Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Якимівського районного суду Запорізької області з позовною заявою до Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області, третя особа: Голова Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області [PERSON] про відшкодування моральної (немайнової) шкоди мотивуючи свої вимоги тим, що у 2015 році позивач обіймав посаду начальника управління агропромислового розвитку Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області ( надалі Управління). 13.11.2015 року голова Якимівської районної державної адміністрації [PERSON] видав розпорядження № 161-12, яким до позивача, зокрема, застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Не погоджуючись із накладеним стягненням зазначене розпорядження позивач оскаржив до Запорізького окружного суду. 08.02.2016 року зазначений суд у справі № 808/8811/15 постановив рішення, яким його позов було задоволено у повному обємі, розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації № 161-12 від 13.11.2015 року визнано протиправним та скасовано. Зазначене незаконне розпорядження відповідача завдало позивачу моральної шкоди, що виразилось у моральних переживаннях та душевних стражданнях, які обумовлені очевидно незаконним покладенням на нього стягнення, відвертим приниженням та запереченням ролі позивача у роботі Управління та негативної оцінки роботи Управління в цілому колективі, яким позивач керував. Позивач дуже любив свою роботу, виконував її завзято та відповідально. Його дуже бентежило, причиняло моральних переживань та страждань обставина, що підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності було невиконання ним функцій та обовязків, які він у відповідності до посадових обовязків та функцій очолюваного ним Управління не мав виконувати. Моральні переживання також виражені у порушенні стосунків з оточуючими людьми - колегами, підлеглими, друзями та знайомими, адже усвідомлюючи несправедливість та незаконність зазначеного розпорядження, позивач постійно перебував у пригніченому емоційному стані, був роздратований та збентежений, його неймовірно хвилювала думка, про те, що у зв'язку із накладенням на нього стягнення та негативної оцінки його діяльності на посаді керівника Управління оточуючи змінили або найближчим часом змінять до нього ставлення, будуть відноситися до нього зневажливо, нехтувати або уникати спілкуванням з ним, будуть вважати його поганим спеціалістом та працівником. Викликаний зазначеними чинниками емоційний стрес та нервова напруга були причиною його нервозності, роздратування, втоми та безсоння. Навіть попри докладання значних зусиль він не зміг продовжувати звичний для нього образ життя, реалізацію власних звичок та бажань. Коло людей, з якими він спілкувався постійно зменшувався. Виник сильний психологічний дискомфорт у спілкуванні із оточуючими, у тому числі на роботі. Він почав уникати спілкування із людьми. У зв'язку із його емоційним станом відношення в його родині почали псуватися, виникло напруження у стосунках та спілкуванні, що причиняло йому особливі душевні страждання та моральні переживання. Він одружений, маю двох синів, які вже мають власні сім'ї. Дуже любить та поважає свою дружину і синів, членів їх родин. Його душевні страждання та переживання у зв'язку із вказаною причиною також мали негативний вплив на його відношення із членами родин синів. Для нього було справжніми муками усвідомлювати, що саме його емоційний стан є причиною погіршення відношень у родині та спричиняє емоційні страждання і хвилювання його близьким. Він дуже був невдоволений собою за те, що не міг справитися із своїм емоційним станом, дозволяв гніву та розпачі керувати його життям, але на той момент змінити своє відношення до ситуації не міг. Це його пригнічувало, посилювало моральні страждання та переживання. Наслідком впливу зазначених чинників на його життя також стало погіршення працездатності. Позивачу прийшлося докладати великих зусиль для належного виконання покладених на нього службових обов'язків та підтримання нормальних відношень у колективі. Результатом незаконного притягнення позивача Відповідачем до дисциплінарної відповідальності виявилося те, що він так і не зміг побороти психологічний дискомфорт, що виник у колективі Управління та у Якимівській державній районній адміністрації Запорізької області у зв'язку із накладенням на нього дисциплінарного стягнення та йому прийшлося звільнитися із Управління. Положеннями ч. 1 ст. 56 Конституції України встановлено, що Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно до змісту статті 1173 ЦК Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.Положеннями ст. 1174 ЦК передбачено, що Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Зазначеним незаконним розпорядженням (рішенням) Відповідача його було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 200 000,00 грн. При визначенні розміру моральної шкоди позивач виходить із того, що незаконне рішення Відповідача мало вкрай негативний вплив на певний період його життя, ним було завдано позивачу вище зазначених глибоких моральних переживань та душевних страждань майже в усіх аспектах його життя, спогади про які в нього навіть на цей момент викликають дуже неприємні відчуття. Негативні наслідки цього рішення продовжують існувати й на цей момент: в наслідок впливу вище зазначених причин позивач звільнився з улюбленої роботи, тобто його життя, поза його волею, зазнало змін, яких він не бажав та не планував; відношення із оточуючими вдалося відновити до попереднього стану не у повному об'ємі, зокрема, поки що збереглася нещирість у спілкуванні із окремими колишніми колегами та знайомими; йому до цього моменту необхідно докладати зусилля для відновлення свого звичайного образу життя та кругу спілкування, тощо. Вказана сума може у деякій частині компенсувати завдану йому Відповідачем моральну шкоду. Вважає, що вина Відповідача у прийнятті незаконного рішення доводиться рішенням Запорізького окружного суду у вище зазначеній справі, що набуло законної чинності які це рішення визнано незаконним та скасовано. Таким чином позивач просить стягнути з Якимівської районної державної адміністрації на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200 000,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача по справі, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. При цьому зазначив, що [PERSON] є кваліфікованим спеціалістом, тому після звільнення йому одразу запропонували роботу за спеціальністю. В судовому засіданні представник відповідача по справі, адвокат [PERSON] надав письмову заяву про застосування строків позовної давності, в кому зазначив, що Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. за спричинення порушень трудового законодавства Відповідачем, може вказати наступне. Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012) Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому з вини власника або уповноваженого ним органу, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, порушив його права. У позовній заяві зазначається про підтвердження порушення прав Позивача та скасування застосованого до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2016 року у справі № 808/8811/15, що набрало законної сили 12.03.2016 року. Тобто фактично у вказаній справі розглядалися трудові правовідносини, про 100% порушення яких позивач пересвідчився із набранням сили рішення суду: Ті самі положення дублюються у п. 16 Постанови пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності. Тому вважають, що строк позовної давності за обставинами вказаними в позовній заяві почав свій перебіг з 12 березня 2016 року за закінчився 12 червня 2016 року. Проте позивач звернувся з позовними вимогами лише 31 жовтня 2016 року, по за межами строку позовної давності. Згідно ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином просять суд застосувати позовну давність щодо позовних вимог та відмовити у позові. Також представник відповідача по справі в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що вони вважають вказаний позов безпідставним, таким який не ґрунтується на нормах права та в задоволенні якого має бути відмовлено з наступних під\-став: Останнім часом звернення до суду з позовними заявами про відшкодування моральної шкоди, з метою спроби легкого збагачення (сума позову 200 000) є нерідким явищем, випадок з позивачем став не винятком. Факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, та факт скасування дисциплінарного стягнення у вигляді догани, не оспорюється. Згідно ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, за\-вданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною пове\-дінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пош\-кодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від ха\-рактеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших об\-ставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються ви\-моги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст.23 7-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним ор\-ганом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Звертаючись до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, позивач не обгрунтував в чому саме полягала спричи\-нену йому моральна шкода, не прийняв до уваги, що його порушені права вже було відновлено рішенням суду у справі № 808/881 1/15, натомість вказав у позовній заяві на порушення закон\-них прав, перенесені моральні страждання та втрату нормальних життєвих зав'язків, що вима\-гало додаткових зусиль для організації свого життя. Не зазначив позивач і з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 200 000 гривень та не надав доказів на підтвердження цих обставин. Враховуючи, що позовні вимоги позивачем не доведені, в задоволенні позову слід від\-мовити. До позову не надано жодного доказу тих обставин на які робить посилання Позивач щодо моральної шкоди, а саме: 1. Моральні переживання виражені в порушенні спілкування з оточуючими людьми, колегами, підлеглими,друзями та знайомими - не зазначено навіть з ким саме. 2. «Усвідомлення кричущої несправедливості», «перебування у пригніченому емоцій\-ному стані», «емоційний стрес», «роздратований», «збентежений», «неймовірно схвильований», «нервозний», «нервова напруга», якщо тотожні визначення називати різними словами більше їх від цього не стане, так відносно чого позивач відчував всі вказані прояви не чим це підтверджується, в чому виражається такий стан, відносно чого та кого виникли в позивача не зазначено та навіть не зроблено посилання. 3. Не зазначено які ж саме оточуючі змінили ставлення до Позивача чи тим паче збира\-лися змінити, та хто конкретно з його кола спілкування став вважати його поганим спеціалістом та працівником, допускає нещирість у спілкуванні. 4. Посилання на зміну звичайного життєвого укладу є недоцільним, так як має бути до\-ведений саме факт немайнової шкоди, а не відношення до події, посилання на зміну звичайного життєвого укладу недоцільно так як така зміна відбувається та впливає на всіх людей кожної вести та восени при переводі годинниковий стрілок на час назад та вперед, що змушує людей змінювати ритм сну, також впливають події в країні, політичні та військові дії також змінюють звичайний життєвий уклад, та таке інше, тобто зміни в житті людей, які вони не планують відбуваються набагато частіше ніж вони того хочуть. 5. Звільнення з посади в очевидь теж було обумовлено саме бажанням Позивача, як в цілому і зазначено в його особистій заяві про звільнення за угодою сторін за ініціати\-вою робітника, запис про звільнення в трудовій книжці від 20.01.2016 року, а вже 27.01.2016 року вступ до виконання обов'язків заступника директора в ТОВ «Таврія», згідно наказу від 26.01.2016 року. Тобто Позивач звільнився за власною ініціативою, з метою працевлаштування менш ніж через тиждень до нового місця роботи. Вважають, що справа Позивача в трудовому спорі відновлені рішенням у адміністратив\-ній справі № 808/8811/15, нанесення моральної шкоди діями відповідача не доведено та окремою підставою у відмові в задоволенні позову є сплив строку давності за правовідносинами, на підставі зазначеного просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про неможливість задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 23.11.2010 року призначений на посаду начальника управління агропромислового розвитку Якимівської РДА розпорядженням від 23.11.2010 року за № 94-к. 20.01.2016 року звільнений Розпорядженням голови РДА від 20.01.2016 року за №7-К з посади начальника управління агропромислового розвитку Якимівської РДА за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП. 27.01.2016 року [PERSON] прийнятий в ТОВ «Таврія» на посаду заступника директора Наказом №5 від 26.01.2016 року. Зазначені факти підтверджується наданими копією трудової книжки позивача (а.с. 11-16) та не заперечувались сторонами. 13.11.2015 року голова Якимівської районної державної адміністрації [PERSON] видав розпорядження № 161-12, яким до позивача [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Не погоджуючись із накладеним стягненням зазначене розпорядження позивач оскаржив до Запорізького окружного суду. 08.02.2016 року Запорізький окружний суд постановив рішення, яким позов [PERSON] було задоволено повністю, розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації № 161-12 від 13.11.2015 року було визнано протиправним та скасовано. Зазначене рішення набрало законної сили 12.03.2016 року, що підтверджується копією рішення суду по справі № 808/8811/15 (а.с.5-10). Тобто звільнення з посади було обумовлено за бажанням позивача, за угодою сторін за ініціати\-вою робітника, про що є запис про звільнення в трудовій книжці від 20.01.2016 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених вище обставин ані позивачем, ані його представником суду не надано. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків передбачених ч. 2 статті 1167 ЦК. З висновку цієї статті вбачається наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Це означає, що моральну шкоду відшкодовує не юридична особа, а винна особа, яку в свою чергу треба виявити. Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК та в Постанові Пленуму Верховного Суду №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, обов'язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо. Як слідує з встановлених судом даних, позивачем не подано доказів на підтвердження того, що йому завдано саме моральної шкоди; позивач не вказав в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода, з яких міркувань останній виходив, визначаючи її розмір та не надав доказів на підтвердження своїх доводів. Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності. Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В обґрунтування даних вимог позивачем не надано жодних доказів щодо розміру моральної шкоди та доказів, що підтверджують моральні страждання позивача. Таким чином, суд не вбачає протиправних, неправомірних дій відповідача, які нанесли позивачу втрати немайнового характеру: фізіологічні, моральні та психологічні страждання, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для стягнення моральної шкоди, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Також слід зазначити, що до початку розгляду справи по суті представник відповідача по справі надав письмову заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що стягнення моральної шкоди в позові обумовлено за спричинення порушень трудового законодавства. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. . Так, 08.02.2016 року Запорізький окружний суд постановив рішення, яким позов [PERSON] було задоволено повністю, розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації № 161-12 від 13.11.2015 року було визнано протиправним та скасовано. Зазначене рішення набрало законної сили 12.03.2016 року, а позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду лише 03.11.2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed