Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити йому строк звернення до суду з позовною вимогою до Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» про поновлення на роботі; визнати незаконним та скасувати наказ Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» № 117-к від 28 грудня 2017 року про його звільнення з посади менеджера з питань регіонального розвитку; поновити його на посаді менеджера з питань регіонального розвитку Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» з 27 листопада 2017 року; стягнути з Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 листопада 2017 року по 27 листопада 2018 року в розмірі 64799, 28 грн. (за вирахуванням сум податку та інших обов`язкових платежів); допустити негайне виконання рішення суду в частині його поновлення на посаді менеджера з питань регіонального розвитку Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць; стягнути з Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» на його користь моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1536, 80 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що відповідачем його було звільнено з роботи з грубим порушенням вимог ч.3 ст.119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідно наказ № 117-к від 28.12.2017 є незаконним. Враховуючи те, що місячний строк на звернення до суду із заявою про поновлення на роботі обчислюється виключно з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення, та зважаючи на те, що ані копія наказу, ані трудова книжка йому особисто вручена/надіслана не була, то є підстави вважати, що ним не пропущено строк звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі. Крім того, вказав, що з 27.11.2017 року по 30.01.2019 року на виконання умов Контракту, проходив військову службу у Збройних Силах України, з 14.01.2018 року по 02.04.2018 року, з 19.04.2018 року по 04.05.2018 року, з 13.06.2018 року по 11.07.2018 року безпосередньо перебував в районах проведення антитерористичної операції та брав безпосередньо участь в антитерористичній операції, тому з поважних причин пропустив строк звернення до суду .тому з поважних причин пропустив строк звернення до суду. Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Дейнюк М.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, вказали, що копія наказу про звільнення від 28.12.2017 р. була надіслана відповідачем на адресу проживання позивача, поштовий конверт з яким отримала його дружина. Тому. З наказом ознайомився, коли перебував під час несення служби у відпустці та особисто відкрив вказаний конверт. Трудова книжка позивача також була отримана його дружиною особисто у ввиробничому підрозділі відповідача [ADDRESS] . Таким чтном, відповідач при звільненні не вручив йому ні наказ про звільнення, ні трудову книжку. Крім того, просили суд звернути увагу на той факт, що представник відповідача в ході судового розгляду посилається на наказ про звільнення, зміст якого не відповідає тому наказу, який було направлено відповідачем у грудні 2017р. на адресу позивача наказ. На який посилається позивач, визначає дату звільнення позивача з 25 листопада 2017р., а представник відповідача апелює до наказу, в якому дата звільнення зазначена як 28 грудня 2017р. Представник відповідача адвокат Денисова Т.С. в судовому засіданні позов не визнала, при цьому пояснила, що дійсно 23.11.2017\~року [PERSON] \~повідомив керівника\~виробничого підрозділу\~відповідача №\~3\~у м.Борщеві\~про те,\~що вибуває\~на військову\~службу,\~однак заяву\~про увільнення\~від роботи\~не подав,\~копію контракту\~з зазначенням\~строку служби\~не представляв.\~В повідомленні\~військомату про\~призов [PERSON] \~на військову\~службу,\~строк контракту\~не значиться.\~До 28\~грудня 2017\~року такі\~дані [PERSON] \~адміністрації компанії\~не повідомлені,\~підтверджуючі документи\~не подані.\~В спілкуванні\~з [PERSON] \~останній проти\~припинення трудових\~обов`язків не\~заперечував,\~пояснював,\~що має\~намір залишатися\~на військовій\~службі до\~досягнення віку,\~що дає\~право на\~одержання відповідного\~виду пенсії.Такі обставини, що склалися, і стали однією з підстав припинення трудового договору із [PERSON] . Окрім того, як вбачається зі змісту наказу науково-виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» № 117-к від 28 грудня 2017 року, рішення про звільнення [PERSON] на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ було прийнято з врахуванням того, що в країні на дату вступу [PERSON] на військову службу за контрактом «особливий період» в розумінні цього визначення у відповідності до ЗУ «Про оборону України» та ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не введено і не діє та відповідно гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків під час дії особливого періоду, передбачені ст.119 КЗпП України у такому випадку не надавалися. Саме така практика була при розгляді повідомлень з військоматів про призов працівників на військову службу без представлення контракту та зазначення строку служби, без наявності заяви працівника про увільнення від роботи. Лише в 2018 році Верховним Судом зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» до моменту прийняття Президентом України відповідного рішення про скасування особливого період, або рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду. Крім того, відповідач заперечує і щодо дати звільнення, зазначеної в наказі. Так, за даними наказу № 117-к від 28 грудня 2017 року [PERSON] звільнений 28 грудня 2017 року, а не 25 листопада 2017 року. Крім того вважає, що строк звернення до суду з позовною вимогою про поновлення на роботі не підлягає поновленню з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням трудових спорів про поновлення на роботі, згідно ч.1 ст.233 КЗпПУ, становить місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, наказ № 117-к від 28 грудня 2017 року про звільнення [PERSON] у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом відповідачем був надісланий 28 грудня 2017 року на адресу відому відповідачу - роботодавцю як адреса проживання працівника (позивача): [ADDRESS] , поштовим відправленням № 192. А також супровідним листом до наказу № 117-к, відповідно до ст.47 КЗпПУ, повідомлялося про необхідність отримання трудової книжки. Того ж дня, проведено розрахунок з позивачем та виплачено всі суми, що належали позивачу від компанії, переказ коштів здійснено на банківську карту. Підтвердженням отримання поштового відправлення за адресою призначення є той факт, що поштове відправлення відповідачу не повернулося як не вручене. А також пояснення самого позивача в заяві про те, що поштове відправлення № 192 від 28 грудня 2017 року в січні 2018 року отримала дружина позивача [PERSON] , і про те, що остання в січні 2018 року отримала за місцем розташування виробничого підрозділу відповідача № 3 у [ADDRESS] трудову книжку позивача. Отримання поштового відправлення дружиною позивача і обізнаність позивача в змісті такого відправлення підтверджується телефонним дзвінком позивача в березні 2017 року до секретаря виробничого підрозділу відповідача № 3 у м.Борщеві. [PERSON] особисто просив видати трудову книжку його дружині оскільки мав намір внести в трудову книжку запис про військову службу. 27 березня 2017 року трудова книжка на його ім`я була видана дружині, про що та розписалася в книзі обліку трудових книжок. Крім того, зауважила, що про зміну адреси для листування позивач відповідачу не повідомляв, а за даними самого ж позивача, він знятий з місця реєстрації у м.Борщеві лише 29 грудня 2017 року, тобто після відправлення відповідачем наказу про звільнення. Окрім цього, 16 серпня 2018 року позивач телефонував до керівника компанії, якому повідомив про можливість завершення достроково військової служби та просив після звільнення з військової служби прийняти його на роботу в компанію. Також, впродовж військової служби [PERSON] прибував у м.Борщів по місцю свого проживання у відпустку. Під час перебування у м.Борщеві, [PERSON] перед Великоднем, до 8 квітня 2018 року, та двічі влітку приходив до виробничого підрозділу відповідача № 3 у [ADDRESS] , розповідав про службу, цікавився новинами компанії, справами кожного з працівників. [PERSON] вів себе як бувший працівник компанії, звільнений у зв`язку з призовом на військову службу. Влітку [PERSON] розповідав, що має намір з 1 вересня 2018 року демобілізовуватися. Приходив [PERSON] і в лютому 2019 року після звільнення зі служби. Тоді жодних претензій щодо незаконного звільнення він не виказував. Як вбачається зі змісту позовної заяви, 1 березня 2019 року позивач звернувся до місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та 4 березня 2019 року позивач телефонував до керівника компанії з проханням зустрітися по питанню влаштування на роботу. Зважаючи на вищенаведені обставини, відповідач вважає, що будь-яких перешкод звернутися до суду за захистом порушеного права у місячний термін з дня отримання копії наказу про звільнення чи з дня отримання трудової книжки у позивача не було, а доводи поважності причин пропуску такого строку спростовуються наведеними відповідачем обставинами та доказами на їх обґрунтування. Крім того, усі перелічені позивачем у заяві доводи наявності підстав для стягнення моральної шкоди не заслуговують на увагу, адже жоден з доводів не вказує, що позивач переніс душевні страждання у зв`язку з порушенням його законних прав, що втратив нормальні життєві зв`язки, що такі вимагали та вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Також, як вбачається з пояснень позивача у заяві, лише відмова керівника в березні 2019 року в обіцяному влаштуванні на роботу в компанії стала приводом для звернення за юридичною консультацією і лише наявність правових висновків Верховного Суду в 2018, 2019 роках щодо визначення особливого періоду в країні дали підстави позивачу звернутися до суду для захисту порушеного права. На увагу заслуговує і той факт, що після звільнення з військової служби, з 31 січня 2019 року позивач не виявляв наміру повернутися на попереднє місце роботи, на роботу не виходив, якщо, як сам доводить, не знав про звільнення. Заслухавни пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Як встановлено судом, відповідно до наказу Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» від 28 грудня 2017 року №117-к, [PERSON] менеджера з питань регіонального розвитку виробничого підрозділу №3 (м.Борщів), звільнено звільнено з 25 листопада 2017 року напідставі ч.3 п.1 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з його вступом на військову службу. Підстава: повідомлення військового комісару Борщівського районного військового комісаріату, вих.№ 2007 від 23.11.2017 року. За даними трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , зокрема запису №19 від 28 грудня 2017 року слідує, що [PERSON] звільнено у зв`язку з вступом на військову службу (п.1 ч.3 ст.36 КЗпП України). Підстава: наказ №117-К від 28 грудня 2017 року. Згідно витягу з наказу військового комісара [INFO] від 23 листопада 2017 року №84 вбачається, що старшого лейтенанта [PERSON] вважати таким, що вибуває у розпорядження командира військової частини [NUMBER] , м.Яворів Львівської області для подальшого проходження військової служби. 27 листопад 2017 року між [PERSON] та Міністерством оборони України, в особі командувача військ оперативного командування « [INFO] » Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-майора [PERSON] , укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який є строковим та діє до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 27.11.2017 року №159, [PERSON] з 27.11.2017 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 30.01.2019 року №22, [PERSON] звільненого наказом командира військової частини [NUMBER] від 24.01.2019 року №15 у запас за станом здоров`я та направлено для зарахування на військовий облік до Борщівського РВК Тернопільської області. З 30.01.2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Згідно з положеннями ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період, це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. За змістом листа Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015, відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. У листі Міністерства оборони України «Щодо дії особливого періоду» № 316/1/906 від 20 жовтня 2016 року та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року (справа №800/582/14), зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. На даний час Указом Президента України не було оголошено демобілізацію та не скасовано особливий період у встановленому законом порядку. Також, відповідно до рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введеного в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Отже, з вищенаведеного слід зробити висновок, що на час укладення з [PERSON] контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України діяв особливий період, який розпочався 18 березня 2014 року коли набув чинності Указ Президента «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 та цей особливий період триває станом на теперішній час, а також існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України. Наведене узгоджується із правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 16 квітня 2018 у справі № 165/1637/16-ц, від 14 лютого 2018 у справі №567/568/17 та у постанові від 08 лютого 2018 у справі № 335/10496/16-ц. Таким чином, на [PERSON] поширювалися гарантії, визначені ч.3 ст. 119 КЗпП України, а саме те, що на час проходження військової служби за працівником повинно зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток. Однак, відповідачем Науково виробничим фермерським господарством «Компанія Маїс» всупереч вищезазначених вимог закону було звільнено [PERSON] з роботи, а відтак наказ № 117-к від 28 грудня 2017 є незаконним. Що стосується вимог позивача про поновлення строку його звернення до суду з позовною вимогою до Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» про поновлення на роботі, судом встановлено наступне. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до п.3 постанови КМУ «Про трудові книжки працівників» №301 від 27 квітня 1993 року трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Згідно п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту № 58 від 29 липня 1993 року власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п.4.2). Однак, як встановлено в судовому засіданні, в останній день роботи, коли позивач перебував на роботі, відповідач не видав йому його трудову книжку, а тільки у грудні 2017 року надіслав на його адресу попередньої реєстрації, що в [ADDRESS] оригінал наказу №117-К від 28.12.2017 року та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки за адресою виробничого підрозділу відповідача №3 у [ADDRESS] . Крім того позивач не міг отримати вказане повідомлення, оскільки з 27.11.2017 року по 30.01.2019 року на виконання умов контракту проходив військову службу у Збройних Силах України. Вказане повідомлення з оригіналом наказу у січні 2019 року отримала дружина позивача [PERSON] , після чого вона, за місцем розташування виробничого підрозділу відповідача отримала трудову книжку [PERSON] . Таким чином, копія наказу та трудова книжка, не була особисто вручена/надіслана позивачу у день його звільнення, яким як встановлено в судовому засіданні, згідно наказу №117-К є 25 листопада 2017 року, згідно трудової книжки є 28 грудня 2017 року, а фактично є 24 листопада 2017 року. З огляду на вищанаведене відповідачем Науково виробничим фермерським господарством «Компанія Маїс» було порушено порядок видачі [PERSON] трудової книжки, встановлений ч.1 ст.47 КЗпП України та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту від 29 липня 1993 року № 58. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачу [PERSON] не було вручено копії наказу про звільнення та не було видано трудову книжку йому особисто. Окрім того, за даними довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та теритоьріальної цілісності України, виданої командиром в/ч [NUMBER] [PERSON] 11 вересня 2018 року за №1494, [PERSON] в період з 14.01.2018 року по 02.04.2018 року, з 19.04.2018 року по 04.05.2018 року, з 13.06.2018 року по 11.07.2018 року, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. А тому, суд вважає, за необхідне поновити позивачу строк звернення до суду з позовною вимогою до Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» про поновлення на роботі. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 листопада 2017 року по 27 листопада 2018 року у розмірі 72965 (сімдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять) грн. 70 коп. (за вирахуванням сум податку та інших обов`язкових платежів) суд виходить з наступного. У відповідності до вимог ст.235 КУпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Як роз`яснено в п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальнимиправилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі,організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітноїплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як встановлено\~під час\~розгляду справи\~та сторонами\~не оспорювалось,\~що слідує\~з даних\~довідки про\~доходи №\~25\~від 22.05.2019р.,\~довідки про\~доходи [PERSON] \~у період\~з січня\~по грудень\~2017\~року Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» останніми двома повними місяцями роботи [PERSON] були червень та липень 2017 року, відповідно з 20 та 21 робочими днями, за які йому нараховано заробітну плату у сумі 6231,85 грн. та 5689.95 грн. А тому, середньоденна заробітна плата такого склала 290,7 грн. ( 11921,5 грн. (6231,85 грн. + 5689,95 грн.) : 41 день ( 20+21)); і відповідно сума що підлягає стягненню як середній заробіток за час вимушеного прогулу 72965,7 грн. ( 290.7 грн. х 251 робочий день у період з 27.11.2017р. по 27.11.2018р.) Відтак, [PERSON] підлягає поновленню на роботі з дня, наступного за днем звільнення, а оскільки 26 листопада 2017 року були вихідні дні, то з 27 листопада 2017 року. Крім того, з відповідача, Науково виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 листопада 2017 року по 27 листопада 2018 року (в межах одного року). Таким чином, з Науково-виробничого фермерського господарства «Компанія Маїс» підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без утримання податків й інших обов`язкових платежів, визначена позивачем в розмірі 72965, 70 грн. за період з 27 листопада 2017 року по 27 листопада 2018 року. Поряд з тим, суд не знаходить підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки таким не доведено обсяг душевних страждань та переживань, які він зазнав у зв`язку із звільненням з роботи. Як встановлено судом, ще за довго до звільнення з військової служби позивач був обізнаним з фактом звільнення з роботи. При цьому, суд виходить із принципу розумності та справедливості, беручи до уваги, що права позивача відновленні за безпосереднього та прямого втручання суду, що суд, у даному випадку, вважає достатньою сатисфакцією порушених прав позивача. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1321 грн. 64 коп. \~ \~ \~ \~На підставі\~наведеного,\~ст.ст.\~36,\~47,\~119,\~221,\~231,\~232,\~233,\~235,\~237-1\~КЗпПУ,\~Закону України\~«Про збройні\~сили України»,\~Закону України\~«Про оплату\~праці»,\~Закону України\~"Про\~військовий обов`язок\~і військову\~службу",\~Закону України\~"Про\~мобілізаційну підготовку\~та мобілізацію",\~Закону України\~«Про оборону\~України»,\~Указу Президента\~України «Про\~рішення Ради\~національної безпеки\~і оборони\~України від\~13\~квітня 2014\~року «Про\~невідкладні заходи\~щодо подолання\~терористичної загрози\~і збереження\~територіальної цілісності»,\~

Outcome: partial