Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Позивач 01 червня 2016 року звернувся до суду із позовом про визнання недійсними заповіту [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.04.2013 року померла її рідна сестра [PERSON] (дівоче прізвище Бредун), яка за життя, у віці 89 років, склала заповіт, яким усе своє майно заповіла сторонній особі [PERSON], яка не опікувалась при житті заповідачкою. Позивач вважає, що [PERSON] склала заповіт маючи похилий вік, за відсутності доброї памяті, а тому її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі і вона взагалі не усвідомлювала своїх дій. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним в позові та письмовому поясненні. Представник Суддівської сільської ради Новосанжарського району позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні. Відповідач представник \~Новосанжарської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Надав до суду заперечення проти позову. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась. Надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. 05.09.2016 року в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Просила у їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач знаходиться в родинних стосунках з померлою [PERSON], про що свідчать копія свідоцтва про народження позивачки, видана 19 травня 2016 року повторно, серія І-СГ № 500978 та витяг № 00016667254 з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу. (а.с. 5, 7). Факт зміни прізвищ позивача та померлої [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про одруження серії ЯТ № 195111 від 23 серпня 1951 року та копією витягу № 00016666605 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а.с. 6,8). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-СГ № 431459, виданого повторно 19 травня 2016 року [PERSON] померла 04 квітня 2013 року в селі Бридуни Новосанжарського району (а.с.11). Згідно свідоцтва про право на спадщину від 16.03.2016 р. спадкоємицею за заповітом є [PERSON], даний факт підтверджується і копією заповіту від 27 січня 2012 року ( а.с. 9, 88). Допитані в судовому засіданні свідки факт того, що [PERSON] не усвідомлювала своїх дій під час підписання заповіту не підтверджували. Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст.1222, 1223 ЦК України\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст.1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу. Як зазначено в заповіті, який було посвідчено секретарем Судівської сільської ради Новосанжарського району [PERSON] та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій по Судівській сільській раді за № 01, заповіт прочитано [PERSON] особисто в голос та підписано власноручно. Особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірено. Як передбачено ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження,що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. За ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. За п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий право чин. Особа, має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Як розяснено Пленумом Верховного Суду України в п.18 Постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкій розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. В судовому засіданні позивач та її представник відмовилась від пропозиції суду провести посмертну судово-психіатричну експертизу. Жодної медичної документації щодо стану здоровя померлої [PERSON] не надали. Отже, враховуючи, що позивачем не надані докази того, що померла 04 квітня 2013 року [PERSON] під час підписання заповіту на імя [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, так як страждала на психічну та емоційну неврівноваженість, та ці обставини не знайшли своє підтвердження ані матеріалами справи, ані поясненнями свідків, суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Поскільки суд прийшов до висновку, що вимоги про визнання заповіту не дійсним не підлягають задоволенню, то звідси і свідоцтво про право на спадщину за заповітом не може бути визнано недійсним. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін\~та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed