Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 01 липня 2007 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого він отримав від позивачки безпроцентну позику в сумі 15000 доларів США, що на той час за курсом НБУ дорівнювало 75450 гривень, а відповідач [PERSON] зобов'язався їй повернути позику у строк до 31 грудня 2008 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, цього ж дня, 01 липня 2007 року вона з відповідачами уклала договір застави нерухомого майна, за умовами якого відповідачі передали їй у заставу належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: будинок за адресою [ADDRESS], який належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету АНД районної ради в м. Дніпропетровську, заставна вартість якого була узгоджена у договорі на рівні 50000 гривень та земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], яка належала відповідачу [PERSON] на підставі наказу Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 172 від 25 червня 2004 року, плану земельної ділянки та акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складених відділом архітектури та містобудування Самарського райвиконкому, а також рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 353 від 20.08.2004 року, про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель (згідно проекту) та гаражу розміром 6,0 * 4,0 мм по [ADDRESS], заставна вартість якої була узгоджена у договорі на рівні 70000 гривень. У встановлений договором позики строк, відповідачі не повернули запозичені кошти. За умовами п. 1.3. Договору застави нерухомого майна від 01.07.2007 року, позивач має право у випадку невиконання боржниками своїх зобов'язань за Договором позики, отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави шляхом звернення до суду за місцем розташування майна, заставна вартість якого є більшою, а також місцем його укладення та виконання із відповідним позовом про визнання за позивачем права власності на предмет застави. Також згідно п. 1.10 договору застави нерухомого майна позивач набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмета застави у випадку: якщо позика не буде повернена у строк, передбачений Договором позики від 01 липня 2007 року. Вказані грошові кошти відповідач [PERSON] мав намір використовувати на проведення ремонтних робіт, перебудову та реконструкцію житлового будинку [ADDRESS], оскільки мав намір придбати його у відповідача [PERSON], а також будівництво будинку на земельній ділянці за адресою [ADDRESS], а тому вона вважає, що фактично нею були проведені інвестиції в добудову та будівництво зазначених вище житлових будинків. Їй відомо, що ремонтні роботи у будинку [ADDRESS], на завершення якої відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали гроші за договором позики, укладеному між ними 01.07.2007 р., повністю були завершені в 2008 р., тому як після настання строку повернення позики, відповідачі пояснили, що повернути позику вони не мають можливості та запропонували їй користуватися даним будинком, отже фактично передали їй всі права володіння, користування даним нерухомим майном. Згідно технічного паспорту, виготовленому станом на 01.10.2018 р. ТОВ «Реалнест» домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м. (збудованому в 1991 році), навісу літ. Б, убиральні літ. В, душу літ. Г, сараю літ. Д, вольєру літ. Л, споруд літ. 1-9, та розташоване на земельній ділянці загальною площею 1000 кв.м. Через те, що право власності на вказаний будинок та земельну ділянку за відповідачами не було зареєстроване своєчасно, позивач не має можливості вирішити питання звернення стягнення на заставне майно в позасудовому порядку. Оскільки вирішити спір, який виник між сторонами в позасудовому порядку неможливо позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила в рахунок погашення боргу за договором позики від 01.07.2007 р., звернути стягнення на предмет застави за договором застави від 01.07.2007 р. шляхом визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]; а також на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 34,0 кв.м. (збудованому в 1991 році); загальною площею 69,1 кв.м.; Б-навісу; В-вбиральня; Г-душу; Д-сарай; Л-вольєру; 1-9 споруд, яке підлягає реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 листопада 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпровську міську раду та закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 26 листопада 2018 року також було витребувано з Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради інформацію щодо реєстрації права власності за особами на земельну ділянку та домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS]. Позивач в підготовчому засіданні підтримала свій позов, а в подальшому в судове засідання не з'явилась. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були повідомлені про час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON], повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмові пояснення, в яких повідомив обставини стосовно виниклих між сторонами правовідносин, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в підготовчому судовому засіданні підтвердив обставини, за яких між сторонами виникли спірні правовідносини, погодився з існуючою сумою заборгованості та не заперечував проти звернення стягнення на заставлене майно. Крім того, ним не заперечувався і факт користування та проживання позивача більше 10 років у домоволодінні [ADDRESS], за який остання сплачує комунальні послуги, підтримує його у належному стані. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпровської міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що 01 липня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача безпроцентну позику в сумі 15000 доларів США, що на той час за курсом НБУ дорівнювало 75450 гривень, а відповідач [PERSON] зобов'язався їй повернути позику у строк до 31 грудня 2008 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, цього ж дня, 01 липня 2007 року позивач уклала з відповідачами договір застави нерухомого майна, за умовами якого відповідачі передали позивачці у заставу належне їм нерухоме майно, а саме: будинок за адресою [ADDRESS], який належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету АНД районної ради в м. Дніпропетровську, заставна вартість якого була узгоджена у договорі на рівні 50000 гривень та земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], яка належала відповідачу [PERSON] на підставі наказу Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 172 від 25 червня 2004 року, плану земельної ділянки та акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складених відділом архітектури та містобудування Самарського райвиконкому, а також рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 353 від 20.08.2004 року, про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель (згідно проекту) та гаражу розміром 6,0 * 4,0 мм по [ADDRESS], заставна вартість якої була узгоджена у договорі на рівні 70000 гривень. У встановлений договором позики строк, відповідачі не повернули позивачці запозичені кошти. За умовами п. 1.3. Договору застави нерухомого майна від 01.07.2007 року, позивач має право у випадку невиконання боржниками своїх зобов'язань за Договором позики, отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави шляхом звернення до суду за місцем розташування майна, заставна вартість якого є більшою, а також місцем його укладення та виконання із відповідним позовом про визнання за позивачем права власності на предмет застави. Згідно п. 1.10 договору застави нерухомого майна позивач набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмета застави у випадку: якщо позика не буде повернена у строк, передбачений Договором позики від 01 липня 2007 року. В судовому засіданні встановлено, що запозичені грошові кошти відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали намір використовувати на проведення ремонтних робіт, перебудову та реконструкцію житлового будинку [ADDRESS], оскільки мали намір укласти між собою договір купівлі-продажу цього будинку. Крім того, частину цих коштів вони мали намір вкласти також у будівництво будинку на земельній ділянці за адресою [ADDRESS]. Ремонтні роботи у житловому будинку [ADDRESS], на завершення яких відповідач [PERSON] отримав гроші за договором позики від 01.07.2007 р., повністю були завершені у 2008 р., тому як після настання строку повернення позики, відповідачі пояснили, що повернути її вони не мають можливості та запропонували їй користуватися даним будинком, таким чином фактично передавши їй всі права володіння, користування даним нерухомим майном. Вказані обставини не заперечувалися в судовому засіданні з боку представника відповідача [PERSON] та останній погодився з тим, що позивач запозичивши [PERSON] кошти, таким чином фактично вклав інвестиції в добудову зазначеного вище житлового будинку. Згідно технічного паспорту, виготовленому станом на 01.10.2018 р. ТОВ «Реалнест» домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м. (збудованому в 1991 році), навісу літ. Б, убиральні літ. В, душу літ. Г, сараю літ. Д, вольєру літ. Л, споруд літ. 1-9, та розташоване на земельній ділянці загальною площею 1000 кв.м. На підставі інструкції (зі змінами та доповненнями від 09.08.2012 р. № 404; 28.12.2012 р. № 658; 08.01.2013 № 2) про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку , будівництва та ЖКГ України від 21.05.2001 р. № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. за № 582/5773 - це не є самочинним і не підлягає введенню в експлуатацію. Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 11.12.2018 р. за № 18764, яка була надана на підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2018 р. про витребування доказів, право власності на житловий будинок [ADDRESS] станом на 31.12.2012 р. зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності від 13.04.1990 р., виданого Амур-Нижньодніпровським районним відділом комунального господарства, на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів № 39/39 від 12.01.1990 р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР 13.04.1990 р. та записаного в реєстрову книгу № 143 за реєстровим № 58. Інвентаризація та реєстрація права власності на нерухоме майно, за адресою [ADDRESS] не проводилась. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі), що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема завдатком. Статтею 1 Закону України "Про заставу" встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про заставу», застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та вирішуючи вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.07.2007 р., суд виходив з того, що в силу ст. 590 Цивільного кодексу України та ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку знайшов підтвердження факт укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] договору позики від 01.07.2007 року та факт отримання останнім від позивача готівкових грошових коштів, термін виконання зобов'язань [PERSON] за якими настав ще 31.12.2008 року. Також знайшов і підтвердження факт укладення між позивачем та відповідачами договору застави нерухомого майна від 01.07.2007 року, за яким в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, було передано нерухоме майно, а саме : -житловий будинок [ADDRESS], який згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 11.12.2018 р. за № 18764, зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності від 13.04.1990 р., виданого Амур-Нижньодніпровським районним відділом комунального господарства, на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів № 39/39 від 12.01.1990 р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР 13.04.1990 р. та записаного в реєстрову книгу № 143 за реєстровим № 58, заставна вартість якого була узгоджена у договорі на рівні 70000 гривень. -земельна ділянка загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], яка належала відповідачу [PERSON] на підставі наказу Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 172 від 25 червня 2004 року, плану земельної ділянки та акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складених відділом архітектури та містобудування Самарського райвиконкому, а також рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 353 від 20.08.2004 року, про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель (згідно проекту) та гаражу розміром 6,0 * 4,0 мм по [ADDRESS], заставна вартість якої була узгоджена у договорі на рівні 70000 гривень. Вирішуючи позовні вимоги суд також виходив з того, що факт укладення між [PERSON] та позивачем договору позики та договору застави нерухомого майна від 01.07.2007 року, а також отримання [PERSON] від позивача готівкових грошових коштів та їх неповернення не заперечувалися, а також не заперечувалися умови зазначених договорів, а тому позовні вимоги, що є предметом розгляду у даній справі є такими, що безпосередньо стосуються прав та законних інтересів позивача, а вимога про звернення стягнення саме на предмет застави - домоволодіння [ADDRESS] - є обгрунтованою. Проте, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] в частині звернення стягнення на предмет застави - земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], оскільки згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 11.12.2018 р. за № 18764, інвентаризація та реєстрація права власності на нерухоме майно, за адресою [ADDRESS] не проводилась, а тому зазначене майно не може бути предметом застави в контексті ст. 4 Закону України «Про заставу». Самі по собі наказ Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 172 від 25 червня 2004 року, план земельної ділянки та акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складених відділом архітектури та містобудування Самарського райвиконкому, а також рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 353 від 20.08.2004 року, про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель (згідно проекту) та гаражу розміром 6,0 * 4,0 мм по [ADDRESS] - не є правовстановлюючими документами [PERSON] на це майно, а лише передують майбутньому їх отриманню. Приходячи до висновку про часткове задоволення позову та визначення правових підстав для його задоволення, на які посилається позивач у позовній заяві, суд також їх враховує, а саме положення ч.ч. 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно яких, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р.: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст. 41 Конституції України та ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження всі ознаки тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння та користування будинком [ADDRESS] понад 10 років позивачем [PERSON] на підставах не заборонених законом, що узгоджується з приписами ст. 328 ЦК України, згідно якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З врахуванням того, що вказані обставини також не заперечувались і з боку представника відповідача [PERSON], суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, має право на набуття у власність будинку [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, також підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору

Outcome: partial