Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

В серпні 2018 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом до Прокуратури Запорізької області,Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає,що 19.05.2018 р.він рекомендованим цінним листом направив до Генеральної прокуратури України заяву від 12.05.2018 р.про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.366 КК України відносно старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченка Б.В. Також 19.05.2018 р.з аналогічною заявою він звернувся до Прокуратури Запорізької області. В заяві він виклав обставини вчиненого,на його думку,кримінального правопорушення,просив внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та невідкладно розпочати досудове розслідування,про що його повідомити,виконати відносно нього дії згідно ст.55 та 56 КПК України. 14.06.2018 р.позивач отримав з Прокуратури Запорізької області відповідь від 07.06.2018 р.за підписом начальника відділу прокуратури Запорізької області Степанченка А.на заяви про вчинення кримінального правопорушення,направлені ним 19.05.2018 р.до Генеральної прокуратури України та Прокуратури Запорізької області. У вказаній відповіді з посиланням на ч.5 ст.214 КПК України позивача було поінформовано про відмову у внесенні відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань на підставі його заяви від 12.05.2018 р.,оскільки,на думку начальника відділу прокуратури Запорізької області Степанченка А.,заява не містить жодних даних про вчинення будь-якого кримінального правопорушення за викладених обставин. Бездіяльність з боку посадових осіб прокуратури Запорізької області,яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань на підставі його заяви від 12.05.2018 р.,була оскаржена позивачем слідчому судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.07.2018 р.скарга [PERSON]на бездіяльність посадових осіб Прокуратури Запорізької області,яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань на підставі його заяви від 12.05.2018 р.,була задоволена,зобов'язано уповноважених осіб Прокуратури Запорізької області внести відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] від 12.05.2018 р.про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування,про що інформувати заявника. 11.07.2018 р.на виконання ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.07.2018 р.відомості за заявою [PERSON] від 12.05.2018 р.про вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.366 КК України,було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань з № 42018080000000255. Бездіяльність посадових осіб Прокуратури Запорізької області завдала позивачу моральної шкоди,яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює в 10000 грн. Крім того, йому були завдані збитки, що виразились у поштових витратах та оплаті юридичних послуг для захисту порушених прав. На підставі зазначеного просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України 3675 грн.60 коп.та 137 гр.36 коп.на відшкодування матеріальної шкоди,10000 грн.на відшкодування моральної шкоди,1288 грн.витрат на правову допомогу. Відповідачем Прокуратурою Запорізької області був наданий відзив на позов,за змістом якого вважають вимоги [PERSON]безпідставними та необгрунтованими,оскільки з боку Прокуратури Запорізької області не було допущено бездіяльності,що мала б наслідком порушення будь-яких прав позивача,а ухвала слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.07.2018 р.лише встановлює той факт,що позивач реалізував своє право на звернення до суду із скаргою в порядку,передбаченому ст.303 КПК України. З посиланням на те,що позивач не довів доказами факту заподіяння йому моральної шкоди відповідачем Прокуратурою Запорізької області,витрачені ним кошти на складання заяв,поштові відправлення,копіювання тощо,не є матеріальними збитками в розумінні ст.22 ЦК України,особа,яка надавала [PERSON]правову допомогу,не є адвокатом,тому витрати по оплаті наданих ним позивачу послуг не підлягають стягненню з відповідача,просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Підстав для залишення відзиву на позов за клопотанням позивача суд не встановив,оскільки він був поданий у визначений ухвалою про відкриття провадження по справі процесуальний строк,з надісланням копії учасникам справи. Відповідач Державна казначейська служба України відзиву на позов не надав. В судовому засіданні позивач [PERSON].у вступному слові позов підтримав у повному обсязі з наведених вище підстав. Представник відповідача Прокуратури Запорізької області за довіреністю [PERSON].в судовому засіданні у вступному слові просила відмовити у позові в повному обсязі з підстав,наведених у відзиві на позов. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився з невідомих причин,про дату,час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином,що підтверджено поштовим повідомленням. Відповідно до ст.223 ч.3 п.1 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника відповідача Державна казначейська служба України. Всебічно вивчивши обставин справи,заслухавши пояснення учасників справи та оцінивши в сукупності письмові докази,суд встановив,що позов підлягає частковому задоволенню,виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода,завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. За приписами ч.ч.6,7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проте закон, який би регулював порядок і умови компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення відсутній. Загальними підставами для відшкодування матеріальної шкоди є сукупність обставин, а саме: наявність шкоди, протиправність дій (бездіяльності) особи, наявність причино-наслідкового зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою ( протиправною бездіяльністю ) особи, а також наявність вини за виключенням, яке міститься у ч.2 ст.1167 ЦК України. За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономної Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно віл вини цієї особи. Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб'єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Пунктом 3 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено,що завдання майнової(матеріальної)та моральної шкоди іншій особі,як юридичний факт,є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Згідно ст. 9 Конституції України,ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод(далі - Конвенція). Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов'язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю. З наведеного витікає,що рішення національного суду Держави Україна буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду. У справі «Gregorio de Andrade v. Portugal» (№41537/02, 14.11.2006) ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обов'язків(п.38). Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування, та відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. З матеріалів справи суд встановив,що 19.05.2018 р.[PERSON] направив до Генеральної прокуратури України заяву від 12.05.2018 р.про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.366 КК України відносно старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченка Б.В.та заяву аналогічного змісту до Прокуратури Запорізької області. Листом від 07.06.2018 р.позивач був поінформований посадовою особою прокуратури Запорізької області про відмову у внесенні відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань на підставі його заяви від 12.05.2018 р.як такої,що не містить жодних даних про вчинення будь-якого кримінального правопорушення за викладених обставин. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.07.2018 р.скарга [PERSON]на бездіяльність посадових осіб Прокуратури Запорізької області,яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань на підставі його заяви від 12.05.2018 р.,була задоволена,зобов'язано уповноважених осіб Прокуратури Запорізької області внести відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] від 12.05.2018 р.про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування,про що інформувати заявника. В процесі розгляду скарги слідчий суддя встановив,що заява [PERSON]містить обставини правопорушення,а прокурором не виконаний обов'язок ,передбачений ст.214 ч.1 КПК України не пізніше 24 годин після отримання повідомлення про злочин,внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 11.07.2018 р.на виконання ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.07.2018 р.відомості за заявою [PERSON] від 12.05.2018 р.про вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.366 КК України,було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань з № 42018080000000255. Відтак,судовим рішенням,яке набрало законної сили,встановлено протиправну бездіяльність посадових осіб Прокуратури Запорізької області,що полягала у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON]про кримінальне правопорушення. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об'єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв'язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Водчевидь,позивач внаслідок бездіяльності з боку уповноваженого державного органу зазнав душевних страждань,а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити йому захист законних прав вже на початковому етапі ініціювання кримінального провадження породжує недовіру до Держави в цілому та призводить до відчуття безсилля, приниження гідності людини у боротьби з процедурами,що наповнені лише формальним змістом, необхідності витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав. Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини,на які посилається позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що позивачу завдана моральна шкода,безпосередньо пов'язана з порушенням посадовими особами Прокуратури Запорізької області права [PERSON]на застосування до нього як учасника кримінального провадження належної правової процедури,яка підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру. Вирішуючи питання, що пов'язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об'єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування. Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов*язана з втратою ним довіри до Держави та її посадових осіб,що є засадами існування сучасного суспільства,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене благо відновити. Водночас,заявлена ним сума 10 000 гр.явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді, оскільки його права були поновлені протягом нетривалого часу,у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача,виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 2000 гр.,що є достатнім для компенсації його немайнових втрат. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди суд виходить з наступного. В обґрунтування позову в цій частині позивач вказав,що матеріальна шкода полягає у збитках,понесених ним на оплату послуг фахівця у галузі права на складання заяви про кримінальне правопорушення до органів прокуратури, поштових відправлень заяв рекомендованим цінним листом,складання скарги до слідчого судді,копіювання на направлення учасникам даної цивільної справи матеріалів,поданих до суду,на загальну суму 3812 гр.96 коп.(3675 гр.60 коп.+137 гр.36 коп.) Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вказані вище витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК),не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Зазначені витрати позивача відповідно до ст.133 ч.2 п.4 ЦПК України відносяться до витрат,пов'язаних з розглядом справи,оскільки пов'язані з вчиненням процесуальних дій,необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду,питання про їх розподіл вирішується судом в порядку,передбаченому ст.141 ЦПК України. Також позивачем заявлено про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 1288 гр.70 коп., її розмір розрахований ним з посиланням на акти приймання-передачі послуг фахівця в галузі права [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 20.02.2017 року між [PERSON]та фахівцем у галузі права [PERSON]було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.53-55),на підтвердження обставин надання правової допомоги [PERSON]суду були надані диплом спеціаліста про здобуття [PERSON]кваліфікації юриста (а.с.52),акт здавання - приймання юридичних послу від 20.08.2018 року з розрахунком розміру витрат на правову допомогу(а.с.59-60). Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правопомгву допомогу встановлюється законом. Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах », розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що затрати на правову допомогу повинні буди документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначені у позовній заяві витрати по сплаті правової допомоги, підтверджені розрахунками,а також фактичною сплатою позивачем зазначеної суми платіжними дорученнями від 17.08.2018 р.№ Р24А466845019А74815 на суму 600 гр.,№ Р24А466840615А21888 на суму 300 гр.,№ Р24А466842064А21462 на суму 400 гр. (а.с.56-58). Зазначені документи, оформлені у встановленому порядку, свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги фахівцем в галузі права [PERSON]як оплатні послуги із надання правової допомоги за договором від 20.02.2017 р. Заперечення відповідача про те,що у численних справах,ініційованих [PERSON].в Шевченківському районному суді м.Запоріжжя,містяться однакові документи на підтвердження понесених ним судових витрат,що породжує їх безпідставне систематичне стягнення,не підтверджені доказами,тому судом до уваги не приймаються. Зазначені витрати позивача відповідно до ст.133 ч.2 п.1 ЦПК України відносяться до витрат,пов'язаних з розглядом справи як витрати на професійну правничу допомогу,питання про їх розподіл вирішується судом в порядку,передбаченому ст.141 ЦПК України. Відповідно до розміру задоволених позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди,суд стягує пропорційно на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 257 гр.60 коп.,витрати на вчинення процесуальних дій,пов'язаних з розглядом справи у розмірі 762 гр.59 коп.,а всього 1020 гр.19 коп.(з розрахунку 257 гр.60 коп.+762 гр.59 коп.) Статтею 3 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу встановлено,що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відтак, кошти на користь позивача для відшкодування моральної шкоди та компенсації понесених судових витрат необхідно стягнути з Державної Казначейської служби України як центрального органу виконавчої влади,що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Судові витрати по оплаті судового збору,від якого позивач та відповідач звільнені,суд відносить на рахунок держави. На підставі ст.56,129 Конституції України, ст.ст.23,1166,1167,1172,1174,1176,1177 ЦК України,ст.3 Закону України «Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень»,ст. ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: partial