Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

заявник [PERSON], звернулася 08.06.2017 року до суду із заявою, в якій зазначила, що у її дочки [PERSON] [INFO] народилась дитина у м. Донецьк. На підставі медичного свідоцтва про народження дитини, виданого 08 лютого 2017 року в лікувальному закладі тимчасово окупованого м.Донецьк, заявник звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про народження дитини, оскільки надане нею свідоцтво не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 та не може бути підставою для державної реєстрації факту народження дитини. Встановлення факту народження дитини необхідно для отримання свідоцтва про народження. У зв'язку з вищезазначеним просить встановити факт, що [INFO] у місті Донецьк народилась дитина [PERSON]. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, у якій вказала, що наполягає на заявлених вимогах з підстав викладених в заяві, просить заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином - телефонограмою. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2ст. 234 ЦПК Українита п. 5 ч. 1ст. 256 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Пунктом 7 частини 1ст. 256 ЦПК Українивстановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.234та п. 5 ч. 1 ст.256 ЦПК Українита роз'яснень, викладених у п. 1постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Відповідно дост. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Судом встановлено, що, згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Ясинуватським міським відділом РАГС Донецької області, актовий запис № 441, від 13 грудня 1988 року, [PERSON] є дочкою заявника [PERSON] (а.с. 2). Відповідно медичного свідоцтва про народження №2030 від 08 лютого 2017 року, [INFO] о 13 годині 15 хвилин [PERSON] народила дівчинку вагою 3400,0 гр., у центрі охорони материнства та дитинства м.Донецьк (а.с.5). На підтвердження факту народження онуки заявник [PERSON] також надала результати ультразвукового дослідження вагітної [PERSON], виписку із медичної картки про первинний патронаж до новонародженого, виписку про обов'язковий медичний профілактичний огляд дитини, свідоцтво про народження дитини, що видане у відділі РАЦС в окупованому м.Донецьк та фотографії, на яких зображена вона із онукою та її донька із новонародженою дівчинкою (а.с.9-18). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VIпідставою для проведення державної реєстрації народження дитини є: 1) документи встановленої форми про народження, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту народження особи . На звернення [PERSON] до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області їй було роз'яснено, що для державної реєстрації народження дитини необхідно пред'явити паспорти та надати лікарське свідоцтво про народження (форма 103/о), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545. Оскільки заявником для підтвердження факту народження дитини пред'явлено документ, що не відповідає вищевказаній формі, тому він не може бути підставою для державної реєстрації народження (а.с.4). Надати таке лікарське свідоцтво у заявника немає можливості, оскільки дитина її доньки народилась на території тимчасово не підконтрольній владі України і лікарське свідоцтво про народження дитини видане за формою, яка не відповідає наказу Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545. Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто, лікарське свідоцтво про народження дитини [PERSON], від 08 лютого 2017 року, видане в м. Макіївка Донецької області, свідоцтво про народження видане 20.01.2017 року відділом ЗАГС м. Донецька - на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. За встановлених обставин, встановлення факту народження породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт народження, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів. Тому суд, приймає до уваги надані заявником докази і оцінюючи їх у сукупності, вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження [INFO] в м. Донецьк, Україна, [PERSON], [INFO], дочки, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про народження дитини відповідно до законодавства України. На підставі викладеного,

Outcome: approved