Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення коштів (узгодженої вартості автомобіля), інфляційних витрат та трьох процентів річних. В позовній заяві зазначає, в 1988 році вона придбала автомобіль марки ВАЗ 21063, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований за нею 28.06.1988 року в Червоноградському МРЕВ ДАІ. Вона проживає одна, машиною ніхто некористувався, і вона довший час стояла на подвір'ї. Одного дня, пізно ввечері, коли вже стемніло, до неї до хати прийшли [PERSON] та [PERSON] та запропонували їй, щоб вона продала їм цей автомобіль, погодилися на ціні 1 000 доларів США. Так як вона проживає одна та боялася тримати в хаті такі великі гроші, вони домовилися з [PERSON], що вона дає їм автомобіль в користування, а коли буде його продавати автомобіль, тоді вони заплатять ту суму, яка буде вартувати на момент продажі. Згодом, нею було надано відповідачу [PERSON] нотаріально посвідчене доручення від 05.02.2003 року, відповідно до якого вона доручила останньому розпоряджатися належним їй автомобілем, залишивши за собою право власності на цей автомобіль. Отримавши від неї доручення, [PERSON] не набув права власності на нього, а лише отримав право від її імені, як представник, подавати заяви, одержувати необхідні довідки та документи, розписуватися від її імені,і отримувати належні їй документи, бути її представником в органах в Державтоінспекції та виконувати всі дії пов'язані з виконанням даного доручення, які прямо зазначені в ньому. В подальших правовідносинах щодо розпорядження вищезгаданим автомобілем [PERSON] виступав не як власник даного автомобіля, а як її представник.Із повідомлення Червоноградського ВРЕР ДАІ від 25.10.2011 року №5639 їй стало відомо, що автомобіль був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку МОЛ №822446, виданої 04.03.2003 ГІН «Престиж». Згідно Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усі типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених у постанові КМУ від 07.09.1998 року № 1388 в редакції постанови КМУ№637 від 19.04.1999 року, №1276 від і 8.08.2000 року, № 484 від 07.05.2001 року довідка-рахунок може бути свідченням того, що автомобіль продавався від її імені чоловіком [PERSON] - [PERSON] в користь своєї дружини. Відповідно до п.1.10 Правил роздрібної торгівлі транспортними засобами і номерними агрегатами, затверджених Наказом Міністерства економіки та з питань Європейської інтеграції N 228 від 31.07.2002 (діючий на той час), на один транспортний засіб або агрегат (навіть якщо він без номера заводу-виробника) видається тільки одна довідка-рахунок або акт приймання-передачі транспортного засобу підприємства-виробника. У разі реалізації транспортного засобу або агрегата за дорученням довідка-рахунок або акт приймання-передачі транспортного засобу підприємства-виробника видається на ім'я юридичної або фізичної особи, від імені якої діє представник. Згідно п. 1.14 вищевказаних правил, розрахунки за продані транспортні засоби, номерні агрегати та супутні товари можуть здійснюватися готівкою та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) відповідно до законодавства. Споживачу в обов'язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який засвідчує факт оплати за певний транспортний засіб чи номерний агрегат. Гроші за продані комісійні транспортні засоби та номерні агрегати виплачуються комітенту готівкою або у безготівковому порядку не пізніше ніж через три дні після їх продажу, не враховуючи дня продажу, вихідних і святкові днів, при пред'явленні виданого комісіонером акта технічного стану та оцінки транспортного засобу і номерного агрегату, паспорта або документа, що його замінює. Відповідно до вимог п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року "Про затвердження Правил реєстрації автомобілів..."- придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДА1, а також угодами, укладеними на товарних біржах. Такими документами можуть бути: довідка-рахунок за формою згідно з додатком № 1 до цих правил, видана суб'єктом підприємницької діяльності, який реалізує транспортний засіб. Після продажу від її імені належного їй автомобіля, [PERSON] зобов'язаний був надати звіт про вчинення дій, усі виправдувальні документи та кошти, отримані від продажі цього транспортного засобу (відповідно до вимог ст.224, 386,390 ЦК України в редакції 1963 року), однак жодних з цих дій не вчинив, коштів від продажу цього автомобіля він їй не передав, хоч сам підтверджував, що вартість цього автомобіля становила 1000 доларів США, що еквівалентно 7 993 гривні по курсу валюти, встановленим НБУ, станом на 15.11.2013 року. Згідно ст. 203 ЦК 1963 року в разі невиконання або неналежного виконанні зобов'язання боржником він зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов'язання було виконано боржником. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну. Розпорядившись її майном, а саме продавши автомобіль дружині, а фактично у такий спосіб набувши його у свою та дружини спільну сумісну власність подружжя (ст. 22 Кодекс про шлюб та сім'ю), і не передавши їй коштів за цей автомобіль, повірений [PERSON], окрім погодженої вартості, автомобіля зобов'язаний повернути ще й інфляційні втрати в розмірі 5 519 гривень 90 копійок та 3-х річних від простроченої суми в розмірі 2 554 гривень 56 копійок. В судовому засіданні 7.02.2014 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, як вони викладені в заяві, просив постановити рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також зазначив, що строк позовної давності за захистом свого порушеного право позивач не пропустила. В судове засідання, призначене на 18 березня 2014 року позивач та її представник не з»явилися, подали суду заяви, про розгляд справи у їх відсутності (а.с.73). В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги заперечили у повному обсязі та суду пояснили, що з позивачем був проведений відповідний розрахунок, ще до надання доручення [PERSON] Вважають позов безпідставним, окрім цього просять застосувати строк позовної давності, оскільки позивач такий строк пропустила без поважних причин. Відповідно до ч.1,2 ст.158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши пояснення відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд робить висновки про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення із наступних підстав. Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.ст.11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є нотаріально посвідчене доручення [PERSON] від 5 лютого 2003 року до набрання чинності Цивільним кодексом в редакції 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для врегулювання даного спору слід керуватися нормами, що діяли на момент підписання доручення, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності із ст.ст.41,42, 43 ЦК УРСС угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців. У відповідності із ст.ст.62, 64 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Суд встановив, що в 1988 році [PERSON] придбала автомобіль марки ВАЗ 21063, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований за нею 28.06.1988 року в Червоноградському МРЕВ ДАІ. 28 липня 1993 року [PERSON] видала довіреність на ім»я [PERSON] на право керування автомобілем марки ВАЗ 21063, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], належного їй на праві власності. Строк дії довіреності закінчився 28 липня 1996 року (справа №2-258/11, а.с.14). 5 лютого 2003 року позивач надала нотаріально посвідчене доручення на ім'я [PERSON], відповідно до якого вона доручила останньому розпоряджатися належним їй автомобілем, від її імені подавати заяви, одержувати необхідні довідки та документи, розписуватися від її імені, і отримувати належні їй документи, бути її представником в органах в Державтоінспекції та виконувати всі дії пов'язані з виконанням даного доручення, які прямо зазначені в ньому (а.с.4). Тобто, вказане свідчить про те, що [PERSON] вдруге надавала доручення (довіреність), тому їй було відомо, яке доручення видається на керування (користування) транспортним засобом, а яке на розпорядження автомобілем, що спростовує її твердження про те, що вона надавала [PERSON] розпоряджатися належним їй автомобілем, залишивши за собою право власності на цей автомобіль і що [PERSON] не набув права власності на нього, а лише отримав право від її імені, як представник, подавати заяви, тощо. 4 березня 2003 року [PERSON], який діяв за дорученням від 5 лютого 2003 року відчужив автомобіль [PERSON], що стверджується довідкою-рахунком (а.с.5). [PERSON] 4.03.2003 року вказаний автомобіль зареєструвала на себе у Червоноградському МРЕВ ДАВ (а.с.5). Строк дії довіреності, виданої [PERSON] на ім»я [PERSON] закінчився 5 лютого 2006 року (а.с.4). В провадженні Радехівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 2-258/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна та визнання недійсним відчуження автомобіля. Позовна заява у цій справі була подана до суду 21 березня 2011 року. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 21 березня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 5.11.2013 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування майна та визнання недійсним відчуження автомобіля (а.с.12-13, 33-34). В порушенні кримінальної справи за заявою позивача було відмовлено 28.10.2013 року, а право позивача на майно було порушене 5.03.2006 року ( з дня закінчення строку дії доручення). Тобто, починаючи з 5.03.2006 року позивач знав, що його право порушене відповідачем, з цього часу вона мала можливість звернутися до суду, оскільки доручення (довіреність) укладала не вперше та розуміла їх наслідки. Будь-яких доказів, що позивач в період з 2006 року (часу закінчення дії доручення) до 21 березня 2011 року (часу звернення до суду із позовом про повернення автомобіля) зверталася до відповідача про повернення коштів чи до правоохоронних органів позивачем не подано, а судом не встановлено. Відповідно до вимог ст.48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Довіреність у встановленому законом порядку недійсною не визнана. У статті 237 ЦК України позовна давність визначається як строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - інститут матеріального, а не процесуального цивільного права. Обмежене строком давності право на позов означає лише можливість одержати примусовий захист порушеного суб'єктивного права від юрисдикційного органу. Оскільки заінтересована особа може у будь-який час звернутися до суду або іншого органу за захистом порушених чи оспорюваних прав та інтере сів, які охороняються законом, ч.1 ст.242 ЦК України передбачає, що вимоги щодо захисту порушеного права приймаються судом незалежно від закінчення позовної давності. Але якщо при розгляді спору буде встановлено, що позовна давність закінчилася до пред'явлення позову і про її застосування заявлено сто роною у спорі, то це є підставою для відмови в його задоволенні. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності (ст. 74 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін, а її перебіг починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У відповідності до ст.84 ЦК УРСР з закінченням строку позовної давності по головній вимозі вважається, що строк позовної давності минув і по додатковій вимозі. Позовна заява про повернення коштів надійшла до суду 27 листопада 2013 року, тобто за спливом трьохрічного терміну (а.с.3). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Посилання позивача на ст.ст. 203, 213,214,224, 386,390 ЦК в редакції 1963 року, діючої на момент спірних правовідносин, не заслуговують на увагу, так як дані норми закону не поширюються на спірні правовідносини, які виникли між сторонами, так як договір купівлі-продажу (ст.224) чи підряду (ст.386) між сторонами не укладалися, а відтак не можуть і застосовуватись відповідальність за порушення зобов»язань, передбачених ст.ст.203,214 ЦК УРСР. Узагальнюючи вищенаведене, враховуючи те, що [PERSON] було достовірно відомо про доручення від 5.02.2003 року, із позовною заявою про повернення автомобіля, визнання недійсним його відчуження звернулася лише 21.03.2011 року, а з заявою про повернення коштів 27.11.2013 року, тобто після спливу 10 років 9після укладення доручення), що встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, суд робить висновки про те, що необхідно відмовити в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed