Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 14.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову. 30.09.2020 року на виконання ухвали суду позивачем подано уточнений позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1» про стягнення нарахованої, але невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обгрунтування якого позивач зазначив наступне. Позивач перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1». Наказом відповідача № 3 від 12.06.2019 року позивача було звільнено, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Посилаючись на те, що у день звільнення відповідачем не було здійснено повного розрахунку по виплаті компенсації за невикористану відпустку у розмірі 14\~718,48 гривень, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку (305 робочих днів) у розмірі 60\~606,55 гривень, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень та на правничу допомогу просив покласти на відповідача. Ухвалою суду від 02.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи, витребувано від ТОВ «Механічний завод №1» довідку про розмір нарахованої і невиплаченої заробітної плати при звільненні [PERSON] , з урахуванням податків та зборів; довідку про заробітну плату [PERSON] за останні шість місяців роботи (щомісячно) з урахуванням податків та зборів. 02.11.2020 року представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на його необґрунтованість. Відповідач наполягає на тому, що надана позивачем копія бухгалтерської довідки, у якій зазначено, що сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку станом на 01.06.2020 року складає 14\~718,48 гривень, є неналежним доказом, оскільки зазначений документ не містить будь-яких реквізитів, які б дозволили його ідентифікувати як такий, що виданий ТОВ „Механічний завод № 1. Стверджує, що зі змісту наданої позивачем довідки не можливо встановити, кому саме не виплачена компенсація за невикористану відпустку, за який період не використана відпустка, який вид відпустки, крім того документ не містить вихідної реєстрації, штампу та печатки Товариства, підпису керівника, отже, відповідач наполягає, що Товариство не видавало зазначеної довідки. Крім того, вважає необгрунтованими позовні вимоги з тих підстав, що позивач не зазначає, який вид відпустки не використав, за який період, з яких причин, за скільки днів відпустки позивач бажає отримати компенсацію. Відповідач наполягає на відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем, в тому числі, у вигляді компенсації за невикористані відпустки, та, з урахуванням відсутності доказів порушення трудових прав позивача, зокрема, факту невиплати з вини відповідача належних позивачеві сум при звільненні, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник позивача 24.11.2020 року подав відповідь на відзив відповідача, за змістом якого вважає доводи відповідача щодо відсутності заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку позивачу необгрунтованими та непідтвердженими належними доказами. Наполягає на належності поданих позивачем доказів про наявність заявленої до стягнення заборгованості, які йому були видані відповідачем. Зазначає, що протягом тривалого терміну роботи у ТОВ „Механічний завод № 1 позивач не перебував у щорічних відпустках, кількість днів щорічної основної відпустки позивача, що залишилися не використаними складає 112 днів, а розмір належної до виплати суми компенсації за невикористану відпустку ним обраховано, відповідно до порядку, визначеного постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, про що наведено відповідний розрахунок. 14.12.2020 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач наполягає на неналежності поданих позивачем доказів про наявність заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку з підстав, раніше викладених у відзиві, вважає недоведеним факт порушення трудових прав позивача, тому у задоволенні позову просить відмовити. 11.03.2020 року представником відповідача подано письмову заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який обмежується трьома місяцями, відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, у зв`язку із пропуском позивачем такого строку для звернення до суду з данною вимогою. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Позивач пояснив, що він тривалий час працював у ТОВ «Механічний завод №1» на посаді директора, протягом 6 - 7 років не використовував у повному обсязі право на щорічну основну відпустку, сукупний строк якої за вказані роки становив 112 днів. Після звільнення з посади, у серпні 2019 року Товариство розрахувалося з ним по нарахованій заробітній платі у повному обсязі, однак компенсація за невикористані відпустки не була виплачена. Позивач суду пояснив, що про розмір компенсації за невикористану відпустку та факт її невиплати дізнався у липні 2019 року, яку відповідач обіцяв виплатити. По наданим відповідачем документам, щодо погашення заборгованості по заробітній платі, які сформовані під час розгляду судом даної справи, заперечував, оскільки він звільнився у 2019 року, а у них містяться дані про виплати за інші періоди, тому, вони на його думку не підтверджують відсутності заборгованості, про що подав відповідні письмові пояснення від 18.06.2021 року. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, наполягав на їх необґрунтованості, оскільки перед позивачем відсутня заборгованість по компенсації за невикористану відпустку, тому у задоволенні позову просив відмовити. Суду пояснив, що після звернення позивача до суду з даним позовом Товариством було вжито заходи для надання доказів відсутності заборгованості перед позивачем, тому у зв`язку із необхідністю відновлення втрачених документів, докази розрахунку перед позивачем було сформовано за допомогою даних, наданих Банком, у якому було відкрито рахунок для виплати заробітної плати позивачу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого\~Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , перебував у трудових відносинах з відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1», що підтверджується копією трудової книжки, відповідно до якої був звільнений з посади директора на підставі Наказу № 3 від 12.06.2019 року, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 14-16). Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 8-рп/2013, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої\~статті 94\~Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94\~Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У зв`язку із викладеним Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, суд вважає доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності необгрунтованими, оскільки за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Так, в обгрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку у розмірі 14\~718,48 гривень, позивачем надано бухгалтерську довідку від 01.06.2020 року, підписану від імені головного бухгалтера ТОВ „Механічний завод № 1 Брачової Н.О. (а.с. 32) Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно\~до ч.\~2\~ст.\~9\~Закону України\~„Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність\~в Україні,\~первинні та\~зведені облікові\~документи можуть\~бути складені\~у паперовій\~або в\~електронній формі\~та повинні\~мати такі\~обов`язкові реквізити,\~якщо інше\~не передбачено\~окремими законодавчими\~актами України: назву\~документа (форми); дату\~складання; назву підприємства,\~від імені\~якого складено\~документ; зміст\~та обсяг\~господарської операції,\~одиницю виміру\~господарської операції; посади\~осіб,\~відповідальних за\~здійснення господарської\~операції і\~правильність її\~оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Надана позивачем довідка від 01.06.2020 року не містить всіх реквізитів бухгалтерського документу, документ не посвідчено підписом та печаткою відповідальної особи, відповідно до вимог Закону, з урахуванням яких були б наявні підстави для висновку про належність поданого доказу. Відповідно до положень ст. 79 КЗпП України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Так, обґрунтованих даних, з яких би вбачалося, за який період позивачем не були використані відпустки, у кількості скількох днів, відповідно до відпрацьованого часу, а також належних доказів розміру нарахованої компенсації за їх невикористання позивачем суду не надано. Позивачем надано роздруківку з веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України, однак з поданого витягу не вбачається, що відображені у ньому суми, які нараховані позивачу, не були виплачені та залишаються заборгованістю, з поданого витягу встановлено лише нарахування щомісячних сум, крім того, даних щодо розміру компенсації за невикористану відпустку таких витяг не містить. (а.с. 31). Надані позивачем відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період з 1 кварталу 2018 року по 2 квартал 2019 року не містять об`єктивних даних, які б свідчили про наявність заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку у заявленому позивачем розмірі (а.с. 80). Доводи представника позивача про те, що зазначений доказ підтверджує факт неповного розрахунку з позивачем на день звільнення, суд не бере до уваги, враховуючи, що в ході розгляду справи позивач підтвердив, що Товариством було проведено з ним розрахунок по заробітній платі вже після звільнення, у серпні 2019 року, тоді як зазначений доказ не містить даних щодо виплат за вказаний місяць. Поряд з цим, наданими відповідачем доказами підтверджено відсутність ТОВ „Механічний завод № 1 (ЄДРПОУ 25487032) заборгованості перед позивачем станом на 03.07.2020 року, про що свідчать довідки від 03.07.2020 року, 03.06.2021 року, а також, з поданих доказів встановлено проведення розрахунку Товариства з позивачем, що підтверджується відповідним Податковим розрахунком, виписками по особовому рахунку, чеками про отримання готівки, платіжними документами АТ КБ „Приватбанк про видачу готівки (129-147). Надані відповідачем в ході розгляду справи докази позивачем не спростовані, та викладені у письмових поясненнях від 18.06.2021 року доводи про те, що зазначені докази не підтверджують повного розрахунку по компенсації за невикористану відпустку, не знайшли свого підтвердження в у судовому засіданні. Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості нарахованої, але невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, а також не було обґрунтовано наявності, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Доводи позову щодо підстав стягнення заборгованості по нарахованої, але невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, повністю спростовуються наданими відповідачем доказами, дослідженими судом. Позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку заборгованості компенсації за невикористану відпустку та не надано будь-яких доказів в обгрунтування позовних вимог, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про обґрунтованість розміру належних до виплати позивачу сум. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач,\~особи,\~яким законом\~надано право\~звертатися до\~суду в\~інтересах інших\~осіб,\~повинні подати\~докази разом\~з поданням\~позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Виходячи із заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості нарахованої, але невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, позивач має довести порушення відповідачем законодавства про працю згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, та, відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Таким чином, позивачем, всупереч вищенаведених вимог Закону суду не було надано належних та допустимих доказів наявності заявленої до стягнення суми заборгованості по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку у розмірі 14\~718,48 гривень, надані суду розрахунки та докази в обгрунтування позовних вимог не підтверджують викладених у позові обставин, оскільки не містять достовірних і точних даних про розмір заборгованості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позову щодо порушення права позивача на оплату праці не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку, не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст.\~117\~КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Враховуючи, що в ході розгляду справи не підтверджено обставин порушення права позивача на оплату праці за відсутності доказів про наявність розміру заборгованості нарахованої, але невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі. Поряд з викладеним, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах „Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), „Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та „Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі „Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed