Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та просила визнати частково недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2018 № 2-14278/15-18сг у частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 1,0 га на території Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області та надання йому цієї земельної ділянки у приватну власність з кадастровим номером 0520280400:02:001:0154 для ведення особистого селянського господарства, та визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 1,0 га. Позов обґрунтовано тим, що позивач проживає по [ADDRESS] та у неї у користуванні з 2002 року перебуває земельна ділянка площею 1,0 га, що підтверджується даними довідок виконкому Верхівської сільської ради та погосподарських книг. Позивач зазначила, що з 2002 року до неї не було жодних претензій щодо добросовісності заволодіння земельною ділянкою з боку Верхівської сільської ради, якій було відомо, що позивач безперервно користується даною земельною ділянкою. Пізніше і у Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області також не було претензій з даного приводу. Однак, позивач дізналася, що у 2018 році вказану земельну ділянку передали у власність відповідачу на підставі оскаржуваного наказу. Позивач вважає даний наказ таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивач добросовісно почала користуватися земельною ділянкою у 2002 році після смерті [PERSON] , який користувався даною земельною ділянкою до своєї смерті [INFO] . Верхівська сільська рада внесла до по господарської книги відомості про користування земельною ділянкою позивачем. Крім того, позивач зазначила, що вона від народження проживає у с. Примощаниця, а відповідач [PERSON] не мешкає на території Верхівської сільської ради. Позивач вважає, що передачею земельної ділянки відповідачу порушені її права на користування земельною ділянкою. Також позивач вказала, що її чоловік [PERSON] звертався до поліції з приводу підробки його підпису у протоколі погодження меж земельної ділянки, яка виділена [PERSON] , але провадження було закрито. Позивач вважає, оскільки Верхівська сільська рада внесла до по господарської книги позивача відомості про користування нею земельною ділянкою площею 1,0 га, то фактично сільська рада визнала за позивачем право користування вказаною земельною ділянкою, тому потреби звертатися до сільської ради у порядку ст. 119 Земельного кодексу України для надання у користування цієї землі у позивача не було. Таким чином, позивач просила задовольнити її позов, визнати наказ частково недійсним та визнати за нею право власності на земельну ділянку за набувальною давністю. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, що наведені у позовній заяві, а також додала, що у них відсутні документи, що стали підставою для виділення ділянки відповідачу, на запит адвоката не було надано копію наказу. Нема доказів законності виділення земельної ділянки відповідачу саме на території Верхівської сільської ради, адже відповідач там не проживає. Позивач користується земельною ділянкою з 2002 року, звернулася у 2020 році до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області для оформлення ділянки, однак їй було відмовлено. Відповідачем [PERSON] до суду подано відзив, відповідно до якого, він позов не визнав, вважає його безпідставним. Зазначив, що йому на законних підставах надана земельна ділянка у приватну власність з кадастровим номером 0520280400:02:001:0154 для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га. Відповідач вважає, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження її міркувань, що 1,0 га належить їй. Надана відповідачу земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, а довідки Верхівської сільської ради та по господарські книги, що надані позивачем, вказують на земельну ділянку у [ADDRESS] , тобто у межах населеного пункту. З наданих позивачем доказів, вбачається, що [PERSON] чоловік позивачки набув право власності на земельну ділянку, площею 1,6 га, яка межує з земельною ділянкою, що належить відповідачу. Тобто, як вважає відповідач, така земельна ділянка належить і позивачці в силу сімейний відносин, та, відповідно, нею вона і користувалася. Вимогу про визнання наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2018 № 2-14278/15-18 сг відповідач вважає такою, що не ґрунтується на підставах і доказах. На день видачі наказу земельна ділянка була вільною, не належала жодній особі, адже, згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Вимогу про визнання права власності за позивачем за набувальною давністю відповідач вважає також безпідставною, оскільки земельна ділянка має власника, не відноситься до державної або комунальної власності. Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України, позивач мала право звернутися з питанням передачі їй земельної ділянки у власність або надання у користування, що повинно здійснюватися у порядку, встановленому цим Кодексом. Однак, позивач не реалізувала своє право. Просив у позові [PERSON] відмовити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримав обставини, що викладені у відзиві та просив у позові [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила. Підтримала обставини, що викладені у відзиві. Крім того, зазначила, що до позовної заяви не додано жодних доказів того, що Держгеокадастр порушив якісь норми, у 2018 році земельна ділянка, що була виділена відповідачу, була вільною. Вимоги про визнання права власності за набувальною давністю теж вважає безпідставними. Звернула увагу суду, що для надання земельної ділянки безоплатно неважливо де живе чи зареєстрована особа. Звернула увагу на те, що позивач сама зазначила, що звернулася для виділення їй земельної ділянки у 2020 році. Станом на 2020 рік земельна ділянка вже не була вільною, тому їй було відмовлено. Щодо обставин не підписання чоловіком позивача протоколу погодження меж щодо земельної ділянки відповідача, то дані питання повинні вирішуватися в іншому процесуальному порядку. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області свого представника у судове засідання не направив, відзиву не подали. Про день, час та місце судового засідання повідомлені належно шляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу даного учасника справи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, що відповідає положенням ч. 1 ст. 223 ЦПК України. У судовому засіданні за клопотанням позивача був допитаний як свідок [PERSON] , який суду повідомив, що він є чоловіком позивача, його дружина 17 років "держала" земельну ділянку, вони хотіли її оформити. Однак, близько 2 років тому земельну ділянку забрали. Крім того, свідок на запитання представника позивача повідомив суду, що не підписував протокол погодження меж Голдинському як власник суміжної ділянки. У судовому засіданні представник позивача додатково пояснила, що без акту погодження меж земельної ділянки нема технічної документації, тому вважає видачу земельної ділянки Голдинському незаконною, не дотримано вимоги відповідної інструкції. У судовому засіданні представник відповідача додатково пояснила, що наведені представником позивача обставини щодо дотримання вимог інструкції під час складання та затвердження технічної документації не були підставами позову. Заслухавши учасників справи їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 12.04.2019 виконком Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області видав довідку № 197, відповідно до даних якої, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , користується земельною ділянкою площею 1,0 га з 2002 року по даний час. Згідно з даними копій та витягів з погосподарських книг, вказано склад сім`ї [PERSON] та [PERSON] за період з 2001 по 2005 роки. Позивач та представник позивача звернули увагу суду, що у даних документах є посилання на користування позивачем земельною ділянкою площею 1,0 га, що підтверджує неправомірність виділення ділянки відповідачу та надає позивачу право на земельну ділянку за набувальною давністю. Однак, суд не приймає дані докази, як доказ незаконного виділення земельної ділянки відповідачу. Записи у по господарській книзі не мають правових наслідків. А відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У даному випадку отримання земельної ділянки у користування могло бути підтверджене відповідним рішенням органу місцевого самоврядування. Згідно з даними довідки виконкому Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області № 320 від 20.06.2019, вказано, що [PERSON] користувалася земельною ділянкою площею 1,0 га без документів, кадастровий номер не присвоювався, рішення не надавалося, тому дана ділянка буда надана учасникам АТО для ведення особистого селянського господарства. 02.07.2019 виконком Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області видав довідку № 336, відповідно до даних якої, відомості про надання земельної ділянки [PERSON] відсутні. Згідно з даними довідки виконкому Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області видав довідку № 291 від 08.07.2020, [PERSON] на території сільської ради не зареєстрований та не проживає. Згідно з наданими викопіюваннями з чергового кадастрового плану Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області, наявне зображення земельної ділянки, що передбачається для відведення [PERSON] орієнтовною площею 0,9 га (викопіювання від 10.12.2019), та зображення земельної ділянки, що надана у приватну власність [PERSON] площею 2,0 га (викопіювання від 11.08.2020). Встановлено, що дані земельні ділянки навіть не межують. Даними акту прийому-передачі межових знаків на зберігання щодо землекористувача [PERSON] доводиться те, що земельна ділянка, що була виділена [PERSON] , знаходиться за межами населеного пункту. При цьому, жодними документами, що знаходяться у матеріалах справи, не встановлено місцезнаходження земельної ділянки, якою користувалася позивач. На адвокатський запит представника позивача від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області було отримано копію наказу від 26.10.2018 № 2-14278/15-18сг, клопотання [PERSON] , витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий план земельної ділянки. З наданих документів вбачається, що 10.10.2018 [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність ділянки площею 2,0 га на території Верхівської сільської ради Барського району для ведення особистого селянського господарства. До клопотання було долучено проект землеустрою (технічна документація) та копію витягу з Державного земельного кадастру. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2018 № 2-14278/15-18сг було затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області та надано у власність [PERSON] земельну ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Верхівської сільської ради Барського району Вінницької області площею 2,000 га з кадастровим номером 0520280400:02:001:0154 для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення 01.03). Позивачем до матеріалів позовної заяви було долучено копію постанови про закриття кримінального провадження від 27.02.2020, що було розпочате за заявою [PERSON] , який повідомив, що невідома особа підробила його підпис як суміжного землекористувача у Акті прийому-передачі межових знаків на зберігання. Кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що даний документ доводить те, що [PERSON] , як суміжний землекористувач, не підписував Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання під час виділення [PERSON] земельної ділянки, що, на думку представника позивача, означає, що нема технічної документації, що є підставою для визнання частково недійсним спірного наказу. Однак, суд не приймає вказаний доказ та пояснення представника позивача як неналежні, оскільки позивач у позовній заяві не вказувала на такі правові підстави позову, правом на зміну підстав позову не скористалася, тому розгляд вказаних у судовому засіданні нових підстав позову буде суперечити принципу диспозитивності цивільного судочинства. Згідно з даними Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, вартість земельної ділянки, що належить відповідачу, 32303,30 грн. Положеннями ст.\~81\~Земельного кодексу\~України визначено,\~що громадяни\~України набувають\~права власності\~на земельні\~ділянки на\~підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права\~на землю\~громадянами здійснюється\~шляхом передачі\~земельних ділянок\~у власність\~або надання\~їх у\~користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі , зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (ч. 5 ст. 116 ЗК України). Набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) регламентована ст. 119 Земельного кодексу України. Громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно зі\~статтею 118\~цього Кодексу в межах норм, визначених\~статтею 121\~цього Кодексу. Зокрема, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, подає клопотання\~до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; до клопотання додається розроблена відповідно до\~Закону України\~"Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення; після чого, відповідний орган у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ході судового розгляду позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог про визнання частково недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2018 № 2-14278/15-18сг. З матеріалів судової справи вбачається, що на час виділення земельної ділянки відповідачу, остання була вільною; відповідачем дотримано вимоги земельного законодавства щодо звернення до відповідних органів для надання земельної ділянки у власність, чинне законодавство не містить вимог чи обмежень щодо можливості надання земельних ділянок у порядку безоплатної приватизації у межах району чи області, де зареєстрована особа, яка звернулася з відповідним клопотанням. Крім того, з наданих позивачем доказів неможливо встановити де розміщена земельна ділянка, якою, як стверджує позивач, вона користувалася, що впливає на визначення правових норм, які регулюють правовідносини, що виникли. Відсутні докази того, що позивачем вживалися заходи, що передбачені ст. 119 ЗК України, щодо звернення до відповідних органів з клопотанням про передачу земельної ділянки у її власність. Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що земельна ділянка, якою користувалася позивач, не є об`єктом цивільного обороту, як і попередній землекористувач, який помер у 2000 році, позивач користувалася вказаною ділянкою без жодного титулу, та своєчасно не реалізувала свої права щодо можливості передання земельної ділянки їй у власність або постійне користування відповідно до вимог закону. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що і у позовних вимогах про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку за набувальною давністю слід відмовити. Судові витрати у даній справі складаються з витрат позивача на сплату судового збору та оплату правничої допомоги. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, що пов`язані з розглядом справи (на професійну правничу допомогу), у разі відмови у позові на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed