Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Вказуючи на те, що сторони 27. 04. 1994 року зареєстрували шлюб у Стасівській сільській раді Диканського району Полтавської області. Але вказуючи на те, що спільне життя із відповідачем не склалося 14. 10. 2014 року цей шлюб було розірвано. Так, під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано будинковолодіння, яке в цілому складається з житлового будинку позначеного в технічному паспорті літ. А-1, сараїв літ. В, Д, М, погребу літ. в, гаража літ. Л, вбиральні літ. Н, огорожі № 1, колодязя питного № 2, трубопроводу № 3, воріт огорожі № 4, трубопроводу № 5, що розташовані по вул. Шкільна, 23, в с. Стасі Диканського району Полтавської області, земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,33 га, що розташована в с. Стасі Диканського району Полтавської області. Оскільки відповідач відмовився від укладання угоди щодо добровільного поділу спільного, набутого майна при розірванні шлюбу, тому позивач звернулася з позовом до суду, де просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння та на 1/2 частину вказаної земельної ділянки. В судове засідання позивач не з"явилася, а до суду подала письмову заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність та задоволити її позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача, [PERSON] також в судове засідання не з"явилася, а до суду подала відзив на позов в якому зазначила, шо проти позовних вимог позивача [PERSON] не заперечує та просить розгляд справи провести у її відсутність та відсутність відповідача. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та дослідивши наявні по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 квітня 1994 року сторони по справі зареєстрували шлюб у Стасівській сільській ради Диканського району Полтавської області, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 087044 було розірвано 14. 10. 2014 року. В силу ч. 1 ст. 60, ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до договору купівлі-продажу від 19. 08. 2008 року, відповідач сторони придбали у власність у продавця [PERSON] домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,33 га, передану для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться в с. Стасі Диканського району Полтавської області, вул. Шкільна, 23. Крім того, встановлено, що при реєстрації права власності на вказане нерухоме майно було вказано тільки одного власника, а саме відповідача [PERSON] Відповідно до технічного паспорту на будинковолодіння, яке розташоване по вул. Шкільна, 23, с. Стасі Диканського району Полтавської області, складається в цілому з житлового будинку позначеного в технічному паспорті літ. А-1, сараїв літ. В, Д, М, погребу літ. в, гаража літ. Л, вбиральні літ. Н, огорожі № 1, колодязя питного № 2, трубопроводу № 3, воріт огорожі № 4, трубопроводу № 5. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Дане майно було придбано у період шлюбу, не є річчю індивідуального користування. Як випливає з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 Сімейного Кодексу України). Зважаючи на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 Сімейного кодексу України), Квартири належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Домовленості про добровільний поділ вказаного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на ту частину, яку просить позивач, підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved