудови, але не ближче 10 м. від брівки берега річки. Згідно положення ст.88 ч.4 ВК України передбачено, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Відповідач придбав спірну земельну ділянку площею 0,0665 га. яка утворена в результаті поділу земельної ділянки площею 0,1764 га. для ведення особистого селянського господарства. Не надано доказів щодо встановлення прибережної зони в районі спірної земельної ділянки і з поданих доказів тільки частина спірної земельної ділянки 0,0232 га розташована в прибережній охоронній зоні. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача адвокат Овчаренко Д.К. просив відмовити в задоволенні позову і дав пояснення про підстави відмови, зазначені у відзиві відповідача, а також, що відповідач не замовляв ситуаційний план спірної земельної ділянки і не надано його оригіналу. Приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Мозговий Є.В. не з`явився в судове засідання. Подав відзив в якому зазначив, що наданий ситуаційний план не є належним та допустимим доказом , так як спеціаліст не є експертом та не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку і спеціаліста відповідно до ст.74 ч.1 ЦПК України залучає суд а не сторони . Не заявлено вимоги про визнання недійсним договору за яким відчужено земельну ділянку. При здійсненні державної реєстрації права власності на земельну ділянку на [PERSON] нотаріус діяв в повній відповідності до вимог Закону. Тому просив відмовити в задоволенні позову. Представник Державного агентства водних ресурсів України не з`явився в судове засідання і надіслав письмові пояснення про те, що в разі доведеності обставин якими обґрунтовується позов порушене право підлягає захисту. Представник Державної екологічної інспекції Столичного округу не з`явився в судове засідання і надіслав письмові пояснення про те, що позов підлягає задоволенню з підстав, вказаних прокурором. Судом встановлено. На підставі рішення 39 сесії 6 скликання Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 10.10.2013 № 4.152/9-VI [PERSON] отримав у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222287201:01:354:0034 площею 0,1764 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на земельну ділянку № [NUMBER] від 29.10.2013. В подальшому, на підставі зазначеного свідоцтва рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Нацевич Л.В. з індексним номером: 7366369 від 29.10.2013 за [PERSON] зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку. У подальшому, 06.05.2014 [PERSON] звернувся до Кагарлицького міськрайонного виробничого відділу Київської обласної філії Центру ДЗК із заявою щодо поділу зазначеної земельної ділянки на дві окремі ділянки площею 0,1098 га та 0,00665 га, виготовлення технічної документації та видачі окремих Свідоцтв на право власності на сформовані земельні ділянки. За результатами розгляду вказаної заяви працівниками Кагарлицького міськрайонного виробничого відділу Київської обласної філії Центру ДЗК здійснено поділ та сформовано дві окремі земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га та з кадастровим номером 3222287201:01:354:0036 площею 0,1098 га. Згодом, [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га на користь [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 25.06.2014 № 765, про що приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Мозговим Є.В. внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.06.2014 за індексним номером 14022387. На даний час, [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га, що підтверджується інформаційною довідкою № 237752149 від 18.12.2020. Відповідно до ситуаційного плану земельної ділянки з накладенням на землі водного фонду, розроблених ТОВ «Івент-Компані» встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 частково, а саме площею 0,0232 га, накладається на землі водного фонду, а саме на 25-метрову прибережну захисну смугу річки Горохуватка до урізу води. Згідно інформації Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 02-08/2447 від 07.12.2020 встановлено, що водний об`єкт, розташований поряд з земельною ділянкою з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 це природний водний об`єкт - річка Горохуватка, яка є лівою притокою річки Рось та має довжину 53 км, площу водозбору 489 кв. км. Згідно статті 79 Водного кодексу України річка Горохуватка належить до малих річок, вздовж яких по обидва береги встановлюється прибережна захисна смуга шириною 25 м. Таким чином, рішення Ставівської сільської ради від 10.10.2013№ 4.152/9-VI, договір дарування ділянки від 25.06.2014 № 765 та рішення приватного нотаріуса з індексним номером 14022387 є незаконними, а земельна ділянка водного фонду із кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га підлягає поверненню з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Кагарлицької міської територіальної громади. Частиною першою статті 178 ЦК України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті. Відповідно до частини другої цієї статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Водночас, відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води - водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали. У ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно п. ґ ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Статтею 59 Земельного кодексу України установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом взагалі не передбачена. Розташування земельної ділянки, яку набув [PERSON] від Ставівської сільської ради, та в подальшому, відчуженої на користь [PERSON] із кадастровим номером 3222287201:01:354:0035, частково у межах прибережно-захисної смуги річки Горохуватка за чинним законодавством свідчить про віднесення вказаної частини до земель водного фонду, що унеможливлює перебування даної ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Це твердження узгоджується із практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 487/10127/14-ц та від 11.06.2020 у справі № 359/281/18-ц), відповідно до якої земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування визначається Конституцією, цим та іншими законами, які не суперечать положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 та ч. 10 ст. і 59 вищевказаного Закону сільські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів невідповідності Конституції або законам України визначаються незаконними в судовому порядку. Крім того, саме органи місцевого самоврядування згідно із ч. 5 ст. 60 цього Закону здійснюють від імені та в інтересах територіальних громад правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 згаданого Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Таким чином, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами, що належать територіальній громаді, здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах виступала Ставівська сільська рада. Також, ст. ст. 13 та 14 Конституції України передбачено, що земля, яка знаходиться в межах території України, є об`єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі ст. ст. 19, 20 Земельного кодексу України усі землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі на сільськогосподарського призначення й землі водного фонду, а віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно з ч. ч. 1, 5 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах виступала Ставівська сільська рада. Разом з тим, Ставівською сільською радою прийнято незаконне рішення про зміну цільового призначення частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 з земель водного фонду на землі, призначені для ведення особистого селянського господарства, а також про передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність, що прямо порушує інтереси законного власника - держави, та перешкоджає йому використовувати зазначену частину земельної ділянки водного фонду. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними (Рішення Конституційного Суду України справа №1-9/2009 від 16.04.2009). Отже, територіальна громада с. Стави, як власник спірного майна, делегувала Ставівській сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, рішення Ставівської сільської ради щодо розпорядження земельною ділянкою водного фонду та зміни її цільового призначення всупереч вимогам Земельного кодексу України, Водного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування» порушило права на землю дійсного власника - територіальної громади села Стави в особі Кагарлицької міської ради та встановлює перешкоди для користування зазначеною частиною земельної ділянки водного фонду. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15. Правова позиція щодо підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування проведеної на його підставі державної реєстрації прав Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України). Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державна реєстрація прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю (у даному випадку на земельну ділянку водного фонду) за особою, яка протиправно його набула у приватну власність, є перешкодою у реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт. Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор проводить державну реєстрацію зміни чи припинення права власності та інших речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підстав яких проведено державну реєстрацію прав. Вказані положення співвідносяться з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи зазначене, для забезпечення Кагарлицькій міській раді реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди у користуванні нею майном шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Мозгового Є.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14022387 від 25.06.2014, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на цю ділянку на підставі ст. 21, 152 Земельного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Земельна ділянка із кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 наразі зареєстрована на праві власності за [PERSON] , проте в силу законодавства вона не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця, так як її частина є землями водного фонду, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо земельної ділянки водного фонду , а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання [PERSON] повернути ділянку водного фонду у державну власність. Такі твердження узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц та від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Аналогічні висновки висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц. Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 80-81 постанови від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, окрім цього до аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 71 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, а також в пункті 96 постанови від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц. Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду, є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК України. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичних осіб з метою усунення перешкод, які ці фізичні особи створюють у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за фізичною особою на спірну земельну ділянку. Так, у випадку позбавлення права користування та розпоряджання своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц. У постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі 488/5027/14-ц Велика Палата звертає увагу, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. Тому вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою в частині земель водного фонду шляхом її повернення з незаконного володіння [PERSON] . Крім того, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності, безумовно становить суспільний інтерес. Земельним кодексом чітко передбачено заборону передачі у приватну власність земельних ділянок водного фонду для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна, мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи вимоги ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, слід зазначити, що законодавцем визначено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть надавати у власність та передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Таким чином, законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку яка має в своєму складі частину земель водного фонду не могла жодна фізична особа, у тому числі й відповідач. Натомість останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття Ставівською сільською радою Кагарлицького району Київської області відповідного рішення, подальшого поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0034 площею 0,1764 га на окремі земельні ділянки та відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га на користь відповідача на підставі договору дарування земельної ділянки. Відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності водного об`єкту - річки Горохуватка та прибережно-захисної смуги) знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. За таких обставин даний позов прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 №357/9328/15-ц, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц. За таких обставин суспільним інтересом звернення прокуратури до суду з вимогами про витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та передачі їх у приватну власність із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу та як джерела задоволення потреб суспільства у водних ресурсах, які не підлягали передачі у приватну власність (крім визначених законом випадків). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Водночас у п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» зазначено, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 70-71 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц звернула увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням статті 59 Земельного кодексу України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Аналогічна правова позиція висвітлена у пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц. Вимога зобов`язати повернути земельну ділянку водного фонду розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки (зазначена правова позиція викладена у п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц). Тобто, положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню. Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17). Також, статтею 56 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Зі статей 3, 4 Водного кодексу України вказаних вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно - гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Установлено, що земля, віднесена рішенням Ставівської сільської ради до категорії земель із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належала до земель водного фонду. Тобто, фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі та її безоплатна приватизація, що призвело до одержання вказаної земельної ділянки у власність і автоматичного її вибуття з числа земель державної власності. За таких обставин порушеним «суспільного», «публічного» інтересу держави, є порушення законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та передачі їх у приватну власність, а також, захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель прибережної захисної смуги р. Горохуватка, як джерела задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. Прокурор звертається до суду у зв`язку з необхідністю відновлення правового порядку в частині визначення меж компетенції органу місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. Також, аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 із змінами і доповненнями внесеними Постановами КМУ № 482 від 22.07.2016 та № 917 від 23.11.2016 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи. Відповідно до п. 5-1 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Тобто, Держгеокадастр та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовами про визнаннями недійсними наказів щодо розпорядження землями, договорів оренди землі, скасування записів про державну реєстрацію права на земельну ділянку та витребування з незаконного володіння земельних ділянок. Разом з цим, згідно правової позиції Верховного суду, висловленої в ухвалі від 10.07.2018 у справі №812/1689/16, постанові від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, «не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У зв`язку з грубим порушенням відповідачами вимог земельного законодавства, що призвело до встановлення перешкод державі в користуванні земельною ділянкою, порушено права та інтереси держави в особі Кагарлицької міської ради. За ч. 2 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначення обсягу і меж повноважень, які здійснюють районні у містах ради та їх виконавчі органи в інтересах територіальних громад районів у містах, здійснюється виключно на пленарних засіданнях міських рад. Також, відповідно до положення ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є територіальні громади та інші суб`єкти публічного права. Отже, інтереси територіальної громади с. Стави, яка не є конкретно визначеною, зареєстрованою юридичною особою, та позбавлена права на самостійне звернення до суду за захистом порушених прав, уповноважена представляти Кагарлицька міська рада, як орган місцевого самоврядування. Крім того, за інформацією Кагарлицької міської ради, Кагарлицька міська територіальна громада утворена відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 715-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області". До Кагарлицької міської територіальної громади відповідно до вищезазначеного додатку увійшла і Ставівська сільська рада, яка на даний перебуває в стані припинення шляхом реорганізації. Повноваження депутатів Кагарлицької міської ради VIII скликання розпочалися 08.12.2020 згідно рішення сесії Кагарлицької міської ради «Про початок повноважень депутатів Кагарлицької міської ради VIII скликання» від 08.12.2020 № 01-01-VIII. Повноваження Кагарлицького міського голови розпочалися 08.12.2020 р. згідно рішення сесії Кагарлицької міської ради «Про початок повноважень депутатів Кагарлицької міської ради VIII скликання» від 08.12.2020. Таким чином, на даний час (з 08.12.2020) Кагарлицька міська рада, представляє інтереси Кагарлицької міської територіальної громади, до якої входять, у тому числі, мешканці с. Стави Обухівського району Київської області. Тому, у даному позові від імені держави в якості позивача визначено Кагарлицьку міську раду, як належного власника земельної ділянки водного фонду, а також органу, який уповноважений представляти територіальну громаду с. Стави, поза волею якої спірна земельна ділянка вибула з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Зважаючи на викладене, чинним законодавством визначено орган, який є власником та має право розпоряджатись земельними ділянками водного фонду, у тому числі вживати заходи щодо повернення спірної земельної ділянки у власність держави, однак Кагарлицькою міською радою відповідних заходів не вжито. Так, Кагарлицькою місцевою прокуратурою (на даний час - Кагарлицький відділ Обухівської окружної прокуратури) на адресу Кагарлицької міської ради скеровано лист, яким ініційовано питання щодо вжиття заходів спрямованих на повернення спірної земельної ділянки у власність держави. Листом від 11.03.2021 № 604/02-44 Кагарлицька міська рада повідомила про те, що не вбачає підстав для вжиття заходів щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом її повернення на користь Кагарлицької міської територіальної громади. Таким чином, оскільки уповноважений орган не здійснює захист інтересів держави у спірних правовідносинах, наявні підстави для звернення прокурора до суду з таким позовом в межах своєї компетенції, передбаченої статтею 131-1 Конституції України, статтями 23, 24 Закону України «Про прокуратуру» в інтересах держави в особі Кагарлицької міської ради. Судом не застосовано земельне законодавство станом на 18.06.1993 року, так як відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України відповідачі та Кагарлицька міська рада не довели, що спірна земельна ділянка вибула з розпорядження Ставівської сільської ради по рішенню сесії Ставівської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 18.06.1993 року про передачу безоплатно земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,42 га [PERSON] і що була в межах цієї земельної ділянки. [PERSON] вказана земельна ділянка передавалась на підставі Декрету Кабінету Міністрів України №15/92 від 26.12.1992 року « Про приватизацію земельних ділянок» та ст.ст. 9, 56, 57, 67 Земельного Кодексу України , а по рішення 39 сесії 6 скликання Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 10.10.2013№ 4.152/9-VI [PERSON] отримав у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222287201:01:354:0034 площею 0,1764 га для ведення особистого селянського господарства, 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд та 0,2944 га для ведення особистого селянського господарства відповідно до ст.ст. 12,81,118,121,186 ЗК України ( в іншій редакції) і розміри та назва земель сільськогосподарського призначення різні. Заперечення, що відповідач не замовляв ситуаційний план спірної земельної ділянки не підтверджено допустимими доказами, так як не надано доказів, що виконавець робіт це визнає або рішення суду про визнання недійсним договору на виконання робіт. Копія ситуаційного плану спірної земельної ділянки є допустимим доказом, так як оригінал зберігається в матеріалах кримінального провадження №12020110190000103 і на даний час прокурори Обухівської окружної прокуратури не входять до складу групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні , що підтверджується рапортом прокурора Кагарлицької місцевої прокуратури від 18.01.2021 року і заявою керівника Обухівської окружної прокуратури від 23.09.2021 року. Ситуаційний план спірної земельної ділянки розроблений в ТОВ «Івент-Компані» інженером - землевпорядником Танцюрою О.С. який має свідоцтво про підвищення кваліфікації інженера - землевпорядника від 7.10.2019 року з питань виконання обстежень земель, виконання топографо - геодезичних і картографічних робіт при здійсненні землеустрою. Також відповідачем не надано доказів, що фактично вся земельна ділянка знаходиться на відстані більше 25 м. від урізу води, що підлягає доказуванню. Позов задоволити частково. Усунути перешкоди у здійсненні Кагарлицькою міською територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,0232 га. в межах згідно ситуаційного плану земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю « Івент - Компані» і який знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 12020110190000103 від 13.03.2020 року шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Мозгового Євгенія Васильовича від 25.06.2014 за індексним номером 14022387 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0665 га з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0665 га з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035. Усунути перешкоди у здійсненні Кагарлицькою міською територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,0232 га. в межах згідно ситуаційного плану земельної ділянки з кадастровим номером 3222287201:01:354:0035 площею 0,0665 га, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю « Івент - Компані» і який знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 12020110190000103 від 13.03.2020 року, шляхом її повернення на користь Кагарлицької міської територіальної громади з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). В решті вимог про повернення земельної ділянки більшого розміру відмовити так як прокурор не обґрунтовував в позові про необхідність повернення земельної ділянки яка не відноситься до водного фонду. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог стягнути з відповідача [PERSON] на користь Київської обласної прокуратури 3061,94 грн. у відшкодування сплаченого судового збору з розрахунку 2270 грн. за одну вимогу немайнового характеру і 791,94 грн. за вимогу майнового характеру, так як заявлено вимогу на 28322,35 грн. і сплачено 2270 грн. судового збору а задоволено на суму 9880,88 грн. ( вартість 0,0232 га при ціні 42,59 грн. за 1 кв.м.).

Outcome: approved