Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Головний лікар Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 звернувся до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] страждає на тяжке психічне захворювання, внаслідок якого становить загрозу для себе та оточуючих, є некритичним до власного стану, а тому його лікування можливе тільки в умовах стаціонару. Представник ХОПЛ №1 у судовому засіданні заяву підтримав, зазначив, що [PERSON] вперше проходив лікування від психічного захворювання в ХОПЛ №1 у 2016 р.. Під час перебування за межами України на заробітках йог стан погіршився. Комісією лікарів - психіатрів виставлено діагноз шизоафективний розлад, маніакальний тип, що проявляється у неадекватній поведінці, агресії до дружини, висловлюванні ідей величі, погрозах покінчити життя самогубством, активності, гнівливості багатослівності. При поступленні у лікарню [PERSON] спочатку надав згоду на госпіталізацію, але згодом відмовився від подальшого лікування. Амбулаторне лікування вважає неможливим внаслідок некритичності [PERSON] до власного стану. Зазначив, що за звичайних умов мінімальний термін лікування становить близько місяця. [PERSON]\~у судовому засіданні заперечував проти госпіталізації до психіатричного закладу, покликаючись на відсутність необхідності у цьому, потребі виїхати на заробітки за кордон. Представник [PERSON] заперечував проти примусової госпіталізації, посилаючись на недоведеність фактів існування загрози зі сторони [PERSON] для себе та оточуючих. Прокурор не заперечував проти задоволення заяви, однак, вважав за доцільне скоротити запропонований строк госпіталізації. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до п. 99 рішення ЄСПЛ від 17.04.2014 р. у справі «[PERSON] проти України» (заява№50264/08), п. 73 рішення ЄСПЛ від 05.06.2014 р. у справі «Акопян проти України» (заява №12317/06), згідно з практикою Суду особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. вищезазначене рішення у справі «Вінтерверп проти\~Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39; рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, п. 45, ЄСПЛ 2000-Х, та рішення у справі «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), п. 114). Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судом встановлено, що у [PERSON] діагностовано шизоафективний розлад, маніакальний тип. Зазначене захворювання є тяжким, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів, поясненнями представника лікарні. Підстави для неприйняття до уваги зазначеного висновку у суду відсутні. Заперечення [PERSON] щодо відсутності захворювання не заслуговують на увагу враховуючи, що ним було визнано проходження курсу лікування від психічного захворювання у 2016 р.. Ним же було визнано, що внаслідок його поведінки під час роботи в Чеській [PERSON] представником роботодавця викликались не органи поліції, а спеціалізована бригада швидкої допомоги. Аналогічно була розцінена й поведінка [PERSON] 29.01.2019 р. правоохоронними органами [PERSON], де він був поміщений для лікування у психіатричний заклад. У подальшому, після повернення в Україну, погіршення його психічного стану було виявлено і матірю, з ініціативи та у супроводі якої 30.01.2019 р. [PERSON] був доставлений в ХОПЛ №1. Матеріалами справи підтверджується, що особа становить небезпеку для себе та оточуючих. Про небезпеку для себе свідчать факти висловлювань [PERSON] про намір вчинити самогубство при побаченні із матірю, що не заперечувалось сторонами, безцільних і безпритульних блукань без документів на території [PERSON]. З пояснень сторін та записів лікарів вбачається, що внаслідок захворювання особа становить і небезпеку для оточуючих. [PERSON] не заперечував проявів агресії до дружини, нанесення їй побоїв, пояснюючи їх, однак, іншими причинами. У зв'язку із цим суд приходить до висновку про наявність підстав для госпіталізації [PERSON] у примусовому порядку. Водночас, представником ХОПЛ №1 визнано, що мінімально необхідним строком для лікування у даному випадку є один місяць, що не позбавляє заявника у встановленому порядку звернутись до суду за продовженням такого строку лікування. Тому, заяву слід задовольнити частково. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі ст. 14, 17, 22 Закону України "Про психіатричну допомогу",

Outcome: partial