Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до комунального закладу Тернопільської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання незаконним та скасування наказу КЗ ТОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №79 від 16.07.2015р. про звільнення позивача з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, та про поновлення позивача на роботі на посаді лікаря КЗ ТОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював у відповідача на посаді лікаря швидкої медичної допомоги. 16.07.2015р. під психологічним тиском головного лікаря КЗ ТОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та за його пропозицією написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 16.07.2015р. Головний лікар запевнив позивача у тому, що написання такої заяви є необхідним для звітності у звязку із нещасним випадком, який стався 08.07.2015р. в м. Тернополі та пов'язаний з несвоєчасним наданням медичної допомоги жителю м. Тернополя, внаслідок чого останній помер. При цьому його запевнили, що через декілька днів його буде поновлено на посаді, оскільки він до трагічного випадку не має жодного відношення. Наказом №79 від 16.07.2015р. позивача звільнено з роботи за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України (даний наказ позивач отримав 27.07.2015р.). 17.07.2015р. позивач подав заяву на імя головного лікаря про відкликання заяви від 16.07.2015р. про звільнення з роботи. Відповіді на цю заяву позивач не отримав, а також продовжував працювати на посаді лікаря до 19.07.2015р. включно та виїжджати на виклики мешканців м. Тернополя в складі бригади швидкої медичної допомоги. Зазначає, що будь-яких причин для його термінового звільнення без застосування двотижневого строку не було, як і будь-яких підстав, які б унеможливлювали продовження його роботи. Тому вважає, що його трудові права є порушені, наказ про звільнення слід скасувати, а його поновити на роботі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подала суду письмові заперечення та усні пояснення, суть яких зводиться до наступного. Позивач був звільнений з роботи на підставі написаної ним власноручно заяви. Посилання позивача на психологічний тиск керівництва центру щодо написання заяви про звільнення за власним бажанням є вигадкою позивача та не підтверджене жодними доказами. Проте, відповідачем був зафіксований факт перебування позивача на роботі 08.07.2015р. в стані алкогольного спяніння, отже написання позивачем заява про звільнення за власним бажанням була написана з метою уникнення звільнення з роботи за появу на робочому місці в не тверезому стані. Після написання заяви позивачу був наданий обхідний лист для передачі матеріальних цінностей, який він отримав та здав з відповідними підписами. З наказом про звільнення позивача ознайомили 16.07.2015р., а не 27.07.2015р., і того ж дня відділ кадрів видав позивачу трудову книжку із записом про звільнення, а також зроблений запис в книзі обліку трудових книжок про одержання трудової книжки, що засвідчується особистим підписом позивача. Бухгалтерія підприємства провела розрахунок та виплачу компенсації за невикористану щорічну відпустку. 17.07.2015р. позивачем була подана заява про відкликання заяви від 16.07.2015р. про звільнення, однак позивачу було відмовлено у її задоволенні, оскільки позивачем систематично порушувалась трудова дисципліна. 17.07.2015р. позивач пропрацював до 8 години ранку, так як тільки тоді закінчилась зміна, яка розпочалась о 20 год. 16.07.2015р. Щодо виходу 19.07.2015р. на роботу, то відповідач стверджує, що позивач шляхом обману вийшов на роботу, хоча не вправі був це робити. Просить відмовити в задоволенні позову. Судом встановлено, що 01.07.2013р. позивач прийнятий на посаду лікаря швидкої медичної допомоги Тернопільської станції ЕШМД по переводу з ТМКЗ «СШМД» (запис №29 в трудовій книжці позивача). 16.07.2015р. позивачем написано та подано головному лікарю КЗ ТОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» заяву із проханням звільнити із займаної посади за власним бажанням з 16.07.2015р. Наказом КЗ ТОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №79 від 16.07.2015р., на підставі заяви позивача від 16.07.2015р., позивача звільнено з роботи з посади лікаря з 16.07.2015р. за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Даний наказ також містить п. 2 про звільнення з роботи іншої особи ([PERSON]А.). В матеріалах справи міститься дві різні редакції наказу №79 від 16.07.205р. (різниця в кількості днів, за які слід виплатити компенсацію за невикористану відпустку). На зворотних сторонах наказів, на одному з них міститься розписка позивача про ознайомлення з наказом 16.07.2015р., на другому ж 27.07.2015р. Проте, в книзі обліку трудових книжок міститься підпис позивача про отримання трудової книжки 16.07.2015р. 17.07.2015р. позивачем подано, а відповідачем отримано заяву позивача про відкликання заяви від 16.07.2015р. про звільнення з роботи, мотивовану тим, що заява про звільнення була написана під тиском. 17.07.2015р. позивач у складі виїзної бригади швидкої медичної допомоги, як лікар, двічі виїжджав на виклики до мешканців м. Тернополя, а саме о 00.30 год. до хворої [PERSON] та 05.15 год. до хворої [PERSON], що підтверджується наявними в матеріалах справи наданими відповідачем копіями карт виїзду швидкої медичної допомоги №39236 і №39254. 19.07.2015р. позивач у складі виїзної бригади швидкої медичної допомоги, як лікар, 5 разів виїжджав на виклики до мешканців м. Тернополя, а саме о 15.45 год. до хворого [PERSON], о 17.05 год. до хворої [PERSON], о 18.00 год. до хворої [PERSON], о 18.40 год. до хворої [PERSON] та 19.12 год. до хворої [PERSON], що підтверджується наявними в матеріалах справи наданими відповідачем копіями карт виїзду швидкої медичної допомоги №39672, №39686, №39693, №39699 і №39707. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді прав про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що згідно наказу №79 від 16.07.2015р. позивача звільнено з роботи із посиланням на статтю 38 КЗпП України. Згідно статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. У заяві про звільнення поданої 16.07.2015р. позивач, зазначивши про звільнення із цього ж числа, не вказав жодної причини, перелік яких наведений у статті 38 КЗпП для звільнення у строк про який просить працівник без відпрацювання двотижневого строку, а також не вказав жодної іншої поважної причини негайного звільнення. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Таким чином, відповідачем не дотримано вимог статті 38 КЗпП України щодо можливості звільнення позивача лише через 2 тижні після звернення позивача із заявою про звільнення за власним бажанням, так як позивачем у заяві не вказано жодної поважної причини для негайного звільнення. Відповідач не звертався до позивача щодо уточнення причин негайного звільнення. Позивач скористався своїм правом на відкликання заяви про звільнення протягом двотижневого строку, а саме вже на наступний день подав відповідачу заяву про відкликання заяви про звільнення. А відтак, право позивача на працю, порушене відповідачем, підлягає захисту судом, шляхом визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на займаній до звільнення посаді із наступного робочого дня після незаконного звільнення. Суд також критично ставиться до пояснень відповідача щодо ознайомлення позивача із наказом про звільнення саме 16.07.2015р., а також ставить під сумнів дату видачі оскаржуваного наказу 16.07.2015р., з огляду на те, що позивач працював лікарем у складі виїзної бригади швидкої допомоги після винесення наказу про звільнення, а саме 17 та 19 липня 2015 року. Дана обставина (відпрацювання позивачем зміни 17 і 19 липня 2015р.) підтверджена належними та допустимими доказами (картами виїзду ШМД) та не заперечується відповідачем. А посилання представника відповідача на те, що позивач обманом відпрацював 19 липня 2015р. не підтверджене жодним доказом. На запитання суду до представника відповідача, яким чином звільнений 16.07.2015р. позивач міг виїхати на виклики у складі бригади швидкої медичної допомоги 17 та 19 липня 2015р., представник відповідача обґрунтованого пояснення не надала. При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що у разі наявності обєктивних даних про перебування позивача на роботі у не тверезому стані, відповідач вправі застосувати до позивача заходи дисциплінарного впливу, включно із звільненням на підставі п. 7 статті 40 КЗпП України. На запитання суду до позивача та його представника чому у позові не ставиться питання стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сторона позивача пояснила, що дана позовна вимога ними не ставиться, так як на даний час не актуальна. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Так як позивач, на користь якого прийнято рішення, при подачі позову судовий збір не сплачував, тому що звільнений від його сплати на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути 487,20 грн. судового збору (по 243,60 грн. за дві вимоги немайнового характеру визнання незаконним і скасування наказу та поновлення на роботі).

Outcome: approved