Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивачів та відповідачів. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись 12.07.2019 року до суду з позовною заявою до МП "АЛІСА" в особі керівника Довганюк Тетяни Степанівни, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна. 16.01.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява від позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до МП "АЛІСА" в особі керівника Довганюк Тетяни Степанівни, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна. Згідно уточненої позовної заяви, позивачі просять: - Виділити в натурі 52/100 частки нежитлових будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS], загальною площею 717,7 кв.м., що складається в цілому із спального корпусу літ. «А», загальною площею 375,1 кв.м., будівля їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., будівля їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., вбиральня літ. «Ц», №1,2 ємкості для води, які належать [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на праві приватної (спільної часткової) власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005 року серії ВСК № 051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород- Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за № 4248 з припиненням права спільної часткової власності. - Визнати за [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ; РНОКПП - [NUMBER] ) в рівних частках, а саме по Ѕ частині кожному, право власності на будівлю їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці орієнтовною площею 0,70 га. - Виділити в натурі 4/100 частки нежитлових будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS], загальною площею 717,7 кв.м., що складається в цілому із спального корпусу літ. «А», загальною площею 375,1 кв.м., будівля їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., будівля їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., вбиральня літ. «Ц», №1,2 ємкості для води, які належать [PERSON] на праві приватної (спільної часткової) власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005 року серії ВСК № 051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за № 4248 з припиненням права спільної часткової власності. Визнати за [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) право власності на будівлю їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці орієнтовною площею 0,20 га. Свої позовні вимоги позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] обґрунтовують наступним. Позивачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005 року серії ВСК № 051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі №4248, являються власниками 52/100 часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] в рівних частках, тобто по 52/100 частки кожний. Право власності зареєстроване 11.12.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 97351351208, що підтверджується витятом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2019 року, індексний номер витягу 153716006, 153715097. Власником 4/100 частини вказаного об`єкту нерухомості являється [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22.02.2019 року серії ННТ 595816, виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за № 155. Право власності зареєстроване 22.02.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 97351351208, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2019 року, індексний помер витягу [NUMBER] . Іншим співвласником нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область. Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, база відпочинку «Розквіт» Будацька Коса (біля селища Затока) є Мале підприємство «АЛІСА» у розмірі частки 44/100, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105947209 від 01.12.2017 року. Так, згідно нотаріально посвідчених заяв співвласників вказаного домоволодіння, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] останні не заперечують проти виділення належних їм часток вказаних нежитлових будівель та присвоєння їм окремих юридичних адрес. Водночас, будь-якої угоди із МП «АЛІСА» щодо порядку володіння та користування нежитловими будівлями, розташованими за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський Шабівська сільська рада база віпочинку «Розквіт» Будацька Коса (біля селища Затока), яке знаходиться в них на праві спільної часткової власності, позивачі досягти не змогли, оскільки з вказаною юридичною особою позивачі не мають змоги оформити нотаріально посвідчений договір про порядок володіння та користування вказаним нерухомим майном, яке належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності, а також оформити нотаріально посвідчений договір про виділ майна зі спільної часткової власності в натурі. При цьому, позивачі по справі, користуючись своїм конституційним правом на вільне володіння та розпорядження своєю власністю, а також правом розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності, що гарантовано ч.1 ст.361 Цивільного кодексу України, бажають скористатись своїм правом, визначеним ч.1 ст.364 Цивільного кодексу України, згідно положень якої співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Також виділення частки в натурі в окрему одиницю із вказаного об`єкту нерухомості, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, є доцільним для забезпечення прав позивачів на вільну реалізацію своїх прав як власників, що не є можливим при спільній частковій власності, оскільки для реалізації позивачами своїх конституційних прав як власників у спільній частковій власності, за умовами ч. 2 ст. 358 Цивільного кодексу України, необхідна згода інших співвласників спірного об`єкта нерухомості, в тому числі й відповідача, з яким позивачі взагалі не мають будь-яких контактів та домовленостей щодо визначення порядку користування та виділення в натурі спірного майна, що знаходиться в спільній частковій власності. У зв`язку із викладеними обставинами позивачі не в змозі в повній мірі дійти згоди із відповідачем щодо порядку користування спірним майном та виділу їх часток в натурі, тому вимушені звернутись до суду для захисту своїх законних прав та інтересів. Адвокат Артем`єва К.М., яка діє в інтересах Малого підприємства «АЛІСА», отримала уточнену позовну заяву 04.02.2020 року, 17.12.2019 року нею були подані клопотання, з яких вбачається, що з позовними вимогами відповідач не згоден, оскільки на даний час частки домоволодіння не співпадають з фактичними даними, разом з тим не співпадають адреси об`єктів, та розмір земельної ділянки, яка була надана у користування всім співвласникам. Також відповідач не згоден з ціною позову, оскільки ціна об`єктів визначена на час укладання договору купівлі-продажу, а саме, станом на 2005 рік. За цей час фактично були збудовані, добудовані споруди на земельній ділянці, та дані обставини не враховані у висновках експертів. Представник Шабівської сільської ради надав до суду відзив, відповідно до якого зазначено, що позовні вимоги не містять жодних обставин за якими Шабівська сільська рада вчиняла певні дії щодо об`єктів нерухомого майна за яким порушено права сторін. Зі змісту позовної заяви Шабівська сільська рада є третьою особою, тому за наслідками розгляду справи просить не стягувати з Шабівської сільської ради будь-які судові витрати, оскільки сільська рада не є належним відповідачем. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явились, про день, час, місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте адвокат Коломійчук Андрій Сергійович, який діє в їх інтересах надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, просить уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судове засідання представник Шабівської сільської ради не з`явився, проте надав відзив, згідно якого просить розглянути дану справу за відсутності представника сільської ради, з врахуванням наданого відзиву, про прийняте рішення повідомити Шабівську сільську раду. В судове засідання представник Малого підприємства «АЛІСА» не з`явився, але адвокат Артем`єва Кристина Миколаївна, яка діє в інтересах відповідача Малого підприємства «АЛІСА», раніше надавала клопотання про перенесення розгляду справи, яке було призначене на 19.03.2020 року у зв`язку з запровадженням карантину. Таким чином, приймаючи до уваги відсутніть будь-яких заяв щодо перенесення судового засідання, призначеного на 06 квітня 2020 року, а також факт того, що судова система на цей час не перейшла у спеціальний режим, а карантинні заходи носять лише рекомендований характер, з метою ефективного розгляду справи та недопущення порушення процесуальних строків розгляду справи суд вбачає можливим розглянути заяву про зупинення провадження по справі на підставі наявних матеріалів справи. Також адвокатом Артем`євою К.М., яка діє в інтересах відповідача Малого підприємства «АЛІСА», 17.12.2019 року на адресу суду були подані заяви про зупинення розгляду справи, про витребування доказів та надання доручення, про призначення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. Ухвалами Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.04.2020 року у задоволенні вказаних заяв представника відповідача було відмовлено. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 12 липня 2019 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. 22 липня 2019 року представником відповідача Малого підприємства «АЛІСА» було поданого апеляційну скаргу на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про відкриття провадження по справі. 15 серпня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду зазначену вище апеляційну скаргу було залишено без руху. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Малого підприємства «АЛІСА» на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.07.2019 року про відкриття провадження по справі було визначено вважати неподаною та повернуто апелянту. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що представник відповідача Малого підприємства «АЛІСА» скористався своїм правом на висловлення своєї правової позиції щодо предмету спору, оскільки ним було подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження по справі, заявлені клопотання про зупинення розгляду справи, про витребування доказів та надання доручення, про призначення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, ним було отримано уточнену позовну заяву 04.02.2020 року, він ознайомився з матеріалами справи, неодноразово заявлялись клопотання про відкладення розгляду справи, що, на думку суду є належною реалізацією права сторони у спорі на доступ до суду в розумінні ст.6 Європейської конвенції з прав людини, а також на захист своїх прав та інтересів відповідно до ст.15 ЦК України та дотримання завдань та основних засад цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована УкраїноюЗаконом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України», суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що позивачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005 року серії ВСК № 051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі №4248, являються власниками 52/100 часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] в рівних частках, тобто по 52/100 частки кожний. Право власності зареєстроване 11.12.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 97351351208, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2019 року, індексний номер витягу 153716006, 153715097. Власником 4/100 частини вказаного об`єкту нерухомості являється [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22.02.2019 року серії ННТ 595816, виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за № 155. Право власності зареєстроване 22.02.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 97351351208, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2019 року, індексний помер витягу [NUMBER] . Іншим співвласником нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область. Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, база відпочинку «Розквіт» Будацька Коса (біля селища Затока) є Мале підприємство «АЛІСА» у розмірі 44/100, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105947209 від 01.12.2017 року. Так, згідно нотаріально посвідчених заяв співвласників вказаного домоволодіння, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] останні не заперечують проти виділення належних їм часток вказаних нежитлових будівель та присвоєння їм окремих юридичних адрес. Відповідно до висновку ФОП [PERSON] від 16.04.2019 року № 39 щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, виданого [PERSON] та [PERSON] за технічними показниками 52/100 частки нежитлових будівель, які складаються з: будівлі їдальні літ. «Б», загальною площею - 300,5 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] є відокремленими, мають окремий вихід і можуть бути виділені в натурі. Рішенням Виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород- Дністровського району від 23.05.2019 року № 177/2019 було присвоєно об`єкту нерухомого майна, що складається з будівлі їдальні - літ. «Б», загальною площею - 300,5 кв.м., яке належить [PERSON] та [PERSON] , розташованого не території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, за межами населених пунктів, в комплексі будівель та споруд [ADDRESS] . Відповідно до висновку ФОП [PERSON] від 16.04.2019 року № 38 щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, виданого [PERSON] за технічними показниками 4/100 нежитлових будівель, які складаються з: будівлі їдальні літ. «С» загальною площею - 42,1 кв.м. розташованої за адресою: [ADDRESS] є відокремленими, мають окремий вихід і можуть бути виділені в натурі. Рішенням Виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород- Дністровського району від 23.05.2019 року № 176/2019 було присвоєно об`єкту нерухомого майна, що складається з будівлі їдальні - літ. «С», загальною площею - 42,1 кв.м., яке належить [PERSON] , розташованого на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, за межами населених пунктів, в комплексі будівель та споруд [ADDRESS] V. Оцінка суду та нормативно-правове обґрунтування Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення Глави 3 ЦК україни, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст.15 ЦК України підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (аналіз ВСУ практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 29.05.2014 року). Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц дійшла висновку про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Відповідно до положень ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексуУкраїни майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. (ст. 358 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст.181 ЦК України та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127). Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 18 червня 2007 року №55. Так, згідно з п.п. 1.2, 2.2, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна та виділ частки здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває права власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. У справі №6-12цс13, а саме в постанові від 03 квітня 2013 року, Верховний Суд України дійшов наступних висновків щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.6,7,12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991 року (з подальшими змінами і доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст.115 ЦК це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст.119 ЦК України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Згідно з ч.1 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). VI. Висновки за результати розгляду справи та розподіл судових витрат. Приймаючи до уваги вищезазначене, а саме що право власності позивачів зареєстроване у встановленому законом порядку, правовстановлюючі документи на нерухоме майно позивачів є чинними, неоспорюваними та не скасованими, виділ в натурі об`єктів нерухомого майна можливий, а також приймаючи до уваги відсутність згоди відповідача на виділ в натурі обє`ктів нерухомого майна в позасудовому порядку, яке належить кожному зі сторін у справі, з урахуванням вищепереліченої нормативно-правової бази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та виділення в натурі часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, база відпочинку «Розквіт » , Будацька коса (біля селища Затока) у самостійні об`єкти нерухомого майна та визнання права власності за позивачами на виділені в натурі частини нежитлових будівель з одночасним припиненням права спільної часткової власності на вказані об`єкти нерухомого майна. Оскільки позивачами в уточнені позовній заяві не заявлено позовної вимоги щодо стягнення судового збору з відповідачів, суд, враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, вирішує залишити судові витрати у вигляді судового збору за ними.

Outcome: approved