Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

В травні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що його мати [PERSON] та вітчим [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 1989 року по 16 жовтня 2009 року. Позивачу на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS]. С 2009 року вітчим пішов з будинку, але не виписався. До теперішнього часу це перешкоджає вільно користуватися на розпоряджатися майном. Просив визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком, знявши його з обліку реєстрації місця проживання. В червні 2013 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій вказав, що з 1989 року по теперішній час мешкає в житловому будинку за адресою [ADDRESS]. Він займався благоустроєм будинку, зробив ремонт. Відповідачі позбавляють права користування та мешкання в даному житловому будинку, не бажають добровільно виділити житлову площу, позивач змушений тимчасово знімати та мешкати за іншою адресою. Іншого приміщення не має, в будинку знаходяться особисті речі, до теперішнього часу приймає участь по витратам на утримання будинку. Просив вселити його у будинок, встановити порядок користування приміщенням, виділивши окрему кімнату (1-залу) 16 кв.м., а [PERSON] окрему кімнату (спальню) 15 кв.м., підсобні приміщення будинку та господарчі споруди залишити в загальному користуванні, зобов»язати відповідачів не чинити перешкоди в користуванні будинком. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації відмовлено; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням задоволено: вселено [PERSON] у житловий будинок [ADDRESS], встановлео порядок користування зазначеним жилим приміщенням, виділено [PERSON] окрему кімнату (залу) 16 кв.м., [PERSON] виділено окрему кімнату (спальню) 15 кв.м., підсобні приміщення будинку та господарські споруди залишено в загальному користуванні, зобов»язано [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні житловим будинком, виділеною кімнатою, підсобними приміщеннями будинку та господарськими спорудами. Не погодившись з рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду, прийняти нове, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити, [PERSON] відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи: суд помилково зробив висновок щодо поважності причин, з яких [PERSON] не мешкає в спірному будинку, оскільки він добровільно в 2009 році пішов, не було встановлено, яким чином [PERSON] перешкоджала [PERSON] входити та проживати в будинку, суд безпідставно не прийняв у якості допустимого доказу акт, складений головою квартального комітету про відсутність [PERSON] в будинку з 2012 року. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення суду. Інші особи до суду не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які з»явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 25 грудня 2004 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від16 жовтня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищевказаному житловому будинку. Відповідно до акту, складеного головою квартального комітету від 16 квітня 2013 року [PERSON] не мешкає в будинку з липня 2012 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на положення Цивільного кодексу України щодо захисту права власності (ст.ст.316-319, 321, 328, 346, 347, 379,380, 383, 386, 391). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд виходив з того, що на підставі ст.163 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї без поважних причин за ним зберігається жиле приміщення у випадках у в межах строків, установлених ст.71 ЖК України. Відповідач мав поважні причини щодо строку, з якого він не мешкав в будинку, оскільки на протязі 2009 -2012 року між ним на [PERSON] виникали періодичні сварки, через це він не міг постійно мешкати в спірному будинку. Але з такими висновками суду погодитися неможливо. Положення ст.163 ЖК України регулюють відносини наймача, членів його сім»ї - порядок збереження за ними жилої площі, тобто повинні застосуватися у разі наявності договору найму. Відповідно до ч.2 ст.158 ЖК України договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Під час розгляду справи в суді жодна зі сторін не вказувала на наявність такого договору між сторонами, тобто суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин закон, який не поширюється на ці правовідносини та взагалі не застосував закон, який підлягав застосуванню, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Таким чином, наявні підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Таким чином, позивач [PERSON], як власник будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Таке право позивача згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений. Наявність реєстрації [PERSON] в будинку, обмежує права [PERSON], як власника, і він на підставі ст.391 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. Обраний [PERSON] спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення його порушеного права, оскільки є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. В той же час в задоволенні позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації належить відмовити. Зняття з реєстрації місця проживання в житлових приміщеннях колишніх членів сім'ї їх власника або інших осіб відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Згідно зі ст. 7 цього Закону (у редакції Закону від 5 липня 2012 року N 5088-VI) цими органами зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі N 6-57цс11. Так само не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги [PERSON]. В зустрічній позовній заяві [PERSON] в якості підстав позову посилався на ст.47 Конституції України, ст.ст.310, 311 ЦК України та ст.ст.9, 64, 156 ЖК України (арк..спр.24-26). Дійсно, стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На підставі ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтями 310, 311 ЦК врегульовані питання права на місце проживання та недоторканність житла. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. 25 грудня 2004 року [PERSON] уклав договір дарування будинку [ADDRESS] з [PERSON] (арк..спр.14), тобто з цього часу припинилося його право власності на спірний будинок на підставі п.1 ч.1 ст.346 ЦК України в зв»язку з відчуженням власником свого майна. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Таким чином, після зміни власника спірного будинку відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), тобто у [PERSON] відсутні законні підстави для проживання у будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, та за відсутності такої згоди власника, відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Крім того, [PERSON] не був та не є членом сім»ї власника будинку, оскільки не перебуває в родинних стосунках з [PERSON] Посилання [PERSON] на наявність перешкод в користуванні будинком, як підстави для задоволення його позовних вимог, необгрунтовані, оскільки в нього відсутні законні підстави для проживання в будинку, тобто не має місце порушення, невизнання чи оспорювання його прав. Виходячи з викладеного рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON]

Outcome: partial