Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що рішенням Рівненського районного суду у справі № 570/5751/14-ц від 27.01.2015 р. з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання сина в розмірі 750 грн., починаючи з 05.12.2014 р. В частині стягнення аліментів за один місяць рішення звернуто до негайного виконання. Згідно з листом відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції від 01.04.2015 р. за № 2950, за період з 05.12.2014 р. по 31.03.2015 р. заборгованість по сплаті аліментів становить 1750 грн. А згідно з листом від 02.06.2015 р. заборгованість за аліментами відсутня, однак має місце прострочення у їх сплаті. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Так, позивачка вважає, що нарахування пені слід проводити в частині негайного стягнення за один місяць з 27.01.2015 р., а в іншій частині - з дня набуття рішенням законної сили 24.02.2015 року: 27.01.2015 р. - 30.03.2015 р. 61 днів сума 750 грн. х 61%= 457,50 грн.; 25.02.03. -30.03.2015 р. 33 дні від суми 2153, 23 грн.х33% = 710,57 грн.; 01.04.2015 р.-23.04.2015 р. 22 дні від суми 3153, 23 х 22% = 693,71 грн.; 30.04.2015 -05.05. 2015 р. 5 днів від суми 750 грн. х5%= 37,5 грн., всього пеня становить 1899,28 грн. Позивачка просить суд постановити рішення про стягнення з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) від суми несвоєчасно сплачених аліментів за період з 27 січня 2015 року по 05 травня 2015 року в сумі 1899, 28 грн. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. В послідуючому не зявилася в судове засідання. Представник позивачки позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. На думку представника, відповідач повинен був негайно розпочати сплату аліментів, оскільки йому було відомо про рішення суду. А він провів такі сплати пізніше, не щомісячно, і зважаючи на це позивачка просить стягнути пеню згідно наведеного розрахунку в заяві про збільшення розміру позовних вимог. Відповідач позов не визнав. Пояснив суду, що він вживав всіх заходів, спрямованих на сплату аліментів. Так, дитина проживає з відповідачем, перебуває на його утриманні. Відповідач сплатив за лікування дитини (дитині видалили апендицит), це вартувало 1500 грн. Також відкрив в ПАТ КБ «ПриватБанк» картку «Юніора» на імя сина, на яку перерахував 800 грн., але позивачка, дізнавшись про це, забрала цю картку в сина. Потім відповідачка відкрила рахунок в АТ «Ощадбанк», на який позивач перерахував 510 грн., а після поступлення грошей вона його закрила, і відповідач не мав змоги здійснювати подальший перерахунок коштів. Позивачку викликав державний виконавець та наполягав на тому, щоб вона відкрила рахунок та повідомила його реквізити з метою подальшого перерахунку аліментів, однак позивачка зреагувала на це тільки після повторного виклику до державного виконавця. Крім того, просить зважити, що він не був працевлаштованим, не мав доходів, а працевлаштувався лише в квітні 2015 року, після чого погасив заборгованість з аліментів. Він не міг передавати гроші безпосередньо позивачці через напружені особисті стосунки. На даний час позивачка залишила сімю та виїхала за межі України на заробітки, а дитина перебуває на утриманні відповідача. Враховуючи вищевикладене просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Рівненського районного суду у справі № 570/5751/14-ц від 27.01.2015 р. з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання сина в розмірі 750 грн., починаючи з 05.12.2014 р. В частині стягнення аліментів за один місяць рішення суду звернуто до негайного виконання. Згідно листа відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції від 01.04.2015 р. за № 2950, за період з 05.12.2014 р. по 31.03.2015 р. заборгованість зі сплати аліментів становить 1750 грн. А згідно листа від 02.06.2015 р. заборгованість за аліментами відсутня, однак має місце прострочення у їх сплаті. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо. З роз'яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вбачається, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Постановлення судом рішення про стягнення аліментів передбачає наступну стадію бажання позивача (стягувача) отримувати такі аліменти. Предявлення виконавчого листа до виконання з метою стягнення аліментів з відповідача у випадку, коли добровільне виконання рішення не відбулося це субєктивне право стягувача. В судове засідання не були надані докази того, що позивачка зверталася до відповідача з пропозицією добровільно виконати рішення суду, а він відмовився це зробити. Тому твердження представника позивачки про те, що відповідач негайно повинен був сплатити аліменти в межах стягнення таких за один місяць не заслуговують на увагу. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", і відповідно до ч. 7 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач вживав всіх заходів для сплати аліментів. До того ж, до квітня 2015 року він був не працевлаштований, не мав доходів. Так, представник позивачки не простувала обставини, за яких відповідач відкрив в ПАТ КБ «ПриватБанк» картку «Юніора» на імя сина, на яку перерахував 800 грн., але позивачка, дізнавшись про це, забрала цю картку в сина. Потім відповідачка відкрила рахунок в АТ «Ощадбанк», на який позивач перерахував 510 грн., а після поступлення грошей вона його закрила, і відповідач не мав змоги здійснювати подальший перерахунок коштів. Позивачку двічі викликав державний виконавець та наполягав на тому, щоб вона відкрила рахунок та повідомила його реквізити з метою подальшого перерахунку аліментів, які сплачував відповідач, оскільки аліменти були перераховані відповідачем на депозитний рахунок відділу ДВС. Отже, при розгляді справи не були встановлені підстави для застосування ст. 196 СК України, оскільки відсутня вина платника аліментів; а заборгованість утворилася з причин, незалежних від платника аліментів. Сторони не заперечували проти того, що між ними існують напружені стосунки, часто виникали конфліктні ситуації. Тому відповідач був позбавлений можливості передавати гроші безпосередньо позивачці; і як зазначалося вище, позивачка не зверталася до нього з такими пропозиціями, а скористалася процедурою стягнення аліментів відповідно до Закону Україну «Про виконавче провадження»; а відповідач у свою чергу в межах процедури цього Закону діяв добросовісно та розсудливо. За таких умов суд не знаходить підстав для задоволення заявленого позову. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed