Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], про стягнення боргу за договором позики. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.09.2017 року просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 662530,52 грн. заборгованості. Посилається на те, що 12.08.2010 року [PERSON] взяв у позивача грошову суму в розмірі 250428,00 грн., що підтверджується розпискою від 12.08.2010 року. Відповідно до розписки, у випадку, якщо до 01.05.2015 року позивач або його довірені особи отримають всі правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS], борг відповідача вважався б анульованим, а розписка недійсною, про що позивач та відповідач розписались у розписці. Оскільки строк повернення боргу в розписці не вказаний 19.01.2015 року позивачем було надіслано лист-вимогу, якою остання просила повернути кошти перерахувавши їх на відповідний рахунок. Так, як не було вчинено жодної дії на попередню вимогу позивачем була надана телеграма відповідачу з повторною вимогою повернути кошти. Станом на сьогоднішній день відповідачем не було повернуто кошти в сумі 250428 грн. взяті в борг. Сума трьох відсотків річних від простроченої суми за періоди з 25.02.2015 року по 19.09.2017 року складає 19286,39 грн., інфляційні збитки за період з 15.02.2015 року по 19.09.2017 року складають 172219,34 грн., проценти на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 15.02.2015 року по 19.09.2017 року складають172219,34 грн. Таким чином загальна сума заборгованості становить 662530,52 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на її користь. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Вказувала на те, що відповідачем була написана саме розписка, де вказано, що кошти отримані в борг, отже за своєю правовою природою це є договором позики, який підписаний відповідачем. [PERSON] не надає жодного доказу виконання договору позики, а тому борг існує і підлягає поверненню позивачу. Посилання є представника відповідача на те, що з 01.05.2012 року має підліковуватись строк позовної давності через те, що позивач дізнався або міг дізнатись про порушення свої прав є надуманим, оскільки неотримання документів на квартиру не порушує права позивача на отримання коштів від відповідача по безстроковій розписці, це відповідач 01.05.2012 року втратив шанс на анулювання розписки. Тому позивач міг в будь-який час звернутись до відповідача для отримання коштів по безстроковій розписці та саме з цього часу і відраховується строк позовної давності, який не минув. Наголошувала на тому, що відповідач в порушення умов договору позики так і не допоміг позивачу отримати правовстановлюючі документи на квартиру, хоча це і це основною умовою договору позики. А придбана позивачем квартира наразі не придатна для проживання в ній. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. Вказував на те, що посилання позивачки, що зміст розписки наданою нею до суду слугує свідченням того, що між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики є помилковим. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України - «за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості». Позивачка ж у свою чергу надала суду розписку яка містить умову її анулювання це - отримання позивачкою або її довірителем до 01.05.2012 року усіх правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS]. Зі змісту розписки (з урахуванням зазначеної умови) вбачається, що позивачка надаючи кошти мала на меті отримати у власність до 01.05.2012 житлове приміщення. Про це прямо зазначено в тексті наданої в суд розписки і це було умовою її анулювання. Отже наданий в суд документ не є договором позики відповідно до положень ст. 1046 ЦК України на що і звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи своєю ухвалою від 21.06.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 року, якими позовні вимоги позивачки були задоволені. Звертав увагу суду на те, що позивачка під час повторного розгляду справи не надала суду нових доказів, які б підтверджували її правову позицію і, одночасно, ніяким чином не спростувала правових висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в ухвалі від 21.06.2017 року. Крім того, за умовою розписки позивачка або її довірителі мали отримати усі правовстановлюючі документи на об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] до 01.05.2012 року, а із зазначеним позовом до суду позивачка звернулася 07.12.2015 року, тобто поза межами трирічного строку. Доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та обставини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2010 року [PERSON] надала в борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 250428,00 грн. без зазначення строку повернення, про що останнім складено розписку. У вказаній розписці зазначено, що у випадку, якщо до 01.05.2012 року [PERSON] або її довірителі отримають усі правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] на 11 поверсі, площею 60,49 кв.м. (без зазначення населеного пункту), борг за вищевказаною сумою анулюється, а розписка вважається недійсною. 19.01.2015 року [PERSON] заявила [PERSON] письмову вимогу про повернення вказаних грошей протягом семі днів з часу отримання боржником вказаної вимоги, про що надіслала листа, який останнім отримав 24.01.2015 року. 19.11.2015 року [PERSON] вдруге заявила вимогу [PERSON] про повернення боргу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів було задоволено. Вказаним рішення суду стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 536385,01 грн. неповернутої позики, процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, втрати від інфляції, трьох процентів річних від простроченої суми та 5363,85 грн. судового збору. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10.10.2016 року змінено. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково і стягнуто на її користь із [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.08.2010 року в розмірі 535689,73, з яких: 250428,00 грн. боргу за договором позики, 178537,41 грн. проценти (облікова ставка Національного банку України) за користування позикою, 10209,23 грн. 3 % річних та 96515,09 грн. інфляційного збільшення суми боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 5356,89 грн. судового збору за розгляд справи районним судом. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній ухвалі зазначено про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зі змісту розписки убачається, що вона не містить строку повернення, проте містить умову, згідно із якою, якщо до 01.05.2012 року [PERSON] або її довірителі отримають усі правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS], на 11 поверсі, площею 60,49 кв. м. (без зазначення населеного пункту), борг за вищевказаною сумою анулюється, а розписка вважається недійсною. Проте суди на вказане уваги не звернули, у порушення вимог ст. 213-214 ЦПК України не виявляли справжню правову природу укладеного договору, оскільки за положенням ч. 1 ст. 1049 ЦК України на позичальникові лежить обов'язок повернути саме суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, а не виконання певної умови. Крім того, вирішуючи спір, суди не врахували, що за умовою розписки, [PERSON] або її довірителі мали отримати усі правовстановлюючі документи на об'єкт нерухомості (наведене вище квартиру) до 01.05.2012 року, а із зазначеним позовом до суду [PERSON] звернулася 07.12.2015 року, тобто поза межами трирічного строку. Суди також не врахували, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. від 26.07.2017 року дану справу прийнято до свого провадження. Слід зазначити, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп. 9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Положеннями ч.5 статті 177 ЦПК України визначається, що позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Одним із основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, згідно із яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). При новому розгляді справи суд враховує подану представником позивача заяву про збільшення позовних вимог від 19.09.2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявити справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зі змісту наданої позивачем розписки, від 12.08.2010 року вбачається, що вона не містить строку повернення грошових коштів, проте містить умову, згідно із якою, якщо до 01.05.2012 року [PERSON] або її довірителі отримають усі правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS], на 11 поверсі, площею 60,49 кв. м. (без зазначення населеного пункту), борг за вищевказаною сумою анулюється, а розписка вважається недійсною. Однак, як вказувалось вище за положенням ч. 1 ст. 1049 ЦК України на позичальникові лежить обов'язок повернути саме суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, а не виконання певної умови, у зв'язку з чим можна прийти до висновку, про те, що зміст наданої позивачем розписки від 12.08.2010 року не свідчить про те, що між нею та відповідачем було укладено саме договір позики та такі твердження позивача є помилковими. Крім того, слід зазначити, що представником позивача на протязі тривалого розгляду справи не надано до суду доказів того, що позивач не отримала правовстановлюючих документів на квартиру та суд вважає, що сам по собі факт отримання чи неотримання правовстановлюючих документів на квартиру залежить саме від волі і дій лише позивача. Встановити правову природу правовідносин, які виникли між сторонами суд також позбавлений можливості, оскільки жодних документів та договорів в тому числі на підставі яких було видано вказану розписку суду не надано в ході розгляду справи. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON]про стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно доданої до позовної заяви квитанції № 0.0.509859901.1 від 22.02.2016 року, вбачається, що позивачем при поданні до суду заяви про збільшення позовних вимог сплачено судовий збір у розмірі 6203,61 грн., тобто, в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно із частиною другої статті 7 цього ж Закону у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. За приписами частини п'ятої статті 7 Закону Закону України "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне повернути позивачу надмірно сплачений судовий збір в розмірі 613,61 грн. відповідно до квитанції № 0.0.509859901.1 від 22.02.2016 року.

Outcome: dismissed