Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», що є правонаступником ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Державний комітет телебачення і радіомовлення України, про виселення без надання іншого житла. Мотивуючи тим, що 15.11.2001 між Національною телекомпанією України та його співробітницею [PERSON] укладено договір № 149-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 10.09.2001 року. При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідач зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору). В такому випадку відповідач зобов`язався звільнити квартиру з часу припинення трудових відносин. Згідно наказу № 363-к від 2016 року [PERSON] звільнено 30.06.2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 ЗПпП України. З метою встановлення статусу квартири [ADDRESS] позивач звернувся до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, яка листом від 16.04.2020 року повідомила про те, що зазначена квартира значиться як службова. Пунктом 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37 передбачено, що на підставі рішення про надання службового приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. За зверненням позивача Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація повідомила про те, що ордери громадянам на право зайняття службових приміщень ПАТ «НСТУ» не видавались. У зв`язку із чим посилається на ч. 3 ст.116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ст. 99 ЖК України передбачено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суреречать закону. Право власноситі є непорушник (ч. ст. 321 ЦК України). А відпровідно до ст. 387 ЦК Укоаїни власник має необмежене право на витребування майна із чужого незаконного володіння. У зв`язку із припинення трудових відносин відповідача з Телекомпанією відповідач мав виселитися з квартири з усіма особами, які з нею проживають згідно пункту 2.2.8 Договору. Разом з тим, відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру. Оскільки відповідачка проживає у вказаному житловому приміщенні без належних правових підстав, вселилась до квартири без отримання відповідного ордеру, то її присутність в ньому є самоправною, а тому на підставі ч.3 ст. 116, ч.1, 2 ст. 99 ЖК України підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення, що й стало підставою звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача Погас О.А. , діючий на підставі довіреності від 04.01.2021 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 02.02.2021 року (а.с.119), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю. Як на підставу заперечень посилається на положення ст. 125 ЖК України, оскільки відповідачка є особою, яка не може бути виселеною зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки пропрацювала в організації, що надала їй службове жиле приміщення, не менш як десять років. В судовому засідання представник позивача визнав той факт, що відповідачка пропрацювала у позивача з жовтня 1993 року, оскільки Миколаївське телерадіооб`єднання входило до складу Національної телерадіокомпанії. Відповідачем надано відзив на позов від 03 лютого 2021 року (а.с. 65 - 67), доводи якого зводяться до того, що відповідачка є особою, яка не може бути виселеною зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення згідно ст. 125 ЖК України, оскільки пропрацювала в організації, що надала їй службове жиле приміщення, не менш як десять років. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням (а.с. 162). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, із урахуванням відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Як указує Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому підлягає встановленню, чи вважатиметься виселення позивача зі службової квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Судом встановлено, що 15.11.2001 між Національною телекомпанією України та його співробітницею [PERSON] укладено договір № 149-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 10.09.2001 року (а.с. 8 - 9, 68 - 69). При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідач зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору). Згідно наказу № 363-к від 2016 року [PERSON] звільнено 30.06.2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 ЗПпП України. Відповідно до ст. 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого житла не підлягають виселенню особи зазначені в ст. 124 ЖК, якщо вони пропрацювали на підприємстві більше десяти років. З метою встановлення статусу квартири [ADDRESS] позивач звернувся до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, яка листом від 16.04.2020 року повідомила про те, що зазначена квартира значиться як службова (а.с. 20 -21). Відповідачка пропрацювала у позивача більше 20 років (з 15.10.1993 року по 30.06.2016 року) та її було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників (а.с. 71 - 75), що підтверджується записами у її трудовій книжці, й визнається позивачем. Квартира, де проживає відповідач є її єдиним житлом, вона є добросовісними наймачем, несе витрати по комунальним послугам (а.с. 72 - 114) тощо. Суд, даючи оцінку виселенню відповідача із належного позивачу житла, встановив, що у відповідача право на зайняття житла припинене, оскільки відповідач на час розгляду справи не перебуває у трудових відносинах із позивачем, та відповідачкою квартиру було зайнято на законних підставах, тому посилання позивача на ст. 99, 116 ЖК України є безпідставними й пропоноване виселення відповідача із житла, не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, квартира, з якої позивач вимагає виселити відповідачку, є державною власністю, знаходиться у позивача на праві господарського відання та має статус «службового житла» (а.с.8), що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем. Водночас статтею 62 ЖК України встановлено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу PCP і Української PCP. Наведені положення дають підстави зробити наступні висновки: 1) Цивільний кодекс України не застосовується до договорів найму житла державної та комунальної власності (договір укладено до набрання чинності діючим ЦКУкраїни); 2) положення глави 59 Цивільного кодексу України є загальними по відношенню до глави 3 Житлового кодексу УРСР, оскільки норми ЦК України регулюють відносини, пов`язані з комерційним наймомбудь-якого житла, а статті 118 - 126 ЖК УРСР є спеціальними нормами, що регулюють відносини, які регулюють правовідносини з наймом службового житла. Згідно ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. При цьому, оскільки позивач заявляє позовну вимогу про виселення без надання іншого жилого приміщення, такий позивач не врахував наявності у законодавстві прямої заборони. Так, положення ст. 125 ЖК України передбачає, що не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Таким чином положення п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 125 ЖК України прямо забороняє виселення позивача та членів її сім`ї з службової квартири без надання іншого жилого приміщення, що є підствою для відмови у задоволенні цього позову. При вирішення цього спору судом враховується, що відповідачка пропрацювала в установі більше 20 років (з 15.10.1993 року по 30.06.2016 року), що підтверджується записом у її трудовій книжці, й визнається позивачем, та її було звільнено у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату чисельності працівників (а.с. 17, 71 - 75). Окрім того, надаючи оцінку посилання позивача, як на підставу позовних вимог на положення ст. 387 ПК України, згідно якої власник майна має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння, суд зазначає таке. Положення статі 387 ПК України підлягає застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору, а в даному випадку відповідач не є особою, який самоправно зайняла житлове приміщення чи проживає без належних правових підстав, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Проте житлове приміщення хоч належить на праві господарського відання позивача, але перебуває у користуванні відповідачів на законних підставах, договір між сторонами є неоспореним, чинним та укладеним на невизначений строк, а доводи позивача про самовільне зайняття відповідачем квартири та проживання без належних правових підстав є безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово- будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (стаття 9 Житлового кодексу УРСР). У відповідності до статті 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом (310 ЦК України). Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Доводи позивача про те, що відповідачка була попередженою та обізнаною, підписуючи договір про те, що вона буде проживати у спірному житлі тільки до того моменту, поки будуть перебувати у трудових відносинах, суд оцінює критично, оскільки відповідачка договір укладала з позивачем 15.11.2001 року (а.с. 68 - 69), тобто сторона договору (відповідач) на момент укладення договору не знала скільки часу вона про працюватиме у позивача. Разом з тим, відповідачка мала законні сподівання, що, пропрацювавши більше десяти років, її житлові права будуть захищені законом, відповідно до якого із службового житла, (а спірна квартира є службовою), не можна виселяти осіб, якщо вони пропрацюють більше десяти років згідно ст. 125 ЖК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що непідлягають задоволенню, обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Враховуючи наслідки розгляду справи, суд застосовує положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України й судові витрати покладає на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вимога відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 29 000 грн. 00 коп., які ним понесені відповідно до рахунку від 12.08.2020 року та меморіального ордеру від 18.08.2021 року (а.с. 115, 116), зважаючи на положення ч.4, ч.5 ст. 137, п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України не підлягає задоволенню, враховуючи відсутність детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом, не співмірність із понесеною сумою витрат на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням відсутності детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом, суд вважає за необхідне відмовити у задовольнні заяви відповідача про компенсації понесених витрат на правову допомогу в сумі 29 000 грн. 00 коп. Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, п. 1, 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 6, 9, 124, 125 ЖК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право),

Outcome: dismissed