Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в процесі розгляду уточнила, до Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк", в якому просила розірвати договір про надання споживчого кредиту № 1630/4189ВCLKC36K2 від 01.02.2016 року, укладений між нею та відповідачем та зобов'язати відповідача визначити розмір заборгованості за даним кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що банк\~\~надав їй\~споживчий кредит, з відсотками у розмірі 12% річних від суми залишку заборгованості за кредитом строком до 13.08.2019р. До травня 2016р. позивач сумлінно виконувала свій обовязок з погашення кредитної заборгованості, однак після втрати роботи була позбавлена такої можливості. Вказані обставини вважає істотними для розірвання договору. Позивачка належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, в судове засідання не з'явилась, надавши клопотання про відкладення судового засідання, яке задоволенню не підлягає, оскільки суду не надано докази поважності причин відкладення, та враховуючи строки розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання\~\~не зявився, надавши суду письмові заперечення проти позову та заяву про розгляд справи в його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. \~Судом встановлено, що 01.02.2016р. між Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" з одного боку та [PERSON] з іншого боку, було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1630/4189ВCLKC36K2 (а.с.2). Як вбачається з наданих суду матеріалів та не заперечується сторонами, договір про надання споживчого кредиту [PERSON] підписала та була ознайомлена з його змістом (а.с.2) З наданих суду матеріалів вбачається, що сторони приступили до виконання умов договору: банком було видано позичальнику кредит, а позичальник виконував обовязок щодо його повернення відповідно до умов договору. (а.с.3). Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.\~\~ Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна\~\~ сторона\~\~ зобов'язана\~\~ довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини першої статті 622 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором, або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачати, вони б не уклали договір\~\~або уклали б договір на інших умовах. Розірвання (зміна) договору у звязку з істотними змінами обставин є припиненням (зміною) договірних зобовязань, істотно порушеного внаслідок непередбачуваної зміни обставин, що не залежать від волі сторін. Статтею 651 ЦК України передбачено, що при наявності істотної зміни обставин, що істотно порушила інтереси сторони, сторони спочатку здійснюють спроби щодо зміни або розірвання договору за взаємною згодою.\~\~\~\~\~\~\~\~ Крім того, відповідно до ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин, він може бути розірваний за рішенням суду лише за наявності одночасно таких умов:в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які зацікавлена сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б зацікавлену сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе зацікавлена особа. Перевіряючи доводи позивача щодо наявності підстав для розірвання спірного договору через тяжкий фінансовий стан, суд виходить з того, що, укладаючи кредитний договір, позивач повинен був розуміти, що існує ризик, повязаний зі зміною його фінансового становища, і вона свідомо його прийняла. Крім того, зменшення прибутків позивача не є обставиною, яку можна віднести до форс-мажорних, і це не є явищем, що позбавляє позивача можливості виконувати умови укладеного договору. Відповідно до ст..10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що зміна умов договору викликана наявністю ідеальної сукупності всіх обставин, передбачених ч.2 ст.652 ЦК України, що є обовязковою умовою для вирішення питання про розірвання договору. Що стосується позовних вимог зобов'язання відповідача встановити розмір заборгованості, то суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач відмовив позивачу у наданні інформації про наявність та розмір заборгованості. Враховуючи викладене, підстави для задоволення такої позовної вимоги відсутні. Разом з тим, [PERSON] не позбавлена права оскаржити заборгованість, у разі незгоди з нею, під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості, якщо відповідач звернеться з таким позовом до суду. Разом з тим, в межах розгляду даної справи вимоги про стягнення заборгованості судом не розглядаються. Інші доводи позивача такі висновки суду не спростовують. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимог позивача.

Outcome: dismissed