Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, у якій просить встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 в селі Куманівка Козятинського району Вінницької області. Свої вимоги\~заявник мотивує\~тим,\~що він народився [INFO] в с. Куманівка Козятинського району Вінницької області. Навчався у Куманівській середній школі та по закінченню 8 класів продовжив навчання у Бердичівському професійно-технічному училищі №33, за спеціальністю водій. 10.02.1989 був приписаний до призовної дільниці Бердичівського РВК, 02.01.1991 прибув до Бердичівського РВК для відправки до військової частини, а з 05.01.1992 по 04.06.1993 проходив строкову військову службу у військовій частині № [NUMBER] . Працював різноробочим у КСП «Світанок», що знаходиться на території с. Куманівка, та отримав у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, факт належності до громадянства України та особу заявника встановлено судом у вироці Козятинського районного суду Вінницької області від 26.05.1995 у справі №153/1995. Позивач на даний час проживає на території Куманівської сільської ради без реєстрації та жодного разу не залишав територію України. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявнику для подання документів до Державної міграційної служби та надання йому громадянства України, а тому заявнику необхідно встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 в судовому порядку. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на розгляд судді Кучерук І.М. надійшла вказана вище справа. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04.03.2021 справу прийнято до свого провадження та призначено її до судового розгляду. В судовому засіданні представник заявника та заявник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник заінтересованої особи, який прийняв участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заявлені вимоги не визнав та підтримав заперечення, наведені у відзиві на заяву, вказавши, що заявником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження його проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, оскільки свідоцтво про народження [INFO] , посвідчення про прописку до призовної дільниці Бердичівського РВК, рішення суду від 26.05.1995 не підверджують його проживання на території України станом на відповідні дати. Крім того, представник наголосив на тому, що вирок суду від 26.05.1995 взагалі не може слугувати доказом того, що особа належить до громадянства України, оскільким незрозумілим залишається те, в який спосіб судом встановлювалася особа, а погосподарська книга, на яку посилається сільський голова у довідці від 20.02.2020, потребує надання оцінки судом. Також вказав на ненадання завником відомостей щодо навчання у Бердичівському професійно-технічному училищі №33 за спеціальністю водій до призовув в лави збройних сил України, що могло б, на його думку, бути ще одним доказом на підвердження відповідного факту. До того ж, заявником не надано жодного документа, який підверджує його особу, посвідчення про прописку з фото не є документом, тим паче тридцяти однорічної давнини, а тому він мав спочатку звернутися до суду із заявою про встановлення особи та опісля з відповідною заявою. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що [PERSON] , за результатами звернення до Козятинського районного відділу Управління Державної міграціної служби України у Вінницькій області, отримав відмову у видачі паспорта, оскільки за результатами проведення процедури встановлення особи, особу не встановлено та не встановлено його належності до громадянства України у зв`язку із тим, що ним не подано жодного офіційного документа, який би підверджував особу. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В узагальненні судової практики Верховного суду України "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст.256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно зі змінами від 03.10.2017) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (проголошення незалежності України) або станом на 13 листопада 1991 року (набрання чинності Законом № 2235-ІІІ). Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991, який має юридичне значення. Встановлення факту постійного проживання на території України потрібно заявнику для оформлення належності до громадянства України. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Стаття 1 Закону України «Про громадянство» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» - громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Згідно з пп. а, б п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 215/2001- встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215/2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Судом встановлено,\~що [PERSON] народився [INFO] в с.\~Куманівка Козятинського району Вінницької області та постійно проживав на території України. Факт постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) підтверджено такими доказами: - свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31.01.2002, виданим повторно відділом запису актів громадянського стану (а.с.7); - посвідченням про прописку до призовної дільниці № [NUMBER] від 10.02.1989, відповідно до якого [PERSON] приписаний до призовної дільниці Бердичівського РВК і прийнятий на військовий облік 10.02.1989 (а.с.8); - довідкою директора ДНЗ «Бердичівське вище професійне училище» №135 від 27.05.2020, згідно з якою [PERSON] з 01.09.1988 (наказ про зарахування №19 «К» від 01.09.1988) по 13.02.1991 (наказ про відрахування №7 «К» від 13.02.1991) дійсно навчався на денній формі навчання в Бердичівському СПТУ 33 та отримав кваліфікацію «Тракторист-машиніст широкого профілю» (а.с.30); - обліково-послужною карткою до військового квитка серії [NUMBER] , відповідно до якої 02.01.1991 [PERSON] прибув до [INFO] для відправки до військової частини, а з 05.01.1992 по 04.06.1993 проходив строкову військову службу у військовій частині № [NUMBER] (а.с.11); - повідомленням військового комісара Бердичівського ОМВК №5/324 від 27.05.2020, відповідно до якого [PERSON] 10.02.1989 приписаний до призовної дільниці, відповідно до ст.35 Закону СРСР від 20.07.1991 йому було надано відстрочку як учню СПТУ-33, 04.01.1992 був призваний Бердичівським ОМВК Житомирської області для проходження строкової служби до лав Збройних Сил України (а.с.32). В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вони із заявником односельчани. Вона знає його ще з дитинства. Їй відомо, що в нього немає паспорта громадянина України і це не дивно, тому що в його матері, яка померла, також не було паспорта громадянина України. Він народився в с. Куманівка Козятинського району Вінницької області у 1972 році. Його мати [PERSON] все життя прожила із заявником біля своїх батьків в с.\~Куманівка. У 2000 роках сільський голова надав цій сім`ї пустуючий будинок, в якому заявник проживає до цього часу. Заявник закінчив 8 класів Куманівської середньої школи, а по закінченню школи продовжив навчання у Бердичівському професійно-технічному училищі, звідки його відрахували. Тоді заявник знову повернувся в с. Куманівка в будинок, де проживали його дід і баба, які працювали на фермі. Заявник почав працювати на фермі різноробочим. Його призвали на військову службу, а потім комісували за станом здоров`я і він знову повернувся працювати на ферму. Заявника було засуджено і, відбувши покарання, він знову повернувся в село працювати на ферму. За працю на фермі його зарахували членом КСП «Світанок». На даний час заявник проживає з жінкою без реєстрації шлюбу, у нього двоє дітей. Оскільки ферми немає, то допомагає односельчанам. Заявник територію України не залишав. Коли заявник працював на фермі, то трудової книжки йому не видавали. Тоді вели наряди, де ставили кількість відпрацьованих годин, а по відомості в касі він отримував заробітну плату. Таким чином, наявні в справі документи, а також показання свідка підтверджують той факт, що станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, тобто на дати, з якими законодавець пов`язує набуття громадянства України, заявник постійно проживав на території України. Суд вважає необгрунтованими посилання представника заінтересованої особи на ненадання заявником документів, що підверджують його особу, оскільки відповідні обставини спричинено їх втратою, про що ним вказано у заяві. Також відсутні жодні правові підстави здійснювати переоцінку обставин, встановлених вироком суду у кримінальній справі, та (або) ставити під сумнів обставини щодо встановлення особи заявника під час її розгляду. При цьому доводи заінтересованої особи про ненадання відомостей щодо навчання у Бердичівському професійно-технічному училищі №33 спростовуються дослідженими матеріалами справи. Водночас суд не вбачає необхідності дослідження погосподарської книги, оскільки, надаючи оцінку усім обставинам справи в сукупності, прийшов до висновку про достатність наданих заявником доказів для доведення тих обставин, на які він посилається в обгрунтування своїх вимог. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved