Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.05.2018 р. звернувся до суду із вищезазначеним позовом до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, в якому просив суд визначити та стягнути з відповідача суму середньої заробітної плати за затримку остаточного розрахунку при звільненні позивача 19.05.2014 р. за період з 13.05.2016 р. по 06.08.2018 р. у сумі 134210,31 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 20 травня 2013 р. його було прийнято на роботу до Концерну «Військторгсервіс» МО України на посаду начальника Служби безпеки. 29 жовтня 2013 р. він був повідомлений про звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв'язку із втратою довіри). Вказані дії керівництва мали незаконний характер, т.я. він не був посадовою особою, яка безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, що передбачено ч. 2 ст. 41 КЗпП України. Тому з метою захисту свого майнового права та інтересу, він звернувся з позовом до Солом'янського районного суду м. Києва. 16.05.2014 р. рішенням Солом'янського районного суду м. Києва його було негайно поновлено на посаді та з відповідача стягнуто 32892,33 грн. в якості виплати компенсації за вимушений прогул. За рішенням суду його було поновлено на посаді та виплачено призначені грошові кошти. 19.05.2014 р. він звільнився за згодою сторін, однак при звільненні не було проведено повного розрахунку. Зокрема, не було виплачено грошову компенсацію за період знаходження на лікарняному у сумі 2314,43 грн. В зв'язку з чим, він звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. було частково задоволено позов до Концерну «Військторгсервіс» МО України та вирішено стягнути 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31.08.2016 р., було скасовано рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р., та у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» МО України про стягнення коштів: 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та призначено сплату судового збору у сумі 1390,85 грн. Постановою Верховного суду України від 30.01.2018 р., було скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 31.08.2016 р. та залишено в силі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. в частині стягнення грошових коштів: 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач зазначає, що відповідно до його заяви про виплату грошей за рішенням суду від 14.03.2018 р. Вх. № 698, Концерном «Військторгсервіс» у добровільному порядку були виплачені кошти, призначені за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. в частині стягнення грошових коштів: 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто станом на дату винесення рішення судом першої інстанції. Водночас, відповідачем не виконано зобов'язання щодо виплати середньоденної заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні - по день фактичного розрахунку, тобто з 13.05.2016 р. по теперішній час. Станом на 06.08.2018 р. час затримки виплати належних позивачу сум при розрахунку відповідно до рішення суду від 13.05.2016 р. становить 559 робочих днів. Встановлений судом середньоденний заробіток складає 240,09 грн. Сума грошових вимог складає: 559 * 240,09 грн. = 134210,31 грн., які позивач просив стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 13.08.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач неодноразово збільшував позовні вимоги. Відповідно до заяви про збільшення суми позовних вимог, яка подана позивачем до суду 18.09.2018 р., [PERSON] просив суд визначити та стягнути з відповідача суму середньої заробітної плати за затримку остаточного розрахунку при звільненні позивача 19.05.2014 р. за період з 13.05.2016 р. по 03.10.2018 р. у сумі 143813,91 грн. 28.09.2018 р. представником відповідача Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України до суду було подано відзив на позовну заяву про стягнення середньої заробітної плати, відповідно до якого представник просить позовну заяву залишити без задоволення. У поданому відзиві представник відповідача посилається на те, що 14.03.2018 р. відповідачем були сплачені кошти за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва у добровільному порядку та виплачено [PERSON] 2314,43 грн. коштів за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підтверджує сам позивач у своєму позові. Тому відповідач повністю виконав рішення суду та виплатив позивачу усі належні йому грошові кошти, в тому числі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач звернув увагу суду на те, що позивач у своєму позові нараховує середній заробіток з дня ухвалення рішення судом першої інстанції, а саме з 13.05.2016 р. по 06.08.2018 р. Проте, відповідач вважає такі дії позивача незаконними, оскільки позивач неправомірно станом на сьогоднішній день здійснив нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при розрахунку. Таким чином, враховуючи, що після ухвалення та отримання відповідачем постанови Верховного суду від 30.01.2018 р., на підставі отриманої заяви позивача про виплату грошей за рішення суду від 14.03.2018 р. № 698, в якій він зазначив свої банківські реквізити для перерахування коштів, Концерн 14.03.2018 р., в той же день коли була отримана заява, виплатив [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при розрахунку, відповідач вважає, що стягувати повторно середній заробіток за час затримки при розрахунку позивач не має права. 12.10.2018 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач повністю підтримує свої позовні вимоги, а із запереченнями відповідача, викладеними у відзиві, повністю не погоджується, вважає необґрунтованими та такими, що містять лише суб'єктивні думки про нібито виконання своїх обов'язків за рішенням суду перед позивачем. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити (з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог), посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача в судову засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних та допустимих доказів, якими вони обґрунтовуються, повністю підтримав поданий відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що з 20.05.2013 року [PERSON] працював у Концерні «Військторгсервіс» МО України на посаді начальника служби безпеки. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.05.2014 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді начальника служби безпеки Концерну «Військторгсервіс» з 28 жовтня 2013 р. та стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 32892,33 грн. Наказом №74-а від 19.05.2014 року позивач був звільнений з роботи за п. 1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін). Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що при звільненні не було проведено повного розрахунку. Зокрема, не було виплачено грошову компенсацію за період знаходження на лікарняному у сумі 2314,43 грн. В зв'язку з чим, він звернувся до суду за захистом своїх прав. Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 р., позов [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, 3-я оосба: Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, коштів за лисками непрацездатності, інденсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, було задоволено частково. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на користь [PERSON] 2 314, 43 гр. коштів за листками непрацездатності та 120525, 18 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2014 по 13.05.2016. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 р., рішення апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за листками непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення з [PERSON] на користь Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1390 грн. 85 коп. скасовано. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 р. в частині стягнення грошових коштів за листками непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що на підставі отриманої заяви позивача [PERSON] про виплату грошей за рішенням суду від 14.03.2018 р. № 698, Концерн «Військторгсервіс» Міністерства оборони України 14.03.2018 р. виплатив [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при розрахунку, а саме 2314,43 грн. коштів за листаками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підтверджується копіями платіжних доручень, а саме: платіжне доручення № 4461 від 14.03.2018 р. на суму 97022,77 грн., платіжне доручення № 4462 від 14.03.2018 р. на суму 2314,43 грн., платіжне доручення № 4462 від 14.03.2018 р. на суму 1851,00 грн., платіжне доручення № 4463 від 14.03.2018 р. на суму 22212,04 грн. Позивач не заперечує та не оспорює даного факту. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача суму середньої заробітної плати за затримку остаточного розрахунку при звільненні за період з 13.05.2016 р. ( з моменту винесення рішення судом) по теперішній час. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку по заробітній платі - за період з 14.05.2016 р. по 14.03.2018 р. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача, згідно довідки №04/2375 від 13.11.2018 р., виданої Концерноми «Військторгсервіс» Міністерства оборони України становить 240 грн. 09 коп. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку по заробітній платі - за період з 14.05.2016 р. по 14.03.2018 р. складає 109721,13 грн. (457днів х 240,09 грн. середньоденного заробітку). Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судовий збір в сумі 1097,21 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви звільнений від його сплати на підставі закону.

Outcome: partial