Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до державної установи «Одеська установа виконання покарань» в якому просила: поновити [PERSON] на попередній роботі у державній установі «Одеська установа виконання покарань (№21)»; Стягнути з державної установи «Одеська установа виконання покарань (№21)», на користь [PERSON], середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2017р. по день поновлення на роботі. 17.01.2018р. від позивачки надійшла заява в якій просила змінити предмет позову, а саме: [PERSON] [PERSON] на попередній роботі у державній установі «Одеська установа виконання покарань (№21)»; Стягнути з державної установи «Одеська установа виконання покарань (№21)» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2017р. по день поновлення на роботі; Стягнути з державної установи «Одеська установа виконання покарань (№21)», на користь [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER] 50 000,00 гривень у якості відшкодування моральної шкоди за порушення законних прав (трудових прав) [PERSON]. Позивачка та її представник надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримують та не заперечують проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву в якій просив перенести розгляд справи у звязку з перебуванням на лікарняному та неможливістю ознайомитися з матеріалами справи та належною підготовкою. Суд критично ставиться до даної заяви та вважає її затягуванням розгляду справи. Суд звертає увагу на те, що до заяви було долучено копію листка непрацездатності в якому зазначено, що [PERSON] мала стати до роботи, а отже час на ознайомлення з матеріалами справи та підготовкою відзиву був. Відповідно до положень ст.280 ЦПК України суд з письмової згоди сторони позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 02.06.2015р. на підставі наказу (ОУВП № 21) № 36 о/с від 02.06.2015р. [PERSON] була прийнята на роботу до державної установи «Одеська установа виконання покарань (№21)». Зі змісту позову позивачка - 13.11.2017р. в стані сильного душевного хвилювання в результаті психологічного тиску з боку безпосереднього керівника майора внутрішньої служби начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень [PERSON] написала заяву про звільнення з роботи. Судом встановлено, що 13.11.2017р. позивачка написала заяву про звільнення та винесено наказ про її звільненняза ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), видано трудову книжку. 29.11.17р. був проведений розрахунок. Як зазначає, позивачка 14.11.2017р. намагалася вийти на роботу та подати заяву до державної установи «Одеська установа виконання покарань (№21)» (далі ДУ «ОУВП (№ 21)»: - про недійсність та відкликання моєї заяви про звільнення від 13.11.17р.; - про скасування наказу про звільнення; - про допуск до роботи. Однак, у відділі ДУ «ОУВП (№ 21)» по роботі з персоналом заяву позивачки відмовилися прийняти та запропонували здати до канцелярії ДУ «ОУВП (№ 21)». На контрольно-пропускному пункті ДУ «ОУВП (№ 21)» 14.11.2017р. позивачку не пропустили до канцелярії установи, оскільки канцелярія знаходяться на самої території установи на яку немає вільного доступу, та відмовилися прийняти заяву від 14.11.2017р. 14.11.17р. на особистому прийомі у начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації міністерства юстиції позивачку було повідомлено, що якщо вона звільнена за ст. 38 КЗпП України то в змозі протягом двох тижнів відкликати свою заяву про звільнення, та оскільки звільнили 13.11.17р. то звільнення є незаконним. Позивачкою було отримано лист Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації міністерства юстиції від 17.11.17р. вих. № 4.2/666-17/Г-570 в якому зазначено, що звільнення є незаконним, виконано з порушенням ч.1 ст. 38 КЗпП України. 15.11.2017р. позивачка здала заяву з проханням вважати заяву про звільнення недійсною, з роботи не звільняти, допустити до роботи, наказ про звільнення скасувати, повідомити коли можливо приступити до роботи . Також 20.11.17р. позивачкою була через Укрпошту, цінним листом з повідомленням, з описом вкладення повторно направлена заява до ДУ «ОУВП (№ 21)» про відкликання заяви про звільнення від 13.11.17р., про допуск до роботи та інше. Дана заява від 20.11.17р., відповідно до роздруківки з інтернет-сайту Укрпошти, була отримана відповідачем 24.11.17р. 22.11.17р. позивачка здала свою заяву безпосередньо до канцелярії ДУ «ОУВП (№21)» про відкликання заяви про звільнення від 13.11.17р., про допуск до роботи та інше. Оглянувши заяву про звільнення, було встановлено, що дана заява не містить особистого підпису позивачки, а тому вона взагалі є недійсною та заяву неможливо вважати волевиявленням позивачки про звільнення. Згідно ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Виходячи зі змісту цієї статті, працівникові дається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України. П.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів»: Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться,якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24КЗпП). Виходячи зі змісту цієї статті, працівникові дається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України. Враховуючи, що позивач скористався своїм правом відкликати протягом двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України, заяву про звільнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ про звільнення є незаконним та ухвалив рішення про поновлення позивача на роботі, виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням. Таким чином судом встановлено, що позивачка написала заяву про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України, проте за обставинами встановленими судом заява була написана без вільного волевиявлення, не підписана нею, про що нею було зазначено у заявах які вона направляла до відповідача тобто заява про звільнення була написана під примусом без волевиявлення позивача. За таких обставин суд вважає, що звільнення [PERSON] з роботи на підставі ст.38 КЗпП України не можна вважати законним, а тому позивач підлягає поновленню на роботі. Оскільки, звільнення позивача суд визнає таким, що відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, то наказ про звільнення №134/ОС-17 від 13.11.2017 р. слід визнати незаконним та скасувати. Крім того позивачка неодноразово намагалася потрапити до свого робочого місця, однак їй це не вдалося внаслідок вчинення супроти зі сторони відповідача, також її наміри продовжити працювати на ДП вбачається з подання позивачкою заяв про відкликання заяв. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів»: При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону. Наказ про звільнення позивача повинен бути виданий і оформлений відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», та Наказу Національного агентства України з питань державної служби від 30.08.2011р. № 5 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо оформлення розпорядчих актів із кадрових питань у сфері державної служби». Відповідно до вказаних підзаконних актів наказ про звільнення повинен мати обовязкові реквізити, а саме: повне найменування органу (підприємства(установи, організації); Код ЄДРПОУ організації; назву виду документа - розпорядження, наказ; назву самого наказу (про припинення трудового договору (контракту)); табельний номер особи яка звільняється; дату звільнення; прізвище, ім'я, по батькові особи яка звільняється; назву структурного підрозділу де працювала особа; назву професії (посади), розряд, клас(категорія) кваліфікації за якою працювала особа;- причина звільнення; підстави звільнення; дату складання, підписання наказу; місце складання чи видання наказу; номер (доповнюється індексом "К" або "ОС"); заголовок до тексту; текст; підстава підготовки розпорядження (наказу); підпис керівника; підпис працівника про ознайомлення з наказом. Як вбачається з копії наказ не відповідає вимогам закону, а саме в наказі не вказано: Код ЄДРПОУ організації; табельний номер особи яка звільняється; підстава підготовки розпорядження (наказу); підпис керівника; підпис працівника про ознайомлення з наказом. Крім того виходячи з викладеного наказ про звільнення є незаконним оскільки не відповідає вказаним вимогам діючого законодавства, тому поновлення на роботі є наслідком визнання незаконним наказу про звільнення. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно ч.1 ст.236 КЗпП України, передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до ч. 3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92р. зі змінами, У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Виходячи з вищевикладеного, слід стягнути відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.11.2017р. по день винесення рішення, а саме: 01.02.2018р. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Як розяснено у п. 9 вищенаведеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З аналізу вищевикладеного, враховуючи, що відповідач нехтував зверненням до нього позивачки з законними вимогами, одночасно із тим з урахуванням періоду, протягом якого позивачка була позбавлена робочого місця, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 5 000 гривень. Згідно п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно вимог ст. 133 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Outcome: approved