Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 2011 року по 2014 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але ніколи разом з ним не проживала . В шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO]. Відповідач з часу народження дитини його духовним , фізичним розвитком не цікавиться , участі у вихованні не приймає, матеріально не допомагає. Прохала позбавити відповідача батьківських прав. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги , просить задовольнити. Відповідач до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність, позов визнав , просив задовольнити. Представник третьої особи позовні вимоги також підтримав, прохав позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, повно та всебічно з"ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи , сторони з 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі , який на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року, розірваний. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Батьком дитини у вказаному свідоцтві про народження записаний [PERSON] Відповідно до довідки про склад сім»ї виданої Краснокутським ВУЖКГ від 20.02.2018 р. , дитина [PERSON] зареєстрований разом зі своєю матір»ю [PERSON] [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження житлових та матеріально-побутових умов сім»ї від 20.02.2018 р., проведений в складі комісії [ADDRESS] , санітарно-побутові умови задовільні , в квартирі створені всі належні умови для повноцінного проживання дитини. Висновком комісії з питань захисту прав дитини Краснокутської РДА № 4 від 05.04.2018 року підтверджується про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] . Згідно довідки Охтирської ЗОШ 1-3 ступенів №3 Охтирської міської ради Сумської області від 19.02.2018 р., [PERSON] навчається в 1 -В класі Охтирської ЗОШ 1-3 ступенів №3, хлопчик має охайний вигляд та забезпечений усім необхідним для навчання .Мати бере активну участь у навчанні та вихованні дитини . Батько дитини з вересня по лютий 2018 року до школи не з»являвся , шкільним життям дитини не цікавиться , участі у навчально -виховному процесі не бере. Заява [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу Гук С.Ю. від 20.02.2018 р. свідчить про те, що він дає згоду на позбавлення батьківських прав по відношенню дитини і що дійсно участі у вихованні сина не приймає та не забезпечує його матеріально. Допитана по справі свідок [PERSON] пояснила суду , що проживає по сусідству з позивачем та підтвердила , що вихованням та утриманням дитини [PERSON] займається мати [PERSON] , батька ніколи вона не бачила, зі слів позивача , їй відомо , що взагалі життям дитини батько не цікавиться. Свідок [PERSON] пояснила суду , що є бабусею малолітньої дитини і що її дочка [PERSON] з онуком проживали до вересня 2017 року у її квартирі. З часу народження відповідач долею дитини не цікавився , матеріально не допомагав , участі у вихованні не приймав. Судом встановлено , що [PERSON] долею дитини не цікавиться, бажання бачитися та спілкуватися з сином ніколи не виявляв, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не займається його фізичним та духовним розвитком . Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов"язків, передбачених Сімейним кодексом України. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків , як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав, це ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п. 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов'язку. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідач не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно дитини, що свідчить про те, що він не спілкується з дитиною та ніколи інтерес до сина не проявляв, не цікавиться його життям , не піклуєься про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини. Статтями 27 ,81 ЦПК України передбачено , що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підтверджені необхідними доказами, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved