Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], які діють в інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа- [PERSON], Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння , поновлення порушеного права та вселення. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона мешкала у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на підставі приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло. 02.11.2004 року був оформлений договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], був зареєстрований у КП "ХМБТІ" за №56330 від 16.11.2004р, який рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.05.2014 року визнано недійним, а рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2014 року, яке набуло законної сили, в цієї частині залишено без змін. Оскільки вищезазначений договір визнано недійсним, позивач вважає, що вона є власником квартири [ADDRESS], право власності якої зареєстровано за неповнолітнім [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 05.01.2012 року. та просить витребувати її у відповідачів, поновити її порушене право та вселити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що приблизно у 1990 році родина її доньки [PERSON] розпалася, вона розірвала шлюб та приїхала із Львову до Харкова на постійне місце мешкання разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON], яка є онукою позивачки. Всі разом вони мешкали у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. На прохання онуки позивач знялась з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та зареєструвалася за адресою: [ADDRESS], так як позивач має 50% пільгу при оплаті за комунальні послуги як член сім'ї померлого ветерана війни. Однак фактично продовжувала мешкати у своїй квартирі разом зі своєю донькою [PERSON]. Крім того, на прохання онуки [PERSON], яка обіцяла довічно надавати позивачці всю необхідну допомогу, 2 листопада 2004 року позивач передала їй право власності на належну їй двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором дарування. В момент укладення договору позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, згідно якого онука [PERSON] зобов'язується надавати їй всю необхідну допомогу, як людині похилого віку, довічно доглядати та утримувати її. 02.11.2011 року вона була вимушена поїхати до м. Львова для надання допомоги сестрі. На той момент вона була лежачою хворою та потребувала сторонньої допомоги. Коли вона повернулась в квітні 2012року до Харкова та приїхавши до себе до дому ([ADDRESS]), виявила, що замки на дверях були поміняні, двері ніхто не відчиняв. Також був зачинений підвал, в якому зберігається консервація та овочі. На телефонні дзвінки ані дочка [PERSON], ані онука [PERSON] та її чоловік їй не відповідали. Через деякий час зателефонувала онука [PERSON] та сказала, що квартиру вони продали родичам її чоловіка. Донька [PERSON] в теперішній час продовжує проживати у спірній квартирі, а вона вимушена проживати на зйомній квартирі. Представники позивача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі та зазначила, що квартира [ADDRESS], була придбана ними з чоловіком на ім'я їх сина [PERSON] за кошти від продажу квартири, яка належала їй ті її батькам на праві спільної сумісної власності, та є єдиним житлом в якому вони проживають. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] які діють в інтересах неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. 3 особа: [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі та зазначила, що бабуся добровільно передала їй у власність спірну квартиру та знала, що ця квартира буде продаватись з того приводу, що бабуся зі своєю донькою [PERSON], не може проживати в однієї квартирі, оскільки в них часто виникали сварки на побутовому рівні. Крім того зазначила, що готова в любий час придбати для бабусі житло, тільки на це потрібна її згода. Представник 3 особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Коломійцев С.О. заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеному 05 січня 2012 року між [PERSON] та малолітнім [PERSON], від імені якого діяли його законні представники - [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №21, продавець [PERSON] передала у власність, а представники [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність вказану квартиру (а.с.26). Договором дарування від 02.11.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], який був зареєстрований у КП "ХМБТІ" за №56330 від 16.11.2004р, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а. с. 27). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 травня 2014 року зазначений договір визнано недійним, а рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2014 року, яке набрало законної сили, в цієї частині залишено без змін А..с. 17-24). Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено в п. 25 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р., до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Згідно до п. 26 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р., відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині 1 ст. 388 ЦК України. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, само по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.07.2014р. встановленою обставиною э те, що 02.11.2004р. [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] за умови довічного утримання, що й стало підставою для визнання договору дарування недійсним, а також той факт, що воля [PERSON] не була направлена на безоплатне передання квартири при укладенні договору дарування у 2004р., а була передана на умовах довічного утримання (а. с. 17-24). Крім того в судовому засіданні [PERSON] підтвердила той факт, що спірну квартиру вона передала у власність [PERSON] з власної волі, з умови, що остання буде їй допомагати, що ї відбувалося на протязі 10 років. Також той факт, що [PERSON] мала намір та волю на передачу відчуження квартири [ADDRESS], свідчить її заява-замовлення №1703240 від 14.09.2004р. на виготовлення технічної документації в КП «Харківське міське БТІ» та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2004р., для оформлення договору відчуження квартири [ADDRESS] (а. с. 87,88). Таким чином [PERSON] здійснила свій намір та передала спірну квартиру [PERSON] з власної волі, помилялася вона лише щодо природи укладеної нею угоди (договір дарування замість договору довічного утримання), що стало підставою для визнання договору дарування недійсним. Недійсність зазначеного правочину на виконання якого передана спірна квартира , само по собі не свідчить про її вибуття із володіння [PERSON] яка передала це майно, не з її волі та не може бути підставою для витребування майна, а саме квартири [ADDRESS] у добросовісного набувача [PERSON], в інтересах якого діяли його батьки [PERSON] та [PERSON] який є її власником на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.2012 року, а тому позовні вимоги в цієї частині задоволенню не підлягають. До пояснень позивача [PERSON] наданих в судовому засіданні 10.12.20014 року , про те, що вона взагалі ніяких договорів не укладала, до нотаріуса не ходила, та нічого не підписувала, суд ставиться критично , оскільки вони не знайшли свого підтвердження при подальшому розгляді справи, а також спростовуються дослідженими доказами по справі. Крім того позивач [PERSON] в судовому засіданні 22 грудня 2014 року сама спростувала ці обставини. Окрім того, відповідачі отримали право власності на спірну квартиру [ADDRESS], за оплатним договором купівлі продажу у 2012р., тобто через 8 років після переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] Зазначене свідчить про той факт, що сім'я [PERSON] навіть не могла й не мала змоги засумніватися у праві [PERSON] - відчужувача спірної квартири, на відчуження майна, а тому вважаються добросовісними набувачами. Таким чином права позивача [PERSON] на проживання в квартирі [ADDRESS] не порушені, та підстав для її вселення суд не вбачає. Також суд звертає увагу, що 14.11.2011р. відповідач [PERSON] продала свою частку в квартирі [ADDRESS], покупцю [PERSON], згідно до договору купівлі- продажу від 14.11.2011р. (а. с. 85-86), тож на даний час відповідачі мають лише одне помешкання для проживання, це квартира [ADDRESS], що підтверджує акт обстеження № 375 від 03.11.2014 року наданим об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Домобудівельник-1» (а. с. 66). Лист Комінтернівського РВ ХМУ ДУМВС України в Харківській області від 21.11.2014 року про те, що відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] суд не бере до уваги, оскільки відповідна інформація зазначена зі слів сусідів, крім того не вказані їх прізвища. Суд, розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, приймаючи до уваги, що позивачем не було надано доказів порушення її прав, дійшов обґрунтованого висновку відсутності правових підстав у вимогах позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed