Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до державного підприємства «Науково-дослідницький інститут високих напруг» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, грошової компенсації, нарахованої з урахуванням індексу інфляції цін та стягнення моральної шкоди. Дана позовна заява мотивована тим, що 14 вересня 2012 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду начальника автотранспортної та таропакувальної групи. 02 вересня 2013 року був переведений на посаду майстра автотранспортної та таропакувальної групи, а з 01 серпня 2014 року перебував на посаді начальника відділу господарського забезпечення та охорони. 25 лютого 2015 року позивач був звільнений відповідно до ст. 38 КзПП України за власним бажанням. При звільненні позивачу не була виплачена заробітна плата за період часу з 01 жовтня 2014 року по 25 лютого 2015 року в розмірі 9575,03 грн. З вимогою про сплату заборгованості по заробітній платі позивач неодноразово звертався до відповідача, однак до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі сплачена не була, чим порушені вимоги ст. 116 КзПП України. Крім того, відповідно до ст. 117 КзПП України з відповідача повинен бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати. Також, позивач вважає, що з відповідача на його користь необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., оскільки неправомірні дії відповідача потягли сильні душевні страждання, стан його здоровя погіршився та він відчув сильний стрес. У позивача зявилися часті головні болі, безсонниця, дратівливість, запальність. З вини відповідача порушений нормальний спосіб життя. Через відсутність грошових коштів він не має можливості купувати необхідні продукти харчування в необхідній кількості, одяг, предмети побуту, навіть першої необхідності, що потягло за собою додаткові моральні страждання. На вирішення даного питання позивач затрачує багато часу та сил, так як йому неодноразово довелося звертатися до відповідача з проханням про виплату заробітної плати, а також до Словянської юридичної консультації за юридичною допомогою, та до суду. Також, позивач вважає, що з відповідача на його користь повинна бути стягнута грошова компенсація, нарахована на заборгованість по заробітній платі за весь час затримки по день винесення судом рішення. При цьому індекси інфляції цін за період затримки виплати заробітної плати становлять: лютий 2015 року 105,3; березень 2015 року 110,8; квітень 2015 року 114; травень 2015 року 102,2; червень 2015 року 100,4; липень 2015 року - 99, серпень 2015 року 99,2. Виходячи з зазначених даних розмір грошової компенсації з урахуванням індексу інфляції цін становить 2958,68 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 9575,03 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., грошову компенсацію, нараховану на заборгованість по заробітній платі в сумі 2956,68 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати та понесені витрати на юридичну допомогу в розмірі 370,00 грн. Відповідачем Державним підприємством «Науково-дослідницький інститут високих напруг» до суду надано заперечення на позовну заяву [PERSON], яка мотивована тим, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем дійсно становить 9575,03 грн., однак з 22 серпня 2011 року по теперішній час підприємство знаходиться в стані банкрутства, що підтверджується ухвалою Господарського суду Донецької області від 22.08.2011 року та ухвалою Господарського суду Донецької області від 30.01.2014 року. Заборгованість по заробітній платі не виплачувалась у звязку зі скрутним фінансовим становищем. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач був звільнений 25.02.2015 року, до суду звернувся у вересні 2015 року, тобто пропустив строк звернення до суду. Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не зазначено жодного доказу, який би підтверджував наявність моральних страждань, порушення нормальних життєвих звязків та обґрунтованості розрахунку заявленої суми. Також, відповідач вважає, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди. Крім того, вимога позивач про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку є також необґрунтованою, оскільки відповідно до ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обовязкових платежів). Тому, у звязку з порушенням справи про банкрутство та введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, задоволенню не підлягають. Також, відповідач вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, у звязку з тим, що у преамбулі Закону України «Про оплату праці» наголошено на тому, що даний Закон визначає економічні, правові та організаційні заходи оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями, усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функції заробітної плати. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати» та п. 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, виплата такої компенсації проводиться у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Позивач не є робітником підприємства з 26.02.2015 року, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати. До часу виплати заборгованості по заробітній плати позовні вимоги [PERSON] про стягнення суми компенсації з всієї невиплаченої заборгованої заробітної плати є передчасними, оскільки їх розмір повинен визначатися у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Таким чином, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням їх виплати», оскільки за правилами, визначеними ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. За відсутності наявності умови для компенсації виплаченої заробітної плати вказана відповідальність не настає. Крім того, вважають, що не підлягає задоволенню вимога [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 370,00 грн., оскільки позивачем не надано доказу про сплату зазначеної грошової суми. Таким чином, вважають, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі Довіреності № 02-52 від 08.10.2015 року, в судове засідання не зявилася, відповідно до заяви № 01-243 від 08.10.2015 року, просила розглянути справу без представника відповідача. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працював на Державному підприємстві «Науково-дослідний інститут високих напруг» на різних посадах з 14.09.2012 року по 25.02.2015 року, звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був. Відповідно до довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут високих напруг» № 03-46 від 22.09.2015 року заборгованість підприємства по заробітній платі перед позивачем [PERSON] станом на 19.09.2015 року становить 9575,03 грн. Як видно із заперечення на позовні заяву, дана заборгованість на теперішній час не сплачена. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, відповідач не провів остаточного розрахунку при звільненні позивача, чим порушив вимоги ст. 116 КЗпП України, тому, вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 9575,03 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки, суд виходить з наступного. Як видно з матеріалів справи, позивач перебував в трудових відносинах із відповідачем і був звільнений 25.02.2015 року на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Заборгованість по заробітній платі при звільненні з позивачем в той день зроблений не був, по день постановлення судом рішення заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу не сплачена. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці №13 від 24.12.1999р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" кількість робочих днів у січня та лютому 2015 року при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями у суботу та неділю становить відповідно 20 та 20 днів. Позивач був звільнений з підприємства 25.02.2015 року, тобто фактично відпрацював у січні 2015 року -20 днів, у лютому 2015 року - 18 днів. Як зазначено в довідці Державного підприємства «Науково-дослідний інститут високих напруг» № 03-46 від 22.09.2015 року, заробітна плата [PERSON] в січні 2015 року склала 983,86 грн., в лютому 2015 року 3386,62 грн. Тобто, середньоденний заробіток позивача становить 115,01 грн. (з розрахунку: 3386,62 грн.+983,86 грн. : 38 днів). Відповідно до вищенаведеного додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" кількість робочих днів у березні 2015 року становить 21, у квітні 2015 року 21, у травні 2015 року 18, у червні 2015 року -20, у липні 2015 року 23, у серпні 2015 року 20, у вересні 2015 року 22, у жовтні 2015 року 22. Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати підлягає стягненню з 26.02.1015 року по 09.10.2015 року (по день ухвалення судом рішення), а саме: лютий 2015 року 2 дня, березень 2015 року - 21 день, квітень 2015 року 21день, травень 2015 року 18 днів, червень 2015 року -20 днів, липень 2015 року 23 дня, серпень 2015 року 20 днів, вересень 2015 року 22 дня, жовтень 2015 року 7 днів, а всього 154 дні. Таким чином, сума яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати становить 17711,54 грн. Посилання відповідача на ту обставину, що з 22 серпня 2011 року по теперішній час підприємство знаходиться в стані банкрутства, а відповідно до ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обовязкових платежів), суд не приймає до уваги, оскільки за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, не є неустойкою або іншою санкцією за невиконання або неналежне виконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд вважає, що позовна давність не повинна застосовуватись за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, з огляду на те, що заробітна плата йому до цього часу підприємством так і не виплачена. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у звязку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення тощо). Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Із розяснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, повязаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у звязку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року №663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними Постановою від 23 квітня 1999 року №692) підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у звязку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Стаття 7 вищевказаного Закону передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Однак, в судове засідання позивачем [PERSON] у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду даних про відмову відповідачем у виплаті компенсації. Крім того, в матеріалах справи відсутні данні про розмір заборгованості по місяцях, за які вона утворилася. Тому саме з цих підстав позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати задоволенню не підлягають. Також, в своїй позовній заяві позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування даної позовної вимоги позивач зазначає про те, що неправомірні дії відповідача потягли сильні душевні страждання, стан його здоровя погіршився та він відчув сильний стрес. У позивача зявилися часті головні болі, безсонниця, дратівливість, запальність. З вини відповідача порушений нормальний спосіб життя. Через відсутність грошових коштів він не має можливості купувати необхідні продукти харчування в необхідній кількості, одяг, предмети побуту, навіть першої необхідності, що потягло за собою додаткові моральні страждання. На вирішення даного питання позивач затрачує багато часу та сил, так як йому неодноразово довелося звертатися до відповідача з проханням про виплату заробітної плати. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вищенаведеним нормам процесуального права, позивач не надав суду жодного доказу, які б підтверджували наявність моральних страждань, погіршення стану його здоровя та загострення існуючих захворювань. Тому, суд вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. При вирішенні питання про стягнення витрат, здійснених на отримання правової допомоги суд виходить з наступного. Відповідно до статті 84 Цивільного процесуального кодексу України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. На сьогодні дане питання врегульоване Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в якому передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем до суду не надано відповідного розрахунку кількості та вартості наданих послуг згідно за годину роботи, зокрема скільки часу витрачено адвокатом [PERSON] на складання позовної заяви. З матеріалів цивільної справи вбачається, що адвокат жодного разу не брав участі у судових засіданнях при розгляді справи. Враховуючи викладене, вимоги Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» обґрунтування позивачем витрат на правову допомогу, суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 370,00 грн. не має. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial