Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Ужгородської міської ради про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить будівля, що розташована за адресою : [ADDRESS] . Архітектурно-містобудівною радою при управлінні містобудування та архітектури Ужгородської міської ради було прийнято за основу ескізний проект реконструкції будівлі по [ADDRESS] під багатоквартирний будинок з комерційними приміщеннями та рекомендовано управлінню містобудування та архітектури Ужгородської міської ради надати містобудівні умови та обмеження на проектування багатоквартирного будинку з комерційними приміщеннями. В процесі виконання ним вимог архітектурно-містобудівної ради, щодо отримання висновку органу охорони культурної спадщини, йому стало відомо про те, що наказом управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації від 18 липня 2011 року № 01-05/106 про затвердження у Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави, належний йому будинок [ADDRESS] , взятий під охорону держави, як щойно виявлений об`єкт культурної спадщини. Оскільки вищевказаний наказ створював для [PERSON] , як власника будинку, правові наслідки у вигляді обмежень, пов`язаних із забезпеченням охорони такої пам`ятки, якої насправді не існувало, та інших обмежень щодо володіння цим майном, він звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту культури Закарпатської ОДА про визнання протиправним та скасування наказу Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації "Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області" від 18 липня 2011 року № 01-05/106 про затвердження у Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави, в частині взяття під охорону держави житлового будинку в [ADDRESS] . Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року по справі №260/1796/19 його позов задоволено, вказане рішення набуло законної сили. З питанням прийняття реконструйованого об`єкту до експлуатації та, відповідно, оформленням права власності, [PERSON] звертався до управління ДАБК Ужгородської міської ради, де йому надали роз`яснення про неможливість прийняття в експлуатацію об`єкту та пояснили, що вказані дії можливо вчинити лише згідно «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» затвердженого постановою КМУ №461 від 13.04.2011р. шляхом реєстрації декларацій встановленої форми. Водночас зазначений Порядок не передбачає введення в експлуатацію будівель, які збудовані самочинно. Вирішення вказаного питання можливе лише після визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в судовому порядку згідно ст.376 ЦК України. Для визначення можливості чи неможливості надійної і безпечної експлуатації реконструйованого ним об`єкту нерухомого майна, в тому числі відповідності державним будівельним нормам щодо створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з інвалідністю та інших маломобільниих груп населення (для будинків і споруд цивільного призначення, у тому числі багатоквартирних житлових будинків незалежно від класу наслідків) останній звернувся до експерта в будівельній галузі [PERSON] . Відповідно до «Звіту про проведення технічного обстеження» від 02.09.2020 року експерт дійшов висновку, що при огляді об`єкта дослідження на предмет визначення можливості його надійної та безпечної експлуатації були оглянуті основні несучі та огороджувальні конструкції об`єкта за адресою [ADDRESS] та встановлено їх готовність до експлуатації. Стан будівлі оцінюється як придатний до нормальної експлуатації, недоліків не виявлено, рекомендації не надаються. Крім того, в позові [PERSON] зазначає, що під час проведення будівельних робіт ним були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. З початку будівництва ніяких заяв, претензій та скарг щодо реконструкції не надходило, вважає, що це свідчить про те, що ним не були порушені права інших осіб будівництвом зазначеного об`єкту. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.10.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за уточненою позовною заявою до судового розгляду по суті. В судове засіданні позивач не з`явилася, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи без участі відповідача, за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №198375455 від 30.01.2020 року, будівля, що розташована за адресою : [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Судом встановлено, що Архітектурно-містобудівною радою при управлінні містобудування та архітектури Ужгородської міської ради було прийнято за основу ескізний проект реконструкції будівлі по [ADDRESS] під багатоквартирний будинок з комерційними приміщеннями та рекомендовано управлінню містобудування та архітектури Ужгородської міської ради надати містобудівні умови та обмеження на проектування багатоквартирного будинку з комерційними приміщеннями. Як слідує з позовної заяви, в процесі виконання [PERSON] вимог архітектурно-містобудівної ради, щодо отримання висновку органу охорони культурної спадщини, йому стало відомо про те, що наказом управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації від 18 липня 2011 року № 01-05/106 про затвердження у Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави, належний мені будинок [ADDRESS] , взятий під охорону держави, як щойно виявлений об`єкт культурної спадщини. Судом також встановлено, що оскільки вищевказаний наказ створював для [PERSON] , як власника будинку, правові наслідки у вигляді обмежень, пов`язаних із забезпеченням охорони такої пам`ятки, та інших обмежень щодо володіння цим майном, останній звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту культури Закарпатської ОДА про визнання протиправним та скасування наказу Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації "Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області" від 18 липня 2011 року № 01-05/106 про затвердження у Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави, в частині взяття під охорону держави житлового будинку в [ADDRESS] . Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року по справі №260/1796/19 позов [PERSON] задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Управління культури Закарпатської ОДА «Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області» від 18 липня 2011 року № 01-05/106 про затвердження у Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави, в частині взяття під охорону держави житлового будинку в [ADDRESS] . Як слідує із вказаного рішення, суд дійшов висновку, що будівля (розташована у [ADDRESS] ) неправомірно включена під порядковим номером 20 Додатку №1 до наказу відповідача від 18.07.2011 року за №01-05/106 до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення які беруться під охорону держави м. Ужгород, оскільки ця будівля не набула відповідного правового статусу. З питанням прийняття реконструйованого об`єкту до експлуатації та, відповідно, оформленням права власності, [PERSON] звертався до управління ДАБК Ужгородської міської ради, де йому надали роз`яснення про неможливість прийняття в експлуатацію об`єкту та пояснили, що вказані дії можливо вчинити лише згідно «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» затвердженого постановою КМУ №461 від 13.04.2011р. шляхом реєстрації декларацій встановленої форми. Водночас зазначений Порядок не передбачає введення в експлуатацію будівель, які збудовані самочинно. За порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Управлінням ДАБК Ужгородської міської ради Протоколом від 26.11.2020 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності. У відповідності до наданого позивачем «Звіту про проведення технічного обстеження» від 02.09.2020 року експерт дійшов висновку, що при огляді об`єкта дослідження на предмет визначення можливості його надійної та безпечної експлуатації були оглянуті основні несучі та огороджувальні конструкції об`єкта за адресою [ADDRESS] та встановлено їх готовність до експлуатації. Стан будівлі оцінюється як придатний до нормальної експлуатації, недоліків не виявлено, рекомендації не надаються. Відповідно до п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 зазначено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований обєкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонування земель, а також правового режиму відповідної категорії земель. Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; г) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; є) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Встановлення та зміна цільового призначення земель здійснюється згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України, за нормами якої віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. В ст. 38 Земельного кодексу України визначено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Згідно зі ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою (ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України). Так, Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 року № 548, визначено поділ категорій земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів і застосовуються для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів. Правовий аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави вважати, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива відповідно до видів кваліфікації в межах певної категорії (земель житлової та громадської забудови) з урахуванням принципу планувально-просторової організації забудови, функціонального призначення, просторової композиції, параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону та не призводить до зміни правового режиму відповідної категорії земель. Відтак, суд приходить до висновку, що використання даної земельної ділянки способом реконструкції будівлі по [ADDRESS] під багатоквартирний будинок з комерційними приміщеннями не буде суперечити містобудівній документації. Реконструкція здійснена в межах периметру належної [PERSON] будівлі, та знаходиться на земельній ділянці, яка згідно генерального плану м.Ужгород, затвердженому рішенням ХХІІІХ сесії Ужгородської міської ради ІV скликання №313 від 04 червня 2004 року, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради відноситься за цільовим призначенням до земель житлової і громадської забудови. Частина 5 статті 376 ЦК України передбачає, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до положень ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула права власності на будівлю або споруду, що розміщені на земельній ділянці, яка перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Відповідну позицію викладено у постановах Верховного суду України від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16 та від 12.10.2016 року у справі за № 6-2225 цс16 Недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права Позивача як власника нерухомості на користування нерухомістю та, як наслідок, земельною ділянкою на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. В свою чергу об`єкт нерухомості нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою на котрій він розташований. Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Вищого господарського суду України у справі №922/51/15 від 12.01.2017 року. Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на новостворену річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором, або законом, а право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пункт 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначає, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК) та землекористувачі (стаття 95 ЗК). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини та підстави, на які посилається позивач [PERSON] в обґрунтування порушення своїх прав, знайшли свого належного підтвердження при розгляді справи, а отже, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved