Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в якому просив суд визнати недійсним договір поруки від 25.12.2007 року, укладений між ним та відповідачем ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та стягнути з відповідача судові витрати з урахування поданої ним заяви про збільшення позовних вимог в розмірі судового збору в сумі - 243,60 грн. та збитків - витрат за проведення почеркознавчого дослідження в сумі - 3000 грн., поїздок до м.Лубни Полтавської області 749 грн. та витрат на правову допомогу в сумі - 6000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що від державного виконавця Святошинського відділу ДВС РУЮ на адресу позивача надійшла постанова про накладення арешту на все його майно від 17.06.2014 року. Як з»ясувалось, 16.12.2010 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області у відсутність [PERSON] було розглянуто цивільну справу та винесено рішення про стягнення з [PERSON] як поручителя на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованості за договором кредиту №636/07 від 25.12.2007 року. Між тим, позивач ніякого договору поруки не підписував та підпис у такому договору під його прізвищем йому не належить. В цей час 25.12.2007 року позивач перебував на робочому місті в м.Києві. За таких обставин, посилаючись на ст.ст.202, 203, 215 ЦК України, позивач просить суд визнати укладений від імені [PERSON] договір поруки від 25.12.2007 року недійсним, стягнути судові витрати та збитки на його користь з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав, посилаючись на доведення стороною позивача висновками 2-х експертиз факту не укладення і не підписання оспорюваного договору поруки. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, але направив до суду письмові заперечення проти позову, де вказав на законність винесення Лубенським районним судом Полтавської області 16.12.2010 року рішення про стягнення коштів з позивача як з поручителя за позичальника [PERSON], оскільки останній кредит не повернув. На даний час договір поруки є чинним, у тій справі міститься заява позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутність та просив суд застосувати строки позовної давності та в позові відмовити. При цьому, зазначив, що він не довіряє наданим у цій справі експертизам, оскільки вони були проведені у інших справах та отримані з порушенням встановленого порядку. Суд, заслухавши сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 грудня 2010 року рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області було стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» грошові кошти - 302 225,11 грн. заборгованості за кредитним договором №636/07-К від 25.12.2007 року (а.с.5-6). Вказане судове рішення мотивоване тим, що ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернувся до суду з вказаних відповідачів, оскільки позичальник [PERSON] грошові кошти за кредитним договором №636/07-К від 25.12.2007 року не повернув. При цьому, зазначено, що у відповідності до укладеного між банком з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого договору поруки від 25.12.2007 року, позивач у цій справі [PERSON] зобов»ячався відповідати за належне виконання позичальником [PERSON] умов укладеного між ним і банком кредитного договору. Також, у цьому судовому рішенні зазначено, що [PERSON] в судове засідання не з»явився та звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність та проханням в задоволенні позову відмовити. З аналізу оспорюваного договору поруки від 25.12.2007 року (а.с.7) дійсно вбачається, що він укладений в м.Лубни Полтавської області між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON], який за умовами п.1.1 цього договору поручився солідарно відповідати перед Кредитодавцем за виконання [PERSON] зобов»язань за кредитним договором №636/07 від 25.12.2007 року за отриманий ним кредит в сумі - 30 000 доларів США. При цьому, у вказаному договорі під прізвищем та анкетними даними [PERSON] стоїть підпис, що скріплений печаткою банку. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач та його представник в суді посилаються на те, що вказаний договір поруки [PERSON] ніколи не підписувався та про його існування він вперше дізнався після отримання в червні 2014 року постанови державного виконавця про накладення арешту на все його майна. З метою встановлення винних у вказаних протиправних діях осіб, позивач звернувся 24.06.2014 року до Лубенського МВ УМВС України в Полтавській області із заявою про вчинення злочину за ст.358 КК України, на підставі якої розпочато проведення досудового розслідування (а.с.8). Під час розслідування вказаного кримінального провадження за заявою [PERSON] було проведено почеркознавчу експертизу №77 від 31.03.2015 року, за висновками якої зазначено, що підписи в графі «Підпис [PERSON].» та в графі «Поручитель» в договорі поруки від 25.12.2007 року виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с.75-81). Крім того, за ініціативною позивача було проведено почеркознавче дослідження, згідно висновку якого за №0926 від 14.08.2014 року зазначено, що підписи від імені [PERSON], електрографічні зображення яких містяться у електрографічних копіях Договору поруки від 25.12.2007 року, укладеного в м.Лубни Полтавської області від імені ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON], в заяві від 10.12.2010 року на адресу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області про слухання справи за відсутності [PERSON], виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підписів [PERSON] (а.с.10-14). При цьому, вказані висновки експертів суд приймає за належні і допустимі докази, оскільки вони відповідають ознакам доказів у розмінні вимог ст.57-60 ЦПК України, надані суду копії були звірені з завіреними мокрими печатками оригіналами таких експертиз та дані, що у них містяться стосуються предмету доказуванню у цій справі. Зокрема, вказані експерті висновки проведені на підставі наданих на дослідження матеріалів із використанням спеціальної літератури згідно переліку, проведені кваліфікованим судовими експертами, один з яких [PERSON] попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України. За таких обставин, суд не приймає до уваги та вважає помилковими твердження представника відповідача про те, що вказані висновки експертів є недопустимими доказами, оскільки проведені не у цій справі та одержані з порушенням порядку. В той же час, в судове засідання представник відповідача не з»явився, свою позицію не обгрунтував та клопотань про призначення почеркознавчої експертизи у цій справі не заявляв. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За умовами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 ст.203 цього Кодексу. При цьому, за умовами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. Враховуючи те, що позивач [PERSON] договір поруки від 25.12.2007 року не підписував, а розташовані у графі «Поручитель» та в заяві від 10.12.2010 року на адресу суду про слухання справи за відсутності [PERSON] підписи, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підписів [PERSON], тому суд приходить до висновку про необхідність визнання вказаного договору поруки від 25.12.2007 року, що укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON], недійсним. З врахуванням вимог ст.261 ЦК України суд не знаходить правових підстав для задоволення клопотання представника відповідача про застування строків позовної давності, оскільки з досліджених і перевірених судом доказів у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України вбачається, що дійсно позивач дізнався про порушення своїх прав лише в червні 2014 року, оскільки лише тоді в реєстр обтяжень державним виконавцем було внесено дані про накладення заборони на майно позивача, тому він одразу почав вчиняти дії по захисту свого права, звернувши до міліції, в Лубенський міськрайонний суд та оскаржив вказане судове рішення до Апеляційного суду Полтавської області у встановленому законом порядку. Як визначено у п.2 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. За таких обставин, визначені позивачем як збитки - кошти за проведення почеркознавчого дослідження в сумі - 3000 грн., поїздок до м.Лубни Полтавської області 749 грн. та судовий збір в розмірі - 243,60 грн. є судовими витрати та порядок їх стягнення врегульовано та повинно вирішено судом в порядку Глива 8 розділу 1 ЦПК України. Частиною 1 статті 88 ЦПК Українипередбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір №02/14 про надання правової допомоги від 03.07.2014, укладений між позивачем та Адвокатським об»єднанням «Аргумент Плюс»; наказом №1-д/14, яким призначено за надання правової допомоги адвоката Мірошниченко О.В.; актами приймання передачі робіт з надання правової допомоги від 10.03.2015 року із розрахунком часів та самих робіт, що були надані на суму в 6000 грн. та квитанціями про перерахування вказаної суми коштів на рахунок АО «Аргумент Плюс»; Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №320; Витяг з Єдиного Реєстру адвокатів України; ордером на давання правової допомоги та довіреність, якою позивач уповноважує Мірошниченко О.В. представляти його інтереси. Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З врахуванням проведення у справі 9 судових засідань, на більшість з яких з»являлась представник позивача та які були відкладені з різних причини та наданих документів суд вважає за можливе стягнути вказані кошти в сумі - 6000 грн. з відповідача на користь позивача, оскільки обсяг наданою правової допомоги у цій справі співмірний із такою сумою витрачених на неї коштів. Витрати за проведення експертного дослідження згідно висновку ТОВ «Київська незалежна судово-експерта установа» №0926 (а.с.10-14) у розмірі - 3000 грн. підлягають стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки вказану сума була оплачена позивачем згідно квитанції №87-1258 від 14.08.2014 року на підставі рахунку вказаної експертної установи (а.с.55-56). Не зважаючи на те, що відповідач перебуває в стадії ліквідації та з врахуванням того, що чинним законодавством передбачено звільнення банків віднесених до такої категорії лише від сплати судового збору, а обмежень щодо стягнення інших судових витрат не встановлено, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача кошти правової допомоги в сумі - 6000 грн. та витрати за проведення експертного дослідження у справі в сумі - 3000 грн. Між тим, суд не знаходить підстав для стягнення на користь позивача коштів в сумі - 749 грн., які позивач визначив витратами за проїзд до м.Лубни за отриманням документів, оскільки надані на підтвердження цього квитанції не вказують на проведення витрат самі не ці цілі. Суд також не вбачає підстав для стягнення з відповідача коштів судового збору, оскільки відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації вказаного банку. З огляду на те, що п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" передбачено, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку звільняється від сплати судового збору, тому підстав для стягнення судового збору з відповідача немає, а судовий збір у розмірі - 243,60 грн. слід стягнути з державного бюджету на користь [PERSON]

Outcome: partial