Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області суду звернувся [PERSON] з цивільним позовом до Білоцерківської виправної колонії № 35 Управління державної пенітенціарної служби України у місті Києві та Київської області Державної пенітенціарної служби України про зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення. Свої вимоги обґрунтував тим, що 30 грудня 2008 року згідно наказу № 58 о/с його призначено на посаду начальника виробничо-технічного відділу по вільному найму Білоцерківської виправної колонії (ВК)№35 з 01 січня 2009 року. Наказом №44 о/с від 23 серпня 2011 року призначено провідним інженером ВТВ Білоцерківської виправної колонії №35. Наказом №41 0/c від 01 серпня 2012 року за підписом начальника установи Білоцерківської виправної колонії №35 переведено на посаду начальника виробничо-технічного відділу підприємства Білоцерківської ВК Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області № 35. 25 жовтня 2013 року він звернувся до відповідача через поштове відділення із заявою про звільнення за власним бажанням, 28 жовтня 2013 року його заява була отримана відповідачем. 19 листопада 2013 року, поштою, він отримав від відповідача листа з копією наказу № 35 o/c від 11.11.2013 року про звільнення за п. 2 ст.41 КЗпП України (у зв'язку з втратою довір) з 11.11.2013 року. Просить суд винести рішення яким змінити формулювання причин звільнення його з роботи із «звільнений за втратою довіри» на «звільнений за власним бажанням». У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні посилаючись на доводи аналогічні наведеним у позовній заяві. Представник позивача [PERSON], що діє згідно довіреності від 01.12.2013 року, наполягав на задоволенні позовних вимог, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача Гасимова К.Т., що діє згідно довіреності №22-25 від 14.01.2014 року, заперечувала проти задоволення позову, вважає, що позивач був звільнений з підприємства у відповідності до вимог чинного законодавства в зв'язку з розкраданням матеріальних цінностей. Представник відповідача Олійник С.С., що діє згідно довіреності №22-489 від 29.01.2014 року, заперечував проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що розкрадання матеріальних цінностей позивачем призвело до його звільнення з підприємства в зв'язку з втратою довіри. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд приходить до обґрунтованого переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 30 грудня 2008 року згідно наказу № 58 о/с [PERSON] був призначений на посаду начальника виробничо-технічного відділу по вільному найму Білоцерківської виправної колонії (ВК)№35 з 01 січня 2009 року. Даний факт підтверджується копією зазначеного наказу. Наказом №44 о/с від 23 серпня 2011 року він був призначений провідним інженером ВТВ Білоцерківської виправної колонії №35. Наказом №41 0/c від 01 серпня 2012 року за підписом начальника установи Білоцерківської виправної колонії №35 [PERSON] був переведений на посаду начальника виробничо-технічного відділу підприємства Білоцерківської ВК Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області № 35. Дані факти підтверджуються копіями витягів з наведених наказів, які містяться в матеріалах справи. 23 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №116 про повну матеріальну відповідальність. Копія вказаного договору міститься в матеріалах справи. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Разом з тим, варто зазначити, що наявність вказаного договору не може бути беззаперечною підставою матеріально-правової відповідальності. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Таким чином, на підставі вчинення трудового майнового правопорушення, яке є одночасно трудовим дисциплінарним правопорушенням, а також заподіює роботодавцеві майнову шкоду, можна притягти працівника до матеріальної відповідальності. Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Зазначені умови відображено в ст. 130 КЗпП України ("Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників"). Поняття прямої дійсної шкоди визначається в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. № 14 "Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям", у п. 4 якої наголошено, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна чи інших цінностей, необхідність для підприємства, установи, організації провести витрати на відновлення, придбання майна або інших цінностей, або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Протиправна поведінка - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями роботодавця. Формами протиправної поведінки є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. За іншу частину шкоди матеріальну відповідальність несуть інші працівники, дії чи бездіяльність яких безпосередньо призвели до виникнення шкоди. В трудовому законодавстві передбачена лише особиста, персональна відповідальність, а загальної, субсидіарної, солідарної відповідальності воно не знає (ч. 5 ст. 1353 КЗпП). Причинний зв'язок між винною протиправною поведінкою працівника та її наслідками повинен бути встановлений не тільки як можливий або ймовірний, а і як безсумнівно вірогідний. У тих випадках, коли будь-яка дія працівника сприяла настанню шкоди внаслідок випадкового збігу обставин, такі дії не можуть бути підставою для накладання на нього матеріальної відповідальності. Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Враховуючи вище викладене, пряма дійсна шкода, нібито заподіяна з вини позивача шляхом вчинення протиправної поведінки, відповідачем не доведена. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вини в діях чи бездіяльності працівника. Не доведено прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. 11 листопада 2013 року відбулось засідання профкому Білоцерківської виправної колонії №35, розглядали питання про звільнення начальника виробничо-технічного відділу підприємства [PERSON] за ст.41 п.2 КЗпП (у зв'язку з втратою довіри). У вказаному протоколі зазначено, що питання про звільнення [PERSON] потрібно розглянути, так як 11 листопада 2013 року останній робочий день з моменту реєстрації заяви [PERSON] про звільнення (заява надіслана по пошті - зареєстрована вх..№158 від 28.10.2013р.). В результаті проведеного засідання профкомом прийнято рішення про звільнення [PERSON] у зв'язку втратою довіри. Під час ухвалення вищевказаного рішення профком посилався на аудиторський звіт фінансово-господарської діяльності державного підприємства БВК УДПтСУ України в м. Києві та Київській області №35, акт контрольної перевірки матеріальних цінностей державного підприємства БВК №35. За результатами перевірок виявлено недостачу матеріальних цінностей на загальну суму 407 471.12 грн. в результаті чого відкрите кримінальне провадження №4201310030000271 по ч.2 ст.367 КК України, дата внесення до ЄРДР 09.12.2013р. Разом з тим, повідомлення про підозру позивачу вручено не було. Даний факт підтверджується витягом з кримінального провадження, який міститься в матеріалах справи та не спростовується сторонами. 11 листопада 2013 року, [PERSON] звільнений з посади начальника виробничо-технічного відділу підприємства з 11 листопада 2013 року, підставою звільнення є аудиторський звіт фінансово-господарскьої діяльності державного підприємства БВК управління ДПтС України в м. Києві та Київській області №35. Акт контрольної перевірки матеріальних цінностей державного підприємства БВК №35, в складі представників внутрішньої безпеки ДПтС України, які рахувалися під звітом начальника ВТВ [PERSON] від 11.09.2013 року. Акт комісії в складі представників управління та співробітників БВК №35 від 23.10.2013 року. Суд позбавлений можливості переконатись в понесених матеріальних збитках підприємства Білоцерківської виправної колонії №35, що підтверджуються результатами аудиторського звіту фінансово-господарської діяльності державного підприємства БВК УДПтСУ України в м. Києві та Київській області №35 та акту контрольної перевірки матеріальних цінностей державного підприємства БВК №35, в зв'язку з відсутністю вище наведених матеріалів чи їх завірених копій в матеріалах справи. За таких обставин, суд не погоджується і з запереченнями поданими відповідачем в частині, що дані матеріали є підставою для звільнення [PERSON] по п.2 ст41 КЗпП України. Відповідно до п. ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Для розірвання трудового договору за п.2 ст.41 КЗпП України необхідна наявність наступних умов: 1) працівник безпосередньо обслуговує грошові, товарні та культурні цінності; 2) винні діяння працівника; 3) втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого органу. Втрата довіри повинна бути обґрунтована конкретними фактами скоєних працівником винних дій. Приводом до втрати довіри слугують не тільки допущені працівником зловживання, а і халатне відношення до своїх обов*язків. Якщо провину працівника у скоєнні конкретних дій не встановлена, то працівник не може бути звільнений по мотивам втрати довіри, незважаючи навіть на наявність недостачі або пошкодження ввірених цінностей. Належних та допустимих доказів, надавши правову оцінку яким суд мав би можливість прийти до обґрунтованого висновку щодо наявності винних дій [PERSON] відповідачем не надано. За таких обставин, суд вважає, що комісія профкому вирішуючи питання про доцільність звільнення [PERSON] дійшла передчасних та не обґрунтованих висновків про грубе порушення останнім трудових обов'язків начальника виробничо-технічного відділу підприємства, що призвело до порушення його трудових прав. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. В судовому засіданні не заперечувалось сторонами, що [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням 25.10.2013 року та направив її по пошті відповідачу а останнім вона була отримана 28.10.2013 року. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За таких обставин, суд не може погодитись з твердженням позивача, що за результатами спливу двотижневого строку останнім робочим днем а отже і днем його звільнення з займаної посади мало бути 10 листопада 2013 року. В результаті наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач не мав об'єктивної можливості дізнатись про наявність вище вказаної заяви про звільнення [PERSON] до її отримання. Відповідачем отримано вище вказану заяву 28 жовтня 2013 року, що не заперечується сторонами. За таких обставин, позивач мав бути звільнений за власним бажанням 11 листопада 2013 року. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд вважає за не обхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 229 грн. 40 коп. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його позиція знайшла своє підтвердження в ході судового слідства. Зібрані по справі докази та пояснення учасників судового процесу, їх належна правова оцінка, дають можливість суду дійти обґрунтованого висновку про порушення трудових прав позивача [PERSON], а отже їх необхідно захистити шляхом часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial