Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30.05.2007 року між ТОВ «Комерційний банк «Дельта», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено кредитний договір № 001-21041-300507, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2189.00 грн., зі сплатою 0.01 % річних за користування кредитом. Даний договір укладено на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, відповідно до яких відповідач зобов'язалася своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти за користування ними, а також належним чином виконувати інші умови Кредитного договору. Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка станом на 03.03.2014р. становить 1681.54 грн. та складається з: суми боргу за кредитом - 1529,17 грн., суми боргу за відсотками - 0,05 грн. та заборгованості за комісіями - 152.32 грн. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму боргу та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, на заочний розгляд справи згодний. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. Про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. За наявності матеріалів у справі, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою представника позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України 2003 року за договором кредиту банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.05.2007 року між ТОВ «Комерційний банк «Дельта», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено кредитний договір № 001-21041-300507, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2189.00 грн., зі сплатою 0.01 % річних за користування кредитом строком на 10 місяців, з кінцевим терміном повернення сплати всіх плат не пізніше ніж 29 березня 2008 року. Згідно розрахунку заборгованість відповідача за договором № 001-21041-300507 від 30.05.2007 року, станом на 03.03.2014р. становить 1681.54 грн. та складається з: суми боргу за кредитом - 1529,17 грн., суми боргу за відсотками - 0,05 грн. та заборгованості за комісіями - 152.32 грн. У відповідності до умов договору від 30.05.2007 року відповідачу надавався кредит на придбання наступних предметів: холодильник, ваги напільні, вентилятор, чайник, праска, загальна вартість яких на момент придбання становила 2189.00 грн. Зі змісту договору також вбачається, що остаточним терміном повернення кредиту та сплати процентів є 29 березня 2008 року. Отже, судом встановлено, що 30 травня 2007 року позичальнику був виданий кредит на придбання товару зі строком дії до 29 березня 2008 року. Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. За ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. У відповідності до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). З наданого до суду розрахунку вбачається, що погашення заборгованості по договору не здійснювалась з 30.07.2007 року. Більш детального розрахунку суду надано не було. Обов'язок доказування позовних вимог, згідно ст. 10, 60 ЦПК України лежить на позивачу. Оскільки кінцевим строком виконання зобов'язань за умовами кредитного договору визначено 29.03.2008 р. то перебіг позовної давності повинен відраховуватись з цієї дати та закінчується 29.03.2011 року. Позивач із зазначеним позовом звернувся до суду аж 23.05.2014 року, тобто більш ніж через 3 роки 2 місяці після настання у позивача права вимоги та обізнаності про порушення своїх прав. Позивачем не заявлялося клопотання про поновлення строку позовної давності. Всупереч вимогам ст.ст. 15, 15-1, 30 ЦПК України позивачне надав достатніх та беззаперечних доказів в частині наявності правових підстав для переривання строків позовної давності чи поважності причин її пропуску. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Врахувавши положення п. 31 вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ та те, що договір був наданий на придбання товару, а тому в силу норм Закону України «Про захист прав споживачів» є договором споживчого кредитування, та те, що поважних причин порушення позивачем строку позовної давності по стягненню заборгованості, яка виникла з боку відповідача не встановлено, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити у зв'язку з пропуском строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed