Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення їй у користування ізольованої житлової кімнати №8, площею 16,6 кв.м. та житлової кімнати №7, площею 9,3 кв.м., відповідачеві [PERSON] - ізольованої житлової кімнати № 2 , площею 12,4 кв.м. та суміжної з нею лоджією, площею 3,8 кв.м.; у спільному користуванні залишити приміщення загальною площею 22,8 кв.м., а саме - кухню (8,6 кв.м.), ванну кімнату (2,5 кв.м.), санвузол (1,0 кв.м.), коридор (9,7 кв.м.), вбудовану шафу (кладовку) (1 кв.м.). Окрім того, позивачка просить всі судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] , яку я отримала на підставі ордеру №4448 від 23.11.83р., виданого Виконавчим комітетом Саксаганської Ради народних депутатів міста Кривого Рогу від 11.11.83 року. На даний час в житловому приміщенні зареєстровані та проживають дві особи - вона та відповідач [PERSON] , який є моїм онуком.Квартира є трикімнатною, загальною житловою площею 38,3 м2. Всі житлові кімнати мають окремий вихід. В даний час між [PERSON] та моїм онуком фактично вже встановлений порядок користування квартирою, а саме: я користуюся кімнатою №8 площею 16,6 м2 та кімнатою №7 , яка знаходиться поруч площею 9,3 м2, онук користується кімнатою №2 площею 12,4 м2 та суміжною лоджією площею 3,8 м2. Всі інші приміщення знаходяться у нашому спільному користуванні.Між нами виникли певні суперечки, які стосуються порядку сплати вартості житлово-комунальних послуг, що прямо випливає із порядку користування житлом. Позивач [PERSON] є пенсіонеркою, інвалідом третьої групи, маю вже похилий вік. Нарахування зі сплати житлово-комунальних послуг для неї є великим навантаженням, оскільки ніхто з членів сім`ї матеріально не допомагає. Також позивач не може отримати субсидію, так як з нею проживає її онук, який офіційно працює та їх сукупний дохід не дозволяє отримати субсидію. Натомість, нести солідарний обов`язок по оплаті вартості послуг її онук також відмовляється. Всі витрати, пов`язані зі споживанням послуг несе лише позивач, незважаючи на те, що користування ними є спільним. Так, серед послуг, які вона мусить сплачувати є послуги з утримання будинку і прибудинкової території, послуги з опалення, холодного водопостачання і водовідведення, газопостачання, електроенергія, вивіз сміття, інші послуги.Позивач має намір приватизувати квартиру, але її онук відмовляється від цього. Згідно положень діючого законодавства, без згоди всіх зареєстрованих осіб приватизація є неможливою. Згідно ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» «Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку».В разі визначення чіткого порядку користування житловим приміщенням, вони з онуком продовжимо користуватися тими самими приміщеннями як фактично є зараз, однак будуть здійснювати оплату за спожиті послуги окремо, що відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Також вона реалізую своє право на отримання субсидії та приватизацію. Позивач та її представник до судового засідання не з`явились, надали спільну письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримали повністю, просили розглянути справу за їх відсутності, у разі неявки відповідача, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими відправленнями, повернутими на адресу суду у зв`язку зі закінченням встановленого терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Представник третьої особи не з`явився, надала до суду письмову заяву, в якій просить проводити розгляд за її відсутності., та прийняти рішення на розсуд суду. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з належним повідомленням відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди представника позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази та матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, з 23 листопада 1983 року позивач згідно є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру №4448, виданого Виконавчим комітетом Саксаганської Ради народних депутатів міста Кривого Рогу від 11.11.1983 року. (а.с. 11) Відповідно до схематичного плану квартира складається з трьох кімнат жилою площею 38,3 кв.м. (кімната №8-16,6 кв.м. , кімната №7 - 9,3 кв.м. , кімната №2 - 12,4 кв.м., усі кімнати з окремим входом) загальна площа - 64,9 кв.м. (а.с.12). Як вбачається з довідки від 19.08.2019 року про реєстрацію місця проживання осіб в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані позивач - [PERSON] , та [PERSON] по теперішній час (а.с. 9). Отже, розглядаючи позовні вимоги щодо визначення порядку користування Спірною квартирою, суд дійшов висновку, що такі вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст. 319 ЦК України всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Згідно норми ст. 64 Житлового кодексу УРСР (ЖК УРСР) «Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору». Відповідно до частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до частин першої, другої статті 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у силу статті 104 ЖК УРСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов». Відповідно до частини першої статті 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Згідно з пунктом 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою ради міністрів Української РСР і Української республіки ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Згідно рішення виконкому Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області від 24.12.1990р. №307 «Про затвердження рівня забезпеченості громадян житловою площею для визначення їх потребуючими поліпшення житлових умов» встановлено, що «потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які забезпечені жилою площею на одного члена сім`ї менш ніж 8,4 кв. м. Рівень середньої забезпеченості складає 9 кв. м.». З урахуванням наведеного та приймаючи до уваги те, що позивач просила встановити порядок користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення у користування позивачу ізолювань житлову кімнату № 8 площею 16,6 кв.м., житлову кімнату № 7 площею 9,3 кв.м. відповідачу - [PERSON] ізольовану житлову кімнату №2 площею 12,4 кв.м. та суміжну з нею лоджію площею 3,8 кв.м. у спільному користуванні залишити приміщення загальною площею 22,8 кв.м., а саме - кухню (8,6 кв.м.), ванну кімнату (2,5 кв.м.), санвузол (1,0 кв.м.), коридор (9,7 кв.м.), вбудовану шафу (кладовку) (1 кв.м.), в свою чергу відповідачі в судове засідання не з`явились, заяв про встановлення порядку користування зазначеною квартирою від них не надходило, таким чином, суд, вважає запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування квартирою таким, що не суперечить вимогам закону та враховує баланс інтересів кожного зі співвласників та вбачає наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення порядку користування зазначеною квартирою. На підставі ч.1, 2 п.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved