Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 12.10.1995 року посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, та зареєстрованого в ОМБТІ 23.10.1995 року. За вказаною адресою крім позивача зареєстровані позивачі, які в даній квартирі не проживають з 2002 року та їх реєстрація створює позивачу труднощі у здійсненні свого права власності. Тому позивач п росить визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просить його задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі та третя особа до суду не з`явились, але надали заяви в яких позовні вимоги підтримували у повному обсязі та про розгляд справи за їх відсутності. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 12.10.1995 року посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, та зареєстрованого в ОМБТІ 23.10.1995 року. За вказаною адресою крім позивача зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] відповідно до Довідки про склад родини від 11.01.2019 року за №3. Відповідачі є рідними синами позивача свідченням чого є свідоцтва про народження. Відповідачі в даній квартирі не проживають з 2002 року, оскільки виїхали в іншу країну на постійне місце проживання разом з батьком, що встановлено судом відповідно до Акту від 10.01.2019 року за № 1 посвідченого керівником ЖБК «Портовик - 5». З реєстрації відповідачі в добровільному порядку не знялися, сторони не спілкуються, зв`язок з ними відсутній. Даний факт суттєво порушує право власності позивача та створює перешкоди в користуванні власністю, яка несе додаткові витрати по його утриманню, оскільки плата за користування житлом нараховується виходячи з кількості проживаючих осіб згідно реєстрації. Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до частини 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про що зазначає в рішення. Таким чином, судом встановлено, що є всі передбачені законом підстави для задоволення позову.

Outcome: approved