Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу із вказаним позовом до ТОВ «Євролізинг Україна», вказуючи на те, що 05 жовтня 2015 року на умовах запропонованих в типовій формі договору я підписав з відповідачем договір фінансового лізингу №002415 (надалі за текстом Договір) предметом якого згідно п. 1.1. Договору та додатку №2 до вказаного договору є автомобіль Chevrolet Aveo в комплектації LT з механічною коробкою перемикання передач, привід передній. На момент мого звернення до відповідача для укладенні договору фінансового лізингу були вже надруковані всі умови договору, окрім: дати укладання договору, відомостей про представника відповідача, моїх персональних даних, предмету лізингу, місця зберігання предмету лізингу, вартості предмету лізингу, розміру щомісячного лізингового платежу. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет Лізінгу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Згідно з п. 8.5. Договору поточні лізингові платежі визначаються у додатках № 1 та №3 до цього Договору. Згідно з додатком № 1 «Графік сплати авансового платежу до Договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 296 100,00 грн., авансовий платіж 50 %, щомісячний авансовий платіж 483,82 €, адміністративний платіж 10 % - 1161,18 €, комісія за передачу 3 % - 348,35 €. 05 жовтня 2015 року позивач сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 30300,00 грн. згідно квитанції №15. Призначення платежу зазначене як «авансовий платіж зг. дог. фін лізингу №002330 від 05.10.15р.». Тобто позивач помилково сплатив зазначені грошові кошти за іншим договором фінансового лізингу якого не укладав з відповідачем, замість свого Договору №002415». Тобто відповідач також безпідставно отримав від позивача грошові кошти в сумі 30300,00грн., які були зараховані на договір фінансового лізингу іншої особи і був зобовязаний їх повернути Позивачу відповідно до діючого законодавства України. 21.10.2015 року Позивач звернувся до Відповідача з листом в якому вимагав повернути йому грошові кошти в сумі 30300 грн. сплачені ним 05.10.2015 року. Аналогічну заяву Позивач подавав Відповідачу в березні 2016 року. Однак до теперішнього часу грошові кошти повернуті йому не були. Також Договір є недійсним оскільки підписаний мною під впливом обману зі сторони відповідача та не відповідає вимогам ЦК України щодо даного виду договорів, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (надалі за текстом Закон №2664), а також з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» (надалі за текстом Закон №1023), відповідач не мав права надавати фінансові послуги, про що не повідомив Позивача. Знаючи про це, Позивач ніколи б не уклав оспорюваний Договір. Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу №002415 від 05.10.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та [PERSON], предметом договору якого є автомобіль Chevrolet Aveo в комплектації LT з механічною коробкою перемикання передач, привід передній. Стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь отримані безпідставно від останнього згідно недійсного вказаного договору грошові кошти в сумі 30 300,00 грн., а також, сплачену останнім комісію банку в сумі - 181,80 грн., пеню в розмірі 16 621,00 грн. та 3% річних в сумі 1\~447, 00 грн. за період з 26.10.2015 по 29.05.2017, інфляційні витрати в розмірі 5\~900, 00 грн. Також позивач у позовній зазначає, що своїми неправомірними діями відповідач спричинив йому моральних страждань внаслідок душевних хвилювань, повязаних з неправомірними діями відповідача, який заволодів його грошовими коштами та не бажає їх добровільно віддавати. Він був змушений принижуватися перед відповідачем, письмово просити його повернути кошти отримані від нього у повному обсязі у звязку з відмовою у придбанні товару автомобілю, тобто просити в нього те, що він й так повинен зробити, пояснювати свої вимоги, тим самим принижуватися на протязі 1 року та 4-х місяців. Його моральні страждання ще більше збільшилися, оскільки він втратив віру в справедливість, до даного випадку він вірив людям, зараз же змушений в звязку з протиправними діями відповідача переглянути свої життєві принципи, більше уваги приділяти недовірі людям. Замість того, щоб нормально працювати, [PERSON] за захистом своїх порушених прав вимушений звертатися до адвокатів, до суду, займатися збором необхідних документів. Його звичний уклад життя порушений, що завдає йому також душевні переживання, та внаслідок погіршення стану здоровя пов'язаний із протиправними діями відповідача, вимушений був звертатися до лікарів м. Кривого Рогу. Тому, просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану йому незаконними діями відповідача, яку оцінює у - 5000,00 грн. Враховуючи те, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Просить визнати недійсним договір лізингу та стягнути на його користь грошові кошти, понесені збитки, моральну шкоду та судові витрати. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовну заяву та наполягав на її задоволенні. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні також підтримав позовні свого довірителя та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі до суду не зявилися про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, через оголошення про виклик до суду у газеті «Вісті Придніпровя» № 42-43 (1841-1842) від 08.06.2017 року, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у їх відсутність не надавали, поважності причин неявки суду не повідомили, позов не оспорили. Відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідачів про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди представника позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника (кожного окремо), дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Предметом спору є вимога про визнання правочину недійсним, стягнення коштів, що були сплачені за недійсним договором, збитків, моральної шкоди та судових витрат. Виниклі правові відносини є цивільними і регулюються нормами ст.ст. 203, 215, 216, 230, 236, 808 ЦК України, відповідно до яких правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави,суспільства чи його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог, зокрема означених вище є підставою недійсності правочину. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона /лізингодавець/ передає або зобовязується передати другій стороні /лізингоодержувачу/ у користування майно,що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем /прямий лізинг/ або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця /постачальника/ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов /непрямий лізинг/ на певний строк і за встановлену плату /лізинговий платіж/ До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм /оренду/ з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Як встановлено судом позивач [PERSON] 05.10.2015 уклав з ТОВ «Євролізинг Україна» Договір фінансового лізингу №002415 з додатками, за умовами якої ТОВ зобовязувалось придбати у власність, отримати право власності на предмет лізингу та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбаченим цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації /додаток 2/ а саме: автомобіль Chevrolet Aveo в комплектації LT з механічною коробкою перемикання передач, привід передній. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет Лізінгу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Строк дії договору 78 місяців, але в будь-якому випадку до повного виконання зобовязань Сторонами за даним Договором. Згідно п. 1.4. Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку тощо. За вищеназваними зобовязаннями відповідає продавець. Відповідно до вимог п. 5.1 договору з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу згідно звичайного призначення. У спірному договорі обмежені права лізингоодержувача - позивача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним зобовязання, передбаченого договором.\~Звужені обовязки лізингодавця. Він не відповідає за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, що не узгоджується з вимогами ст. 808 ЦК України. Крім того, непрозоро та несправедливо виписано в договорі значення адміністративного платежу, що це сума, яка не являється авансом і не входить у суму вартості предмету лізингу. Разом з тим, за ч. 1 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто такі, що суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7 ч. 3 ст.19 зазначеного вище Закону забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману, або є агресивною, діяльність по утворенню,експлуатації або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Верховний Суд України 23 травня 2012 року по справі №6-35 цс 12/, опираючись на вимоги ч. 1 п. 7 ч. 3 ч. 6 ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів» виклав правову позицію по справі, з якої вбачається, що правочини,здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, направленої на утворення,експлуатацію або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів, а не за рахунок продажу або споживання продукції, є недійсними. За таких встановлених обставин слід прийти до висновку, що укладена між сторонами угода є несправедливою, вчинена із застосуванням нечесної підприємницької практики, є такою, що вводить споживача в оману, тому угоду слід визнати недійсною. Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг,що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою/п.11-1 ст.4 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу /ліцензії/ може бути визнаний судом недійсним. А також відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм /оренду/ з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом, також виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди /найму/ та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно із ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Такий висновок відповідає правові позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-27 цс15,яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-648цс16, а саме, що згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобовязана повернути потерпілому це майно та понесені збитки. На підставі викладеного слід позовні вимоги задовольнити повністю, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений авансовий платіж та інші понесені збитки. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Згідно з п. 22 ст. 1 цього Закону, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. За приписами ч. 5 ст. 10 Закону, у разі коли виконавець прострочує виконання надання послуги згідно з договором, повернення отриманих коштів, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги. Правову позицію з цього приводу викладено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де у п. 20 зазначено, що пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. У зазначеній постанові Пленуму також вказується, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Таким чином, з Відповідача на користь Позивача слід стягнути пеню в розмірі 16\~621, 00 грн. за період з 26.10.2015 по 29.05.2017. Також, підлягають стягненню 3% річних в розмірі 1 447, 00 грн. за період з 26.10.2015 по 29.05.2017. За змістом статей\~ 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 06 червня 2012\~р. у справі №\~6-49цс12). Водночас формулювання ст.\~625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.\~2 ст.\~625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання (умисного його не повернення), оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6\~червня\~2012\~р. у справі №\~6-49цс12, від 24\~жовтня\~2011\~р. у справі №\~6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.\~625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17\~жовтня\~2011\~р. у справі 6-42цс11). Таким чином, стягненню з відповідача підлягають інфляційні витрати в розмірі 5 900,00 грн. за період з 26.10.2015 по 29.05.2017. Що стосується моральної шкоди в сумі 5\~000,00 грн., зазначеної в позовних вимогах позивача, суд не погоджується із ними, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вказана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв'язку та вини заподіювача. Разом з тим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 3,5 постанови N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не може взяти до уваги в якості обґрунтування позивачем розміру моральної шкоди тим, що його звичний уклад життя порушений, що завдає йому також душевні переживання, та внаслідок погіршення стану здоровя пов'язаний із протиправними діями відповідача, вимушений був звертатися до лікарів м. Кривого Рогу, оскільки вказані обставини не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Позивач, всупереч вимогам ст. 10 ЦПК України, вочевидь не обґрунтував заявлений розмір компенсації за завдану моральну шкоду, зазначивши лише загальні вимоги закону, що безумовно є порушенням принципу змагальності. Без доведення перед судом обставин, що обєктивно визначають розмір заявленого розміру компенсації моральної шкоди, підстав для задоволення цивільного позову в цій частині не вбачається. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути витрати, понесені позивачем у звязку зі сплатою судового збору в сумі 640,00 грн. на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial