Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

В травні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказав, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.02.2014 року по 10.09.2015 року. Від даного шлюбу вони мають спільну дочку - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка проживала разом з ним, а частіше з бабусею зі сторони відповідача [PERSON] Позивач постійно приймає участь у вихованні дочки, матеріально допомагає, відвідує дитину та постійно спілкується з нею. В середині 2015 року відповідачка за згодою позивача поїхала з донькою до [PERSON]. Із розмови з відповідачкою, позивачу стало відомо, що відповідачка [PERSON] разом із дочкою повертатися до України в найближчий час не збирається. Тому він був вимушений поїхати до [PERSON] та забрати дочку. Починаючи з грудня 2015 року і по теперішній час малолітня дочка [PERSON] проживає та знаходиться на повному утриманні позивача. Він має добрі побутові умови проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, має достатній заробіток на придбання іграшок, одягу та виховання дитини. Відповідачка з часу виїзду до [PERSON] та по теперішній час проживає та працює у Російській Федерації. Посилаючись на викладене, позивач вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], саме з ним [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник викладені у позові вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали. Відповідачка пояснила, що після розірвання шлюбу дочка проживає разом з нею, а іноді з її батьками. Вона матеріально утримує дитину, дбає про її фізичний, психічний розвиток, піклуються про стан здоров'я, дбає про її нормальне самоусвідомлення, сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, цікавиться її життям. 16 червня 2016 року вона зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] [PERSON], який матеріально утримує її та дочку, дбає про фізичний та психічний розвиток дитини. Крім цього, нещодавно дочка отримала психологічну травму з вини відповідача, так як вона стала свідком насилля серед дорослих. Внаслідок цього вона вимушена була звернутися за допомогою до фахівця (психолога). Представник третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає за доцільним залишити малолітню дитину проживати разом із матір'ю. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків та дослідивши письмові докази по справі, та оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За правилами ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2014 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.09.2015 року шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу вони мають спільну дочку - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка проживає та знаходиться на повному утриманні позивача. Між сторонами по справі існують конфлікти з приводу виховання та проживання дитини. Із наявного у матеріалах даної справи висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 04.10.2016 року № 2154/02.0201-22/22/14/16, вбачається, що зазначений орган вважає доцільним проживання дитини з матір'ю [PERSON] Згідно з соціально психологічним висновком Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, дитина як свою сім'ю сприймає себе, матір та дідуся [PERSON] та бабусю [PERSON]. Стосунки з матір'ю та батьком є емоційно комфортними, неконфліктними. Хлопчик має прив'язаність до них та відчуває з їх боку любов та піклування. Батьки є важливими людьми в житті дитини, як і сестра Юлія, до якої хлопчик має прив'язаність та відчуває емоційний комфорт за її присутності. Стосунки з мамою є довірливими, емоційно комфортними, неконфліктними. Між ними існує симбіотичний зв'язок. З боку матері дитина відчуває підтримку, захист, любов та зацікавленість її життям. Дівчинка має надійну прив'язаність до матері та відчуває себе комфортно в її присутності. Стосунки з батьком, на даний час, є емоційно напруженими, недовірливими. Між ними спостерігається порушення природного емоційного зв'язку. В особистості батька дитина вбачає втрату можливості спілкування з матір'ю. Відчуває почуття остраху та образи. Має порушення прив'язаності до нього. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дата ратифікації 27.02.1991, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судовим розглядом встановлено малолітня дитина [PERSON] 15 червня 2012 року, отримала психологічну травму з вини позивача [PERSON], так як вона стала свідком насилля серед дорослих. За принципом 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Позивач наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з ним не надав суду достатніх доказів того, що за умовами його проживання з урахуванням саме його доходів, його особистих якостей, обставин його життя, особливостями його відносин з дитиною саме він має перевагу перед матір'ю дитини при визначенні місця її проживання. Крім цього, судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] на був заарештований 18.11.2016 р. Новоодеським ВП ГУНП в Миколаївській області за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, ч. 5 ст. 186 КК України, та утримується під вартою в Миколаєвському слідчому ізоляторі на підставі ухвал Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19.11.2016 року та 16.01.2017 року. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України, встановлені принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що основні доводи позивача щодо його переваги при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини зводяться до того, що його як батька дитини не повинні розлучати з малолітньою дитиною, яку він любить і якій потрібний батько, між тим, оцінці насамперед підлягають об'єктивні обставини життя, які б свідчили про те, що позивач може створити кращі умови життя дитини ніж мати. Однак таких об'єктивних даних позивач не надав. Враховуючи викладене та приписи визначених положень закону суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed