Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 08.04.2010 він працював на різних посадах на підприємстві. Остання посада слюсар - ремонтник 6 розряду цеху М-9. Наказом № 311-вк від 24.10.2018 його з 26.10.2018 звільнено з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджує записами у трудовій книжці. Однак, в день звільнення відповідач не виплатив позивачу всі суми, що належали останньому від підприємства, в порядку передбаченому ст. 116 КЗпП України. Внаслідок чого, як вважає позивач, утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 66 335,20 грн., що підтверджується: довідкою Форми ОК-5 Головного управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області від 25.11.2019 р. та банківською випискою до угоди №17283750 по картковому рахунку № [NUMBER] , сформованою станом на 20.11.2019 року. За вказаною довідкою заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували звільненню становила: 11\~253, 33 грн. - вересень 2019 року та 24\~322,93 грн. - жовтень 2019 року. Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тож, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.10.2018 по 05.03.2020 включно становить 310 148,00 грн. Отже, посилаючись на ст. 117 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 66335, 20 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку 310148 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 01.04.2020 у справі відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи у спрощеному позовному (письмовому) провадженні без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки, згідно з положеннями процесуального закону, справи, що виникають з трудових відносин, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, як передбачено ч. 4 ст.\~19, п. 2 ч. 1 ст.\~274 ЦПК України. Проти такого порядку розгляду справи учасники справи не заперечували. Відповідачем ПАТ\~«Азот» через\~представника за\~довіреністю Ярмоленко\~О.В.\~06.05.2020\~до суду\~було надано\~письмовий відзив\~на позовну\~заяву та\~докази в\~обґрунтування своїх\~заперечень проти\~позову,\~в якому\~ просить\~у задоволенні\~позовних вимог\~ [PERSON] \~ відмовити\~в повному\~обсязі.\~Свій відзив\~мотивує тим,\~що позивач\~працював у\~ПрАТ «АЗОТ»\~та з\~26.10.2018\~року звільнений\~за власним\~бажанням,\~відповідно до\~ст.\~38\~Кодексу законів\~про працю\~України.\~У зв`язку\~з вказаним, в жовтні 2018 року позивачу нараховані розрахункові кошти в сумі 29 663,41 грн., в т.ч.: компенсація за невикористану відпустку в кількості 47 календарних днів в сумі 14610,17грн.; заробітна плата за 21 робочий день в сумі 8 909,61 грн.; компенсація втрати частини грошових доходів громадян у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 154,50 грн.; заборгованість по заробітній платі за лютий 2018 р. - 3 796,68 грн. та березень 2018 р. -2\~192,45\~грн. Крім того, в листопаді 2018 року [PERSON] нараховані розрахункові кошти в сумі 2\~934,35 грн., в т.ч.: премія за\~результатами роботи\~в жовтні\~2018\~р.\~в сумі\~648,65\~грн.;\~компенсація втрати\~частини грошових\~доходів громадян\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати в\~сумі 62,12\~грн.;\~заборгованість по\~заробітній платі\~за квітень\~2018\~р.\~в сумі\~2\~223,58\~грн.\~Позивачу нараховані\~кошти в\~сумі 32597,76\~грн.,\~з яких\~утримано 12303,80\~грн.,\~тож після\~утримання сума\~грошових коштів\~виплачена позивачу\~становить 20293,\~96\~грн. Перерахування грошових коштів в сумі 20 293,96 грн. було здійснено на картковий рахунок [PERSON] , який відкритий у відділенні "Сбербанк" м. Черкаси: за жовтень 2018 р.: 07.11.2018 - 17 505,32 грн.(в т.ч. заборгованість по заробітній платі за лютий 2018 р. - 3796,68 грн. та за березень 2018 р. - 2 192,45 грн.); за листопад 2018 року: 22.11.2018 - 2 200,00 грн., 07.12.2018 р. -\~588,64\~грн.\~(в\~т.ч.\~заборгованість по\~заробітній платі\~за квітень\~2018\~р.\~-\~2\~223,58\~грн. Таким чином, наголошується, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] повністю відсутня, повний розрахунок з ним проведено 07.12.2018. Строк позовної давності для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розпочався з 08.12.2018 року, та з урахуванням вищевикладеного, закінчився 08.03.2019 року. Позовна заява [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні датована 06.03.2020 року. Таким чином, для позивача закінчився строк позовної давності на стягнення з ПрАТ «АЗОТ» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 08.03.2019 року. А тому, з огляду на викладене вище просить відмовити в задоволенні позову. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків: встановлено, згідно із відомостями трудової книжки [NUMBER] від 30.06.2009 [PERSON] 08.04.2010 був прийнятий на роботу ВАТ «Азот» на посаду слюсаря ремонтника 4 розряду бригади слюсарів - ремонтників 2 служби бригади слюсарів ремонтників 2 цеху М -9. ( наказ № 99-ук від 01.04.2010). На підставі наказу № 311-вк від 24.10.2018 [PERSON] 26.10.2018 звільнено із займаної посади за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 29.04.2020 за вих. № 623, [PERSON] , який звільнений з займаної посади 26.10.2018, в жовтні 2018 року нараховані розрахункові кошти в сумі 29 663,41 грн., в т.ч.: компенсація за невикористану відпустку в кількості 47 календарних днів в сумі 14 610,17 грн., заробітна плата за 21 робочий день на суму 8 909,61 грн., компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати - 154,50 грн. та заборгованість по заробітній платі за лютий 2018 р - 3 796,68 грн. та березень 2018 р. - 2 192,45 грн. Крім того, в листопаді 2018 року [PERSON] нарахована премія за результатами роботи в жовтні 2018 р. в сумі 648,65 грн., компенсація втрати частини грошових доходів - 62,12 грн. та заборгованість по заробітній платі за квітень 2018 року в сумі 2 223,58 грн. Перерахування грошових коштів було здійснено на картковий рахунок [PERSON] , який відкритий у відділенні "Сбербанк" м. Черкаси: за жовтень 2018 року: 07.11.2018 - 17 505,32 грн. (в т.ч. лютий 2018 р. - 3796,68 грн., березень 2018\~р. - 2 192,45 грн.); за листопад 2018 року: 22.11.2018 - 2 200,00 грн., 07.12.2018 р. - 588,64 грн. (в т.ч. квітень 2018 - 2\~223,58грн.). Тобто, заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] відсутня. Повний розрахунок з [PERSON] проведено 07.12.2018. Крім того, виплата зазначених сум прослідковується і по виписці з банківського рахунку АТ\~«Сбербанк» № [NUMBER] , який додано позивачем до позовної заяви, які встановлені та перевірені судом. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки вона вже виплачена позивачу та відсутня на час розгляду справи. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Відповідно до ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. У своїй\~постанові від\~30.01.2019\~року ВП\~ВС (справа\~№ 910/4518/16) вказала, що за змістом норм\~статей 94,\~116,\~117 Кодексу законів про працю України\~та\~статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці»\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні\~за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та\~не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 06.03.2020) з врахуванням тієї обставини, що заборгованість по зарплаті [PERSON] виплачена ще 07.12.2018 (останній платіж на суму 588,64грн.) року, що беззаперечно встановлено при розгляді справи та вбачається з письмових доказів наданих учасниками справи. При цьому, позивачем не порушено питання про поновлення пропущеного строку, враховуючи норми ст. 234 КЗпП України. ВСУ в постанові від 06.04.2016 р. сформував правову позицію у справі\~№ 6-409цс16,\~за якою непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117\~КЗпП.\~У цьому\~разі перебіг\~3-місячного\~строку звернення\~до суду\~починається з\~наступного дня\~після проведення\~зазначених виплат\~незалежно від\~тривалості затримки\~розрахунку. Установлені ст. 233\~КЗпП\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює чи вважає неможливим поновити порушений строк. Крім того, за положеннями пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП ( 322-08 ). Пропуск\~зазначених строків\~не може\~бути підставою\~для відмови\~у прийнятті\~позовної заяви,\~оскільки при\~визнанні його\~причин поважними\~ці строки\~можуть бути\~поновлені відповідно\~КТС чи\~судом. Суди\~мають \~враховувати,\~що у\~справах про\~оплату праці\~діє тримісячний\~строк звернення\~із заявою\~до КТС\~або безпосередньо\~ до\~суду,\~який обчислюється\~з дня,\~коли працівник\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права (статті\~225,\~ 233\~КЗпП),\~і відповідно\~до цього\~з`ясовувати\~зазначену дату.\~Десятиденний строк\~на оскарження\~рішення КТС\~обчислюється з\~дня вручення\~виписки з\~протоколу засідання\~комісії чи\~копії рішення. Закінчення\~строку виплати\~заробітної плати\~(ст.115\~КЗпП)\~не є\~початком перебігу\~зазначеного процесуального\~строку,\~якщо не\~оспорюється право\~на її\~одержання;\~у відповідних\~випадках ця\~обставина може\~бути підставою\~ для\~вимог про\~компенсацію втрати\~частини заробітку\~у зв`язку\~із затримкою\~його виплати. Непроведення\~розрахунку з\~працівником у\~день звільнення\~або,\~якщо в\~цей день\~він не\~був на\~роботі,\~наступного дня\~після його\~звернення з\~вимогою про\~розрахунок є\~підставою для\~застосування відповідальності,\~передбаченої ст.\~117\~КЗпП.\~У цьому\~разі перебіг\~тримісячного строку\~звернення до\~суду починається\~з наступного\~дня після\~ проведення\~зазначених виплат\~незалежно від\~тривалості затримки\~розрахунку. Пропуск\~без поважних\~причин тримісячного\~строку звернення\~ до\~суду є\~самостійною підставою\~для відмови\~в позові,\~однак якщо\~суд установить,\~що останній\~є необґрунтованим,\~він відмовляє\~в \~його задоволенні\~саме з\~цих підстав. Глава XV КЗпП не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило ст.238 КЗпП про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених ст.235 КЗпП виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи) без обмеження будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору. \~ \~ \~ \~Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] , який не порушив питання про поновлення пропущеного строку, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України, необхідно відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду. \~ \~ \~ \~Дане судове рішення, як на думку суду, відповідає висновкам постанови ВС від 10.10.2019р. (справа 369/10046/18). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed