Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики ціна позову: 319 593,22 грн. Позивач [PERSON] в обгрунтування позовних вимог заначив, що 23 грудня 2010 року між ним та відповідачем по справі - [PERSON] було укладено Договір позики б/н, посвідчений Вовк І.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстр. № 14849. За цим договором [PERSON] як Позикодавець передав у власність, а відповідач - [PERSON] (як Позичальник) прийняла у власність 56 000,00 (П`ятдесят шість) тисяч гривень, що на час укладення договору було еквівалентно 7000,00 (Сім тисяч) доларів США за офіційним обмінним курсом НБУ на день посвідчення договору. Строк виплати боргу було встановлено до 23 грудня 2014 року включно. Відповідно до пункту 3. Договору позики, при неповерненні позики своєчасно (до 23.12.2014 р.) Позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в строки і порядку передбаченими чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилася несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 0,1% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Добровільно узятих на себе зобов`язань за договором по поверненню суми боргу відповідач не виконав, від їх виконання ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає, що змусило його неодноразово звернутися до нього усно після закінчення строку виконання зобов`язань. Таким чином, розмір сум, які підлягають стягненню з відповідача станом на 13.10.2017 p., становить: 186 442, 61 грн. - основний борг, 118 675,79 грн. - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляції, та 14 474,82 грн. - 3% річних за користування позикою (ст. 625 ЦК України); всього - 319 593,22 грн., що підтверджується розрахунком. Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 05.08.2016 р. серії [NUMBER] , виданого Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, його попереднє прізвище - [PERSON] було змінено на [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 11.09.2013 р. серії [NUMBER] , виданого Жовтневим ВРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, попереднє прізвище відповідачки - [PERSON] було змінено на [PERSON] (копія свідоцтва додається). Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 13.06.2014 р. серії [NUMBER] , виданого Жовтневим ВРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, попереднє прізвище відповідачки - [PERSON] було змінено на [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 16.06.2016 р. серії [NUMBER] , виданого Жовтневим районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій обл., попереднє прізвище відповідачки - [PERSON] було змінено на [PERSON] . На час звернення до суду з позовом суми боргу та пені відповідачем не погашено, вона ухиляється від виконання договору, що змусило позивача звернутися до суду за захистом порушених прав. В подальшому, [PERSON] після червня 2016 року змінила прізвище на [PERSON] . Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] (адреса реєстрації: [ADDRESS] , ідентифікаційний код ДРФО - [NUMBER] ) на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 186 442,61 грн. - основний борг, 118 675,79 грн. - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляції, та 14 474,82 грн. - 3% річних за користування позикою (ст. 625 ЦК України); всього стягнути 319 593,22 (Триста дев`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто три) гривні 22 коп. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу за нотаріально посвідченим договором позики від 23.12.2010 р. Пунктом 1 Договору позики зазначається, що [PERSON] прийняла у власність 56 000,00 грн., що еквівалентно 7000 дол. США згідно курсу НБУ, встановленого на день посвідчення договору, зі строком виплати боргу до 23.12.2014 р. включно. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником, в момент передачі йому суми позики. Пунктом 2 Договору позики зазначається: після повернення позики в повній сумі, Позикодавець повертає позичальнику розписку. Пунктом 3 Договору позики зазначається про обов`язок позичальника сплатити суму інфляції в разі неповернення грошових коштів, що свідчить про домовленість між сторонами узгодити відносини за грошових зобов`язанням, вираженим в національній валюті - гривні, оскільки виключно до національної валюти (гривні) можливе застосування інфляційних витрат. Пунктом 5 Договором позики чітко конкретизоване зміст та розмір зобов`язання, яке повинно було виникнути з моменту передачі грошових коштів, а саме: обов`язок повернути Позикодавцю суму 56 000,00 грн. із строком виплати боргу до 23.12.2014 р. Позивач на виконання ч. 1 Договору не виписувала жодної розписки, яка б підтверджувала факт отримання нею особисто, грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1051 ЦК України, зазначається, що Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частинами 2,3 вказаної статті зазначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями ч.-ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Пунктом 2 постанови Пленум Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначається, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених* Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Оскільки за договором позики від 23.12.2010 р. грошові кошти Позичальнику не були передані, розписка на отримання коштів Позичальником не видавалися, вказаний факт свідчить про неукладеність договору позики та його недійсність. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд визнати недійсним договір позики від 23.12.2010 p., підписаний між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Вовк 1.1, за №14849. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 20.03.2018 року на 13 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 28.09.2020 року на 09 год. 00 хв. В судовому засіданні представник [PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі, зустрічний позов вважав необґрунтованим. Представник [PERSON] проти первісного позову заперечував, просив суд задовольнити зустрічний позов. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні вивчено та оголошено оригінал договору позики від 23 грудня 2010 року б/н, посвідчений Вовк І.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстр. № 14849. Згідно з п.1 договору, [PERSON] як Позикодавець передав у власність, а відповідач - [PERSON] (як Позичальник) прийняла у власність 56 000,00 (П`ятдесят шість) тисяч гривень, що на час укладення договору було еквівалентно 7000,00 (Сім тисяч) доларів США за офіційним обмінним курсом НБУ на день посвідчення договору. Строк виплати боргу було встановлено до 23 грудня 2014 року включно. Відповідно до пункту 3. Договору позики, при неповерненні позики своєчасно (до 23.12.2014 р.) Позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в строки і порядку передбаченими чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилася несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 0,1% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не отримувала коштів від [PERSON] відповідачка за первісним позовом [PERSON] суду не надала. Правильність розрахунку позивачем боргу підтверджується додатком до позовної заяви (розрахунок від 06.12.2017 р.). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що добровільно узятих на себе зобов`язань за договором від 23.12.2010 року по поверненню суми боргу відповідач [PERSON] не виконала, грошові кошти [PERSON] не повернула. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що згідно з умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долар) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. До аналогічних висновків дійшов Верховний суд у Постанові від 22 червня 2020 року (справа N 752/10525/16-ц; провадження N 61-38160св18). В зв`язку з вищенаведеним, первісний позов підлягає частковому задоволенню, а з [PERSON] на користь [PERSON] має бути стягнуто 186442,61 грн. основного боргу та 14474,82 грн. - 3% річних за користування позикою. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] наполягає на тому, що за договором позики від 23.12.2010 р. грошові кошти Позичальнику не були передані, розписка на отримання коштів Позичальником не видавалися, тому вказаний факт свідчить про неукладеність договору позики та його недійсність. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не наведено жодних підстав та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їй не були передані грошові кошти позивачем [PERSON] , в зв`язку з чим в зустрічному позові слід відмовити у зв`язку з необгрнутованістю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial