Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] первісно звернувся до суду з позовом до Поштамту-центру поштового звязку №2 Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», остаточно уточнивши який та вказавши відповідачем [PERSON] державне підприємство поштового звязку «Укрпошта» (далі за текстом «УДППЗ») просить: визнати незаконними накази №486 від 29 вересня 2015 року та №2965-к від 30 вересня 2015 року по Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ; поновити його на попередній роботі на посаді оператора Головної каси ЦПЗ №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта"; зобовязати УДППЗ повернути йому належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з УДППЗ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до вирішення справи судом; стягнути з УДППЗ на свою користь моральну шкоду в сумі 20000 грн. В обґрунтування позову наводить наступне. Він, [PERSON], працював на посаді оператора головної каси ЦПЗ №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта" з березня 2013 року. 24 вересня 2015 року він був обраний головою первинної профспілкової організації Профспілки «[PERSON] належить народу» Центру поштового звязку №2 на установчих зборах підприємства, про що свідчить протокол №1, Свідоцтво №35 від 25 вересня 2015 року про реєстрацію профспілкової організації та підтвердження Міністерства юстиції України від 21 жовтня 2015 року про надання організації статусу юридичної особи та внесення до реєстру об'єднань громадян за № 326 від 21 жовтня 2015 року. 29 вересня 2015 року він, позивач, повідомив начальника ЦПЗ №2 , що відповідно до Конституції України та Закону України «Про профспілки» про створення на підприємстві первинної профспілкової організації Профспілки «[PERSON] належить народу» повідомленням за вих. № 3 від 29 вересня 2015 року. Начальник ЦПЗ №2, проглянувши документи, запропонувала йому, позивачу, посаду начальника цеху механізації, а після його відмови пообіцяла йому проблеми. Так вже 29 вересня 2015 року його ознайомили з наказом №2965-к про припинення трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Наказ та трудову книжку йому під особистий підпис не видали, що вважає грубим порушенням ст. 47 КЗпП України. 30 вересня 2015 року охоронець на прохідній йому повідомив, що є наказ на територію ЦПЗ №2 його, позивача, не пускати. Вимушений був звернутися до адміністрація підприємства щодо надання йому документів через пошту. Відповідач 13 листопада 2015 року №01-07-1479 відмовив у задоволенні його вимоги від 30 жовтня 2015 року про направлення на йог, позивача, адресу належних йому при звільненні документів. Копію наказу № 2065-к та копію трудової книжки отримав після звернення до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з позовною заявою від 4 листопада 2015 року, що підтверджується [PERSON] № 01.07.1535 від 03.12.2015 року. Крім того, 1 березня 2016 року, під час судового розгляду справи про поновлення на роботі, дізнався про існування наказу №486 від 29 вересня 2015 року начальника Поштамт-центр поштового зв'язку №2 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за скоєння прогулу 25 та 26 вересня 2015 року. З наказом № 486 від 29 вересня 2015 року не згоден , виходячи з наступного. 23 вересня 2015 року він,позивач, (за звичаєм) узгодив з начальником Головної каси Поштамту ЦПЗ № 2 [PERSON] про перенесення з заміною свого вихідного дня на 26 вересня 2015 року , в зв'язку з сімейними обставинами. 24 вересня 2015 року оператор Головної каси [PERSON] повідомила йому, що 25 вересня 2015 року на маршрут плановий відділ запланував виїзд тільки трьох машин. За звичаєм та з метою економії, автоматично відбувається перерозподіл вихідних двох операторів, які не виїжджають на маршрут. Тобто, 25 вересня 2015 року він, позивач, не був задіяний на роботі, в нього був не робочий день. Підставу звільнення, а саме ст. 40 ч.4 КЗпП України вважає, такою, що не відповідає обставинам, так як дійсна підстава звільнення є створення на підприємстві первинної профспілкової організації. З створенням такої організації не була згодна начальник Поштамту - ЦПЗ № 2 [PERSON], і вважала, що [PERSON] вчинив злочин, про що свідчить її звернення - повідомлення від 15 жовтня 2015 року до ГУ МВС України про кримінальне та адміністративне порушення [PERSON] у створенні первинної профспілкової організації на підприємстві без її дозволу. Звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України вважає незаконним, бо відбулося без згоди виборного органу коли відповідно до законодавства така згода повинна бути одержана власником, але не запитувалася ним, тобто з грубим порушенням встановленого порядку відповідно до ч.3 ст.252 КЗпП України, де передбачено звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається виключно за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Вважає, що дії відповідача, незаконне звільнення, порушили його законне Конституційне право на працю, можливість зароблять собі на життя, що привело до моральних переживань, неможливості влаштуватися на роботу, оплатити кредит, втрати спокою. Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. Крім того, пояснив, що вступив в профспілку 29 вересня 2015 року, знайомився з наказом про звільнення 29 вересня 2015 року, цей наказ підписати не дали, 30 вересня 2015 року на роботу не допустили. 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року на роботі не був, писав про це пояснення, трудову книжку отримати пропонували, заробітну плату отримував через банкомат. Моральна шкода полягає в тому, що він не працює. Заяву до бухгалтерії про утримання членських внесків, як член профспілки, довідку до відділу кадрів, що є членом профспілки, не подавав. Він передавав на підприємство документи про створення профспілки. [PERSON] він, позивач, попереджав про те, що не буде на роботі. Далі уточнив, що став членом профспілки «[PERSON] належить народу» з 24 вересня 2015 року, профспілка зареєстрована 28 вересня 2015 року, про цю реєстрацію повідомляв відповідача 29 вересня 2015 року, особисто про це казав секретарю, здав на підприємство повідомлення про реєстрацію профспілки. 25 вересня 2015 року на роботі не був, його робочий день був до обіду, 24 вересня 2015 року [PERSON] дозволила йому перебувати на вихідному, остання є його начальником. Доповнивши свої пояснення, пояснив, що на підприємстві мається 8 інкасаторів, які працюють з 8 год. 30 хв. до 12 год. 30 хв., а 6 інкасаторів працюють з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., таким чином, дві особи увечері є вільні. Пенсію розвозили з 25 числа по 4 число наступного місяця. За графіком 25 вересня 2015 року повинні були на маршруті працювати він, позивач, та [PERSON] Увечері 24 вересня 2015 року зясувалося, що зранку 25 вересня 2015 року буде лише 3 маршрути, про це повідомила [PERSON] На підприємстві було прийнято, що при скорочені маршрутів, інкасатори відпочивають, це було заведено неофіційно. Він, позивач, звертався до [PERSON] таку практику зробити офіційною, але в цьому йому було відмовлено та він заявив, що буде скаржитися. 28 вересня 2015 року він, позивач, працював, отримав зброю, бронежилет, вийшов на маршрут. Під час роботи маршрути реєстрував він, позивач, табель не відповідає дійсності. [PERSON] не має права складати накази. На зборах профспілки 5 липня 2016 року був, представник Поштамту не був присутнім на цьому засіданні. Заяву про вступ до профспілки він подав 24 вересня 2015 року. Внаслідок того, що не має заробітку, вимушений брати кредит. Далі уточнив, що 26 вересня 2015 року повідомляв [PERSON] про те, що не вийде на роботу, 24 вересня 2015 року остання знала, що 25 вересня 2015 року буде скорочений маршрут. 26 вересня 2015 року він, позивач, був на весіллі, 25 вересня 2015 року перебував вдома, 23 вересня 2015 року попереджав [PERSON] про те, що не буде на роботі 26 вересня 2015 року. Також пояснив, що про своє звільнення повідомив [PERSON] по телефону в день звільнення, заяву про прийняття в члени профспілки писав, кредитний договір уклав в 2013 році, заробітну плату після звільнення ніде не отримував, дізнався про звільнення 29 вересня 2015 року. Копію трудової книжки та копію наказу про звільнення отримав приблизно 5 грудня 2015 року. 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року його, позивача, ніхто не шукав, тому розумів, що [PERSON] дозволила, щоб він 26 вересня 2015 року не виходив на роботу. Якщо б його в ці дні шукали і сказали, що необхідно виходити на роботу, він би приїхав на роботу. 26 вересня 2015 року за нього, позивача, повинен був працювати [PERSON], хто працював насправді, не знає. З 31 січня 2017 року по даний час проходить стажування на посаді охоронця в магазині, заробітну плату не отримує. Нікому не казав, що 4 лютого 2017 року вийде працювати на Поштамт. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю та підтвердила зміст позову. Представник відповідача ДП, позов не визнала, та пояснила, що 28 вересня 2015 року їй особисто стало відомо про прогули, які вчинив позивач, була складена доповідна записка. Лист про створення профспілки підприємством отриманий був, його надіслали до філії. 25 вересня 2015 року Поштамт працював. Перед звільненням позивача, причину його невиходу на роботу зясовували, від останнього було отримано пояснення, позивач вказав, що був відсутній по сімейним обставинам. [PERSON] не мала права відпускати позивача з роботи. Профспілка «[PERSON] належить народу» була внесена до реєстру 21 жовтня 2015 року. Лист (т. №1, а.с.10) підприємство отримувало, на цей лист була надана відповідь. Крім того, пояснила, що не знає про те, що 24 вересня 2015 року [PERSON] повідомили про те, що 25 вересня 2015 року буде скорочена кількість маршрутів. Не підвереджує того, що існує практика надання відгулу без офіційного оформлення. Накази про скорочення маршрутів видаються, вважає, що скорочення кількості маршрутів не дозволяє працівнику не виходити на роботу. Також пояснила, що у директора Поштамту доручення, яке надає право на звільнення працівників, не мається, але є Колективний договір, з якого вбачається таке право. Не знає про те, щоб Дніпропетровська дирекція в якомусь письмовому вигляді делегувала директору Поштамту право приймати та звільняти працівників. Положення про Поштамт з 2006 року на змінювалося. Наказів по Поштамту стосовно [PERSON] є два: від 29 вересня 2015 року це наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказ від 30 вересня 2015 року це наказ про припинення трудового договору. Наказ від 29 вересня 2015 року [PERSON] не вручався, але останній з цим наказом був ознайомленим. Номер мобільного телефону позивача на Поштамті був відомий. Відсутні відомості про те, що [PERSON] хтось з керівництва Поштамту в якийсь спосіб розшукував 25 вересня 2015 року або 26 вересня 2015 року. Також, судом досліджені письмові заперечення представника відповідача, згідно яких, згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Зобовязання виходити на своє робоче місце згідно робочого графіку та виконувати покладені на працівника обовязки виникли у [PERSON] при прийнятті його на роботу та наданні ним своєї згоди виконувати доручену йому роботу сумлінно, за що отримувати щомісяця заробітну плату. Відповідно до вимог ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно доповідної записки начальника Головної каси [PERSON] від 28 вересня 2015 року та табелів обліку використання робочого часу за вересень 2015 року працівників Головної каси Поштамту-ЦПЗ №2, в якій [PERSON] числився оператором поштового звязку 1-го класу, останній повинен був працювати 25 вересня 2015 року з 8:30 год. до 12:30 год. та 26 вересня 2015 р. з 08:30 год. до 19:30 год., але не вийшов на роботу та не виконував своїх трудових обовязків у зазначені дні без поважних причин на те, про що свідчать його власноручно написані письмові пояснення, надані ним на вимогу адміністрації Поштамту-ЦПЗ №2 від 29 вересня 2015 року, про те, що він особисто вирішив недоцільним виходити на роботу. Офіційних документів, щоб підтверджували наявність у [PERSON] поважних причин для невиходу на роботу два дні підряд, до відділу кадрів [PERSON] не надав. Про свої наміри не виходити на роботу 25 та 26 вересня 2015 р. [PERSON] заздалегідь також нікого з підприємства не повідомляв. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗПпП України, необхідно виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогул визначається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад самовільне використання робочого часу, без погодження з власником або уповноваженим ним органом, для вирішення своїх особистих проблем, або залишення роботи до закінчення строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням). 29 вересня 2015 року оператора поштового звязку 1-го класу Головної каси Поштамту-ЦПЗ №2 [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України наказом №486 від 29 вересня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», з яким він був ознайомлений в присутності чотирьох працівників Головної каси 30 вересня 2015 року, від підпису в наказі про ознайомлення з ним [PERSON] відмовився, про що був складений відповідний акт від 30.09.2015 р. в присутності [PERSON] Також, 29 вересня 2015 року адміністрацією Поштамту-ЦПЗ №2 було зроблено запит за вих. № 01-07-1354 до первинної профспілкової організації Поштамту-ЦПЗ №2 з метою зясування питання, чи є [PERSON] членом профспілки та того ж дня отримала відповідь за вих. № 20/37 про те, що [PERSON] на обліку ППО Поштамту-ЦПЗ №2 не стоїть та членські внески від нього не надходять. За даними бухгалтерського обліку Поштамту-ЦПЗ №2, із заробітної платні [PERSON] протягом січня-вересня місяців 2015 року членські внески до будь якої іншої профспілкової організації також не відраховувалися. 30 вересня 2015 року (останньою датою виходу на роботу [PERSON]М.) відділом з укомплектування кадрами Поштамту-ЦПЗ №2 було складено наказ №2065-к про припинення трудового договору з оператором поштового звязку 1-го класу [PERSON] на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Цього ж дня, [PERSON] був ознайомлений з наказом про його звільнення та в графі «з наказом ознайомлений» замість свого особистого підпису, власноруч зробив напис: «не згоден» та проставив дату 29 вересня 2015 року, замість «30 вересня 2015 року». Отримати копію зазначеного наказу та своєї трудової книжки, куди був зроблений відповідний запис, [PERSON] відмовився. За даними фактами, в присутності [PERSON] були складені [PERSON] про відмову працівника від підпису у наказі про припинення трудового договору та від отримання копії зазначеного наказу і трудової книжки від 30 вересня 2015 року та вдруге 12 жовтня 2015 року, що не суперечить вимогам ст. 47 КЗпП України. [PERSON] і до цього часу не побажав отримати свою трудову книжку та копію наказу про звільнення, хоча неодноразово (05.10.2015 р., 07.10.2015 р., 09.10.2015 р., 13.11.2015 р.) отримував листи з відділу кадрів про необхідність зявитись та забрати їх з підприємства, з якого він був звільнений. Відповідно до ст. 12 ч. 1, 5 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною. При звільненні, з оператором поштового звязку 1-го класу [PERSON], був вчасно та в повному обсязі проведений розрахунок, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України. Науково-практичний коментар до ст. 47 законодавства України про працю, розяснює що невидача працівникові копії наказу сама по собі не може бути підставою для поновлення на роботі або стягнення середнього заробітку за період від звільнення до працевлаштування або до видачі копії наказу, оскільки у разі неотримання працівником копії наказу про звільнення, на його прохання суд вимагатиме предявлення цього наказу власником. Відповідно до ч. 1 ст. 221 КЗпП України, трудові спори розглядаються: комісіями по трудових спорах та районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Відповідно до ч. 1 п.1.2 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються та працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу, за винятком спорів працівників. На Поштамті-ЦПЗ № 2 організована діюча комісія по трудових спорах. Згідно зі ст. 224 КЗпП України, комісія по трудових спорах є обов'язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222, 232 цього Кодексу. [PERSON] до зазначеної комісії з приводу свого звільнення або з інших приводів щодо порушення його трудових прав не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення безпосередньо до районного суду у місячний строк з дня видачі трудової книжки, тобто з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. [PERSON] звернувся до суду з позовом через 2 місяці та 16 днів після того, як достовірно дізнався про те, що він звільнений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогули, а саме 30 вересня 2015 року, про що, як вважає, свідчать вищенаведені факти та долучені до даного заперечення виробничі документи. Наполягає, що таким чином, [PERSON] звернувся до суду з позовом після спливу терміну для такого звернення, що встановлений законодавчо. Поважності причин пропуску строку для звернення до суду [PERSON] у своєму позові не навів, клопотання про поновлення строків для звернення до суду, відповідно до вимог ст. 234 КЗпП України, перед судом не заявив. Відповідно до вимог ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. (зі змінами внесеними згідно постанов Пленуму ВСУ № 4 від 01.04.1994 р., № 18 від 26.10.1995 р., № 15 від 25.-5.1998 р.), розяснюється що встановлені ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються судами незалежно від заяви сторін. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові повинно бути відмовлено з цих підстав, так як при пропуску місячного строку заявлені позовні вимоги вважаються безпідставними. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заявлені [PERSON] у суді до відповідача позовні вимоги, до вимог на які позовна давність не поширюється, відповідно до ст. 268 ЦК України, не відносяться. Згідно з ч. 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Крім того, згідно ч.1,3-4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказує, що у своєму позові, позивач не обґрунтував своїх вимог, щодо відшкодування моральної шкоди, не підтвердив наявності такої шкоди жодним офіційним медичним документом, та не заявив клопотань про необхідність виклику до суду свідків цьому, або проведення медичної експертизи, своїх розрахунків щодо завданої йому моральної шкоди не надав. Науково-практичний коментар до ст. 237-1 КЗпП України дає розяснення щодо порядку відшкодування моральної шкоди, та наголошує на тому, що вищезазначені обставини, позивачем, повинні бути належно доведені. За критеріями визначення розміру відшкодування моральної шкоди [PERSON] викладеними в розясненнях та коментарях під редакцією заступника голови Верховного суду України [PERSON] від 2001 року, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати такі критерії: характер моральних страждань; глибину моральних страждань; істотність змушених змін у житті; тривалість негативних наслідків; час, що минув; суспільну небезпеку проступку, що мають умовні коефіцієнти, а також користуватися встановленим мінімумом відшкодування моральної шкоди. Це ж гласить ст. 23 ч. 1-3 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї або її членів сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.2-3 ст. 10 ЦПК України, сторони, якіберуть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повиннадовести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Зазначає, що позивач не був звільнений від обовязку доказування заявлених ним вимог, але до свого позову [PERSON] не долучив медичні довідки (лікарняні, епікриз, тощо) з відповідного медичного закладу або від лікарів - психіатра, невропатолога, психолога, щодо погіршення стану здоровя, розладу психічного стану позивача після його звільнення, щоб вплинули на його емоційний стан чи гідність, та/або пояснення свідків із кола його колег чи членів родини, щодо змін в його емоціональному стані, тощо. Вказує, що жодного з наведених у нормі закону негативного наслідку для позивача підприємство не спричинило своїми діями. Таким чином, з документів, що були надані позивачем до суду, не можливо встановити глибини фізичних та душевних його страждань, наявності погіршення здібностей позивача або позбавлення його можливості їх реалізації, що унеможливлює прийняття судом справедливого рішення по даній справі. Згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», вимоги працівника про стягнення середньомісячного заробітку підлягають задоволенню лише у разі коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або мало місце неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці, що перешкоджало працевлаштуванню працівника. Розрахунок позивачем взагалі не зроблений та не наданий на розгляд суду. За отриманням довідки про свій середньомісячний заробіток [PERSON] до підприємства не звертався. Відповідно до ч. 3 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наполягає, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та безпідставною. Як показала у судовому засіданні свідок [PERSON], позивача знає, стосунки нормальні. Станом на вересень 2015 року працювала на ДП на посаді начальника Головної каси Поштамту, позивач був її підлеглим. [PERSON] був звільнений у звязку з допущеними ним прогулами 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2016 року. [PERSON] погоджував з нею, свідком, що не буде на роботі 26 вересня 2015 року, вона сказала, що про відсутність потрібно написати заяву, такої заяви від позивача не надходило. Вона, свідок, не має права видавати накази, [PERSON] не має права надавати дозвіл не виходити на роботу. Вважає, що позивач не мав права не виходити на роботу. Вона, свідок, має право відпустити з роботи підлеглого з дозволу начальник Поштамту. Позивач акту про невихід на роботу не підписував, про те, що позивач допустив прогули дізналася 28 вересня 2015 року, у понеділок. Акт про неявку позивача на роботу був складений 25 вересня 2015 року. Визнає, що позивач звертався до неї 23 вересня 2015 року з приводу невиходу на роботу. Графік врахування маршрутів дійсно вів [PERSON] Було заведено таким чином, що якщо працівник не задіяний на маршруті, а напередодні цей робітник відпрацював більше норми, то оформлювався відгул. Дійсно є дні, коли оператори на маршрути не виїжджають, облік понаднормової праці веде вона, свідок, далі уточнила, що облік вів позивач, раніш останній писав заяви про надання відгулу. Розпорядження керівника Поштамту про складання акту відносно прогулів позивача, не було. Рішення про скорочення маршрутів приймає керівник Поштамту. 28 вересня 2015 року вона, свідок, сказала позивачу, щоб той підійшов до керівника, знає що [PERSON] в цей день ходив до керівника, остання дозволила надати пояснення 29 вересня 2015 року. Про те, що скорочуються маршрути підлеглих повідомляє вона, свідок, маршрутні накладні складаються напередодні. [PERSON], яка займає посаду оператора, мала право повідомляти про скорочення маршрутів. У [PERSON] напарником на маршруті був [PERSON] Далі показала, що [PERSON] повідомляла, що 25 вересня 2015 року буде 3 маршрути. Повідомляються про це робітники для того, щоб могли підготуватися до роботи та могли повідомити чи вийде він чи інший робітник. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: протокол установчих зборів (т.№1, а.с.5), супровідний лист від 3 грудня 2015 року (т.№1, а.с.6), наказ №2065-к від 30 вересня 2015 року (т.№1, а.с.7, 51), свідоцтво про реєстрацію профспілки (т.№1, а.с.8), повідомлення про внесення до реєстру (т.№1, а.с.9), повідомлення від 29 вересня 2015 року про створення профспілки (т.№1, а.с.10), копія позову (т.№1, а.с.11), повідомлення від 29 жовтня 2015 року [PERSON] від Дзержинського РВ (т.№1, а.с.12, 199), заява [PERSON] про притягнення до кримінальної відповідальності (т.№1, а.с.13, 198), свідоцтво (т.№1, а.с.34), наказ №486 від 29 вересня 2015 року (т.№1, а.с.44), доповідна [PERSON] від 28 вересня 2015 року (т.№1, а.с.45), пояснювальна (т.№1, а.с.46), акт про відмову підписати наказ (т.№1, а.с.47), довідка про відсутність заяви про відрахування членський внесків (т.№1, а.с.48), повідомлення профспілки від 29 вересня 2015 року (т.№1, а.с.49), табель обліку робочого часу (т.№1, а.с.50), акт про відмову підписати наказ (т.№1, а.с.52), повідомлення про отримання трудової книжки (т.№1, а.с.53, 54, 55), акт про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.56), відповідь позивачу від 13 листопада 2015 року (т.№1, а.с.57), витяг з реєстру (т.№1, а.с.70-71), статут УДППЗ (т.№1, а.с.72-84), положення про Дніпропетровську дирекцію УДППЗ (т.№1, а.с.85-100), положення про Поштамт-центр поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.101-107), довідка про середній заробіток (т.№1, а.с.109), акти від 14 січня 2016 року та 16 березня 2016 року про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.110, 111), акт від 25 вересня 2015 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.136), положення про Головну касу Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.139-140), рішення комітету профспілки (т.№1, а.с.165), графік виходу на роботу (т.№1, а.с.169-170), правила внутрішнього трудового розпорядку УДППЗ (т.№1, а.с.171-177), видання (т.№1, а.с.178-187), повідомлення профспілки від 2 жовтня 2015 року (т.№1, а.с.192), заява [PERSON] до профспілки (т.№1, а.с.193), повідомлення (т.№1, а.с.194), довідка про заборгованість по договорам та памятка (т.№1, а.с.195), кредитний договір (т.№1, а.с.196-197), позовна заява (т.№1, а.с.200-202), ухвала суду (т.№1, а.с.203), довідка про членство в профспілці (т.№1, а.с.213), заява позивача від 9 серпня 2016 року на отримання кредиту (т.№1, а.с.217), заява позивача про вступ до профспілки (т.№1, а.с.218), лист-зобовязання (т.№1, а.с.219), Колективний договір (т.№2, а.с.15-20), довіреність (т.№2, а.с.21). Суд,

Outcome: partial