Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду звернулась [PERSON] з позовом до приватного підприємства «Укр-Петроль» про поновлення на роботі стягнення грошових коштів та моральної шкоди. В позові вказано, що з 01/10/2007 р. позивачка працювала у відповідача на посаді оператора АЗС №2 м. Івано-Франківськ приватного підприємства «Укр-Петроль». Наказом від 31/12/2011 р. її було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Однак позивачка вказує, що не надавала згоду на своє звільнення, перебувала у відпустці по догляду за дитиною, неодноразово зверталась до працедавця для виходу на роботу із відпустки, останній раз в 2014 році, але натомість їй було видано трудову книжку із записом про звільнення кількома роками раніше. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, просила суд поновити її на роботі, визнати недійсним наказ відповідача, стягнути з відповідача середній заробіток за вимушений прогул, за невидачу трудової книжки, стягнути лікарняні виплати, моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та просили задовольнити його, з підстав, що в ньому зазначені, а також надали суду пояснення про те, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача про вихід на роботу із відпустки по догляду за дитиною, але час її виходу постійно відкладався представником відповідача із поясненням того, що працівник, який її заміняє допустив недостачу, а тому необхідно чекати поки він її відшкодує, або у разі виходу відшкодування необхідно здійснити позивачці. В судовому засіданні представник відповідача заперечила позов та просила суд відмовити в його задоволенні, а також надала суду пояснення про те, що позивачку не було звільнено з роботи, а видача їй трудової книжки із записом про звільнення було помилковим, на даний час позивачка все ще числиться у відповідача працівником, однак заробітну плату їй не нараховують і не виплачують, оскільки вона не виконує роботу, на прохання представника позивача представник не змогла пояснити невиплату обов`язкових платежів на пенсійне страхування позивачки, вказавши, що це необхідно з`ясовувати у бухгалтера відповідача. Аналогічні пояснення містяться в запереченні відповідача на позов. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] на ім`я позивачки 01/10/2007 року її прийнято на посаду оператора АЗС №2 м. Івано-Франківськ приватного підприємства «Укр-Петроль» у відповідача, а 31/12/2011 року її звільнено з відповідної посади на підставі наказу №98 від 31/12/2011 р. Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] [INFO] у позивачки народився син. Відповідно до витягу з наказу відповідача від 10/03/2010 року відповідач підтверджує, що позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною по досягненню трирічного віку з 26/01/2010 р. по [INFO]. Відповідно до довідки відповідача №195 позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною з 22/09/2009 р. Отже відповідно до наданої відповідачем інформації запис в трудову книжку про звільнення здійснено в період перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною. 20/03/2014 р. позивачка зверталась до відповідача з вимогою надати їй копію наказу про її звільнення, про середній дохід, табелі обліку робочого часу, розрахунково-платіжні документи. Однак відповідач не надав вказаних документів. Отже у відповідача була можливість самостійно вирішити відповідний спір у будь-якій його частині. 11/04/2014 р. відповідач надав позивачу відповідь на її запит, яка полягала у тому, що оспорюваний наказ про звільнення не видавався, запис про її звільнення не вносився, а у разі, якщо вносився то відповідач просив вважати його недійсним. Відповідно до постанови Володимир-Волинського міського суду 21/05/2014 р. закрито провадження за ч. 1 ст. 41 КУпАП щодо [PERSON] та вказано, що наказу про звільнення [PERSON] на підприємстві не має, запис в її трудовій книжці здійснено безпідставно. Однак позивачка не була учасником даного спору, тому щодо неї вказана постанова не має преюдиційного значення. Відповідно до довідки №35 від 02/03/2015 р. відповідача вказано доходи позивачки. Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу зазначено нарахування в Пенсійному фонді України на користь позивача. Судом встановлено, що відповідач видав позивачці трудову книжку із записом про її звільнення, не допускає позивачку на робоче місце, не нараховує і не виплачує заробітну плату, не сплачує внески на пенсійне страхування позивачки. Таким чином позивачку звільнено з роботи під час перебування у відпустці по догляду за дитиною. Відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, в п. 26 рішення в справі "Авраменко проти України" (Заява N 24685/07) Суд повторює, що трудові спори мають вирішуватись з особливою сумлінністю (див. рішення у справі "Руотоло проти Італії" (Ruotolo v. Italy) від 27 лютого 1992 року, Series A, N 230-D, стор.39, п.17). Тому заперечення представника відповідача проти позову, які засновані на основі казуїстики та софістки не можуть бути прийняті в якості підстави для відмови позивачу у поновленні на роботі. Разом з цим перед судом не доведено затримки у видачі трудової книжки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову цій частині. Також сторони не просили суд про допуск рішення до негайного виконання. Однак суду не надано доказу про ухвалення наказу про звільнення позивачки. Так, представник відповідача заперечила прийняття відповідного наказу, вказувала, що запис в трудовій книжці здійснено без прийняття наказу, а тому реквізити такого наказу і сам запис трудовій книжці зазначено помилково. Проте представник відповідача не надала суду доказу того, що відповідач самостійно змінив спірний запис в трудовій книжці або самостійно скасував його. В свою чергу поновлення позивачки на займаній посаді матиме наслідком і вирішення спору в цій частині, оскільки є реалізацією права позивача на ефективний засіб юридичного захисту, передбаченого в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Доказу прийняття спірного наказу не надала суду жодна із сторін. Отже не може бути скасовано наказ, який не видавався. Разом з цим поновлення на роботі і є належною повною і ефективною формою поновлення порушеного права позивачки. Будь-яких додаткових дій для поновлення права в цій частині не потребується. Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В п. 2 ст. 11 ЦПК України вказано, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так позивач не заявив жодних прохань до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності щодо стягнення заборгованості з виплати допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами. Разом з цим відповідно до ст.ст. 17, 18, 183-2 КАС України саме адміністративними судами розглядаються спори щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Відповідно до п. 3 ст. 21 КАС України не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства не розглядаються справи, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Таким чином в порядку цивільного судочинства позивач не вправі заявити прохання до суду про стягнення з Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності соціальних виплат. Разом з цим позивач і не заявив жодних прохань до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, оскільки прохання позивача було спрямовано на зобов`язання ПП «Укр-Петроль» виплатити позивачці відповідні грошові кошти. Однак сплата спірної допомоги здійснюється працедавцем із грошових коштів, отриманих на спеціальний рахунок від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і до моменту виплати вказані кошти не стають грошовими коштами підприємства, відповідно до законодавства на них не може бути звернене стягнення за іншими вимогами. Таким чином грошові кошти ПП «Укр-Петроль» не можуть бути використані для оплати зазначеної допомоги, а грошові кошти фонду не надходять у власність ПП «Укр-Петроль». Відповідно до п. 2 ст. 213 ЦПК України законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Отже на підставі ст. 19 Конституції України та ст. 213 ЦПК України суд не може зобов`язати ПП «Укр-Петроль» виплатити позивачці грошові кошти без належної на те правової підстави. Самостійного обов`язку зі сплати спірної соціальної допомоги для ПП «Укр-Петроль» законодавством не встановлено, отже його не може бути примушено здійснити те, що не передбачено законом. Разом з цим спір до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до законодавства такі види спорів розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. В ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В ст. 23 ЦК України вказано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до зазначених позивачкою обставин порушення її права, порушення звичного способу життя, додаткових заходів до поновлення права морально шкоду може бути компенсовано грошовими коштами в сумі 2000 гривень. Так само позивачкою не доведено обставин народження дитини до строку у зв`язку із її звільненням, оскільки звільнення відбулось після дати народження нею дитини, а тому вказані пояснення не мають жодних правових підстав, є необґрунтованими та надуманими. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до показань свідка [PERSON] ним було отримано трудову книжку позивачки на початку березня 2014 року. Позивачка звернулась до суду 28/03/2014 р. Отже нею не було пропущено зазначений в ст. 233 КЗпП України строк. За обставин подання позову в строк, встановлений законом він не підлягає поновленню, оскільки не був пропущений. Інші докази і пояснення сторін не спростовують висновків суду, вказаних в цьому рішенні. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial