Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

До Бершадського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до ПП «Сікюріті Лайф» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що він працював у відповідача з 01.08.2014 року охоронником відділу охорони на Бершадському МПД Державному підприємстві ДП «Укрспирт». 28.02.2015 року його було повідомлено про його звільнення. При прийнятті його на роботу відповідач забрав його трудову книжку проте після звільнення трудову книгу йому не повернув та не видав наказу про його прийняття та звільнення. Починаючи з 30.04.2015 року позивач перебуває на обліку в центрі зайнятості, оскільки раніше стати на облік не міг так як відповідач пізно надав довідку про його роботу та заробітну плату, що є порушенням його трудових прав. У день звільнення відповідач зобовязаний був здійснити з ним розрахунок виплат по заробітній платі не пізніше наступного дня звільнення та видати йому трудову книжку а у разі затримки видачі трудової книжки йому необхідно було виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. З форми 0К-5 Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України за номером облікової картки [NUMBER] відповідач (страхувальник) за кодом 35517085 здійснив звіт управлінню пенсійного фонду в Бершадському районі за кодом 28000 де не вказав перший місяць роботи позивача за серпень 2014 року в сумі 3000 грн. та відповідач не здійснив обовязкові платежі до Пенсійного фонду за серпень 2014 року та січень, лютий 2015 року. Таким чином через несплату внесків в пенсійний фонд позивач втрачає три місяці страхового стажу до пенсії. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з «Сікюріті Лайф» на користь позивача невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплат, належних звільненому працівнику та моральної шкоди у розмірі 10000 гривень. В ході розгляду справи представноком позивача було уточнено позовні вимоги враховуючи те, що відповідач 17.04.2015 року повернув [PERSON] його трудову книгу та заробітну плату, а тому просить суд стягнути з приватного підприємства «Сікюріті Лайф» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки в сумі 4527 грн. 37 коп. за березень 2015 року, та 2263 грн. 68 коп. за квітень 2015 року. А також стягнути з ПП «Сікюріті Лайф» на його користь недоотриману заробітну плату за серпень 2014 року в сумі 3000 грн. та 199 грн. 77 коп. компенсації відпускних за серпень 2014 року та 570 грн. за роботу у святкові дні. Змінити запис у трудовій книзі серії ЛШ за № 197409 від 08.04.2014 року змінивши дату прийняття [PERSON] на роботу з 01.08.2014 року на посаду охоронника, а не 01.09.2014 року за Наказом № 73-к від 01.09.2014 року та змінити запис у трудовій книзі серії ЛШ за №197409 від 08.04.2014 року змінивши дату звільнення [PERSON] з роботи з 17.04.2015 року замість 28.02.2015 року за наказом № 146-к від 28.02.2015 року. Стягнути з приватного підприємства «Сікюріті Лайф» на користь [PERSON] 10000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеним в позовній заяві, та просив вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявних у ній доказах. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно записів в трудовій книзі 01.09.2014 року [PERSON] був прийнятий на роботу охоронника в ПП "Сік'юріті лайф". 28.02.2015 року за угодою сторін його було звільнено. На неодноразові звернення позивача із проханням надати інформацію щодо наявності або відсутності заборгованості по виплаті сум належних йому при звільненні та щодо його середнього заробітку та повернути йому його трудову книжку відповідач ніяким чином не реагує. Відповідно до ч. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. На підставі записів в ній встановлюється як загальний, так і спеціальний трудовий стаж, який за чинним законодавством враховується під час призначення пенсій, надання пільг тощо. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993 р. № 58 (далі - Інструкція) трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів, а також на позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню. Відповідно до п.п. 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників N 259/34/5 від 08 червня 2001 року усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Порядок видачі трудової книжки у разі звільнення працівника регулює ст. 4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників». Відповідно до даної статті власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 Інструкції. Щодо заповнення трудової книжки при звільненні, а також щодо видачі трудової книжки при звільненні доцільно відмітити, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Згідно ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього закону. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як зазначає позивач 17.04.2015 року трудову книжку йому було повернуто, що підтверджується актом від 17.04.2015 року за підписом позивача. З форми 0К-5 Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, яку [PERSON] в якості доказу додав до позову за номером облікової картки [NUMBER] відповідач (страхувальник) за кодом 35517085 здійснив звіт в управління пенсійним фондом у Бершадському районі за кодом 28000 де не вказав перший місяць його роботи на підприємстві серпень 2014 року в сумі 3000 грн. та не здійснив обовязкові платежі до Пенсійного фонду за серпень 2014 року та січень, лютий 2015 року, що підтверджується посадовою інструкцією охоронника відділу охорони з підписами про її ознайомлення за наказом № 8 від 31.07.2007 року, витягами з журналу роботи. Таким чином, через несплату відповідачем внесків у пенсійний фонд [PERSON] втрачає три місяці страхового стажу до пенсії. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, відповідно до ст. 25 Закону України «Про оплату праці». Крім того, Конституцією України, зокрема ст.ст. 43, 124, кожному громадянинові гарантується право на одержання винагороди за працю та гарантується обов'язковість рішень судів. Суд звертає увагу на те, що положення ст. 116 КЗпП України регламентують обов'язковість проведення при звільненні із працівником усіх виплат, що йому належать, а не лише сум, які відносяться до заробітної плати. Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного та договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Судом прийнято до уваги, на що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тому, судом прийнято до уваги, що суми, визначені позивачем до стягнення з відповідача, визначені - до виплати. Враховуючи вище зазначене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача недоотриману заробітну плату в сумі 3000 гривень, оскільки такі вимоги є обґрунтованими та доведеними належними доказами. Щодо стягнення суми компенсації за невикористану відпустку з відповідача на користь позивача, то дана вимога також підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. компенсація за невикористану відпустку розраховується за формулою : Д комп = Д тов х Дв - Св/ 365 (366) - С = 24х 212-3 /366-11 = 24 х 209\\ 355 24x 0,588873 = 14 днів компенсайції за відпустку, що становить 2470 грн.: 209 календарних дні=118 грн. 18 коп. х14 днів=1654 грн. 52 коп. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1654 грн. 52 коп. гривень. Крім цього за ст. 73 КЗпП України святковими та неробочими днями є 1 січня та 7 січня, а тому за ст. 107 КЗпП України робота у святкові та неробочі дні оплачується у подвійному розмірі, що складає 570 грн. за роботу - 1 та 7 січня 2015 року, які відповідач також не сплатив. Про те, що в ці дні позивач працював на підприємстві свідче запис в журналі прийому та здачі чергувань 2014-2015 роки, а тому в цій частині стягнення позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Оскільки відповідачем не проведено із позивачем розрахунок, враховуючи вину в цьому роботодавця, відповідно суд визначає розмір середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні на час ухвалення рішення, приймаючи до уваги при цьому п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України № 6-64цс13 від 03.07.2013 року, яка є обов'язковою. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, в даному випадку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які повинні оплачуватися за середньою заробітною платою. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Отже, як встановлено судом, виплата належних [PERSON] сум при звільненні мала бути проведена 28.02.2015 року. Загальний розмір середнього заробітку за час затримки з 28.02.2015 року по 17.04.2015 року (включно) складає: 4527 грн. 37 коп. за березень 2015 року , 2263 грн. 68 коп за квітень 2015 року з 28.02.2015 року . Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4527 грн. 37 коп. за березень 2015 року , 2263 грн. 68 коп. за квітень 2015 року з 28.02.2015 року . Щодо позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 10000, 00 гривень, то така вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що спричинення моральної шкоди сталося внаслідок не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, оскільки він розраховував на дані кошти та не припускав, що роботодавець не розрахується із ним належним чином. Представник позивача пояснив, що вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань, він нервує, відчуває себе приниженим, втратив нормальні життєві зв'язки. Незаконні дії відповідача змусили його звертатись до суду для того, щоб отримати чесно зароблені кошти. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідальність за завдану моральну шкоду відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала. Судом встановлено наявність спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, позивачем зазначено в чому саме полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно, враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, яка в свою чергу є обґрунтована та підтверджена належними доказами. Зазначені вище обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких він зазнав в зв'язку із заподіянням шкоди винними діями відповідача. Беручи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, які переніс позивач, враховуючи певні турботи позивача і його хвилювання, зокрема пов'язані із зверненням до суду щодо захисту своїх трудових прав, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача на його користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1000, 00 гривень. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. В судове засідання представник відповідача не явився та до початку розгляду справи по суті не подав наявних у нього доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, а тому суд вважає, що відповідач повністю скористався своїми процесуальними права, надавати суду усі наявні у нього докази по даній справі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з ПП «Сікюріті Лайф» на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки в сумі 4527 грн. 37 коп. за березень 2015 року, та 2263 грн. 68 коп. за квітень 2015 року. А також стягнення з ПП «Сікюріті Лайф» на його користь недоотриманої заробітної плати за серпень 2014 року в сумі 3000 грн. та 199 грн. 77 коп. компенсації відпускних за серпень 2014 року та 570 грн. за роботу у святкові дні. Зобов'язання відповідача змінити запис у трудовій книзі серії ЛШ за № 197409 від 08.04.2014 року змінивши дату прийняття [PERSON] на роботу з 01.08.2014 року на посаду охоронника, а не 01.09.2014 року за Наказом № 73-к від 01.09.2014 року та змінити запис у трудовій книзі серії ЛШ за № 197409 від 08.04.2014 року змінивши дату звільнення [PERSON] з роботи з 17.04.2015 року замість 28.02.2015 року за наказом № 146-к від 28.02.2015 року. Стягнути з приватного підприємства «Сікюріті Лайф» на користь [PERSON] 1000 грн. моральної шкоди. В задоволенні позовних вимог в частині зобовязати відповідача сплатити обовязкові платежі до Пенсійного фонду України за серпень 2014 року та березень, квітень 2015 року для зарахування [PERSON] страхового стажу роботи на підприємстві слід відмовити, враховуючи необґрунтованість вимог в цій частині. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,2 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial