Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із вказаним позовом до відповідача Територіальної громади в особі Пустовійтівської сільської ради, Хмільницького району, Вінницької області, відповідно до якого просить визнати за нею право на право на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 63,3 кв. м. посилаючись на те, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, в тому числі: житловий будинок [ADDRESS] З приводу оформлення спадщини, у визначений законом термін позивач зверталася до нотаріуса, однак їй було рекомендовано питання щодо визнання права власності на майно вирішувати в судовому порядку у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Сторони в судове засідання не з'явились, надіслали суду заяви у яких просили справу розглянути у їх відсутність. При цьому позивач зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у позовній заяві, відповідач не заперечує проти їх задоволення, а треті особі заперечень щодо заявленних позовних вимог не мають. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про ухвалення рішення виходячи з наступного: Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06 листопада 2013 року підтверджується, що [INFO] у віці 88 років, в м. Шаргород Вінницької області померла [PERSON], про що 06 листопада 2013 року складено відповідний актовий запис № 26. Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м., зазначений під літерою «А», з верандою «а», ґанком та господарськими будівлями: сараєм «Б», погребом з шиєю «В», огорожею №1 та воротами з хвірткою №2, вартістю 79 880 грн. Вказане підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, виданим Хмільницьким РСП КП «ВООБТІ» 06 травня 2014 року та довідкою Пустовійтівської сільської ради № 52 від 25 квітня 2014 року; земельна ділянка площею 1,89 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. Дане підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ВН № 013637, виданим Пустовійтівською сільською радою 28 березня 2002 року. В свій час, а саме 21 вересня 1999 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого все своє майно, вона заповіла позивачу - [PERSON]. Згідно запису секретаря Пустовійтівської сільської ради від 24 квітня 2014 року вказаний заповіт є не зміненим та не відміненим. Батько позивачки - [PERSON], помер ще [INFO], Її сестра - [PERSON] та брат - [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] не приймали та на її прийняття не претендують. Інших спадкоємців першої черги, які б могли претендувати на спадкове майно після смерті [PERSON], немає. На даний час за заявою позивачки нотаріально оформляється спадщина тільки на частину спадкового майна, а саме на земельну ділянку, яка належала [PERSON]. З приводу оформлення спадщини на іншу частину майна, тобто на житловий будинок, то вчинення нотаріальних дій є неможливим в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на останній. Наведене підтверджується Витягом про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі від 24 квітня 2014 року та довідкою нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу за № 231/01-16 від 28 липня 2014 року. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-ІV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин пов'язаних із набуттям спадкодавцем права на житловий будинок, діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вказана інструкція передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Тобто записи у погосподарських книга визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином здобуті докази свідчать про те, що при житті спадкодавець володіла, користувалася та розпоряджалася вищевказаним житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, а отже він перебував у її власності, і вказане право власності зареєстроване за нею згідно вимог діючого на той момент законодавства. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зважаючи на вищезазначене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги, оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач являється спадкоємцем за заповітом, інші спадкоємці на спадщину не претендують, відповідач визнав позовні вимоги повністю, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав та інтересів третіх осіб, позивачем доведено викладені в позовній заяві обставини, що підтверджує його право як спадкоємця за заповітом на успадкування майна спадкодавця, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки питання про розподіл судових витрат позивачами не ставиться, понесені судові витрати по оплаті судового збору необхідно залишити за останніми.

Outcome: approved