Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] інтереси якого представляє [PERSON] звернулись з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні недобудованим будинком та про зняття з реєстраційного обліку. Позов мотивовано тим, що з 12 серпня 1989 року і до 25 лютого 2002 року Позивач та Відповідач перебували у шлюбі. 17.11.1990 року Позивачу було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS]. На даний час будинок незавершений будівництвом та його готовність складає 31 відсоток. В червні 2013 року позивач звернувся до приватного нотаріуса для оформлення договору про відчуження незавершеного будівництвом будинку де отримано відмову у вчиненні нотаріальної дії за необхідності згоди дружини [PERSON] так як вона значиться зареєстрованою в даному будинку, а також що будинок являється спільною сумісною власністю подружжя. Також посилається на той факт, що Відповідач не проживала і не могла проживати ні постійно ні тимчасово в цьому будинку так як це є не добудова з процентом готовності 31 відсоток і в будинку відсутні будь які умови для проживання. Реєстрація Відповідача в недобудованому будинку проведена всупереч вимогам закону і тому вона не має права на реєстрацію в цьому приміщенні. Зазначає про сплив позовної давності звернення до суду про поділ майна подружжя. Відповідач [PERSON], інтереси якої представляє [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання права власності та прав та обов'язків забудовника. Позов мотивовано тим, що під час шлюбу їм з відповідачем було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] та 05.02.1991 року їм було видано будівельний паспорт. До розірвання шлюбу ними спільно було збудовано частину будинку а саме збудовано стіни та поставлено дах, вікна та двері. Ще до фактичного розірвання шлюбу позивач за зустрічним позовом залишила квартиру та перейшла проживати в недобудований будинок по [ADDRESS] де нею проводились будівельні роботи по облаштуванню будинку та де вона періодично проживала . Після розірвання шлюбу аж до 2013 року Відповідач до будинку не навідувався. Поділ майна після розірвання шлюбу в судовому порядку вони не здійснювали, а відповідач сам здійснив поділ, виселивши її з квартири в недобудований будинок, разом з родичами здійснив прописку у недобудові. Вона ж має намір добудувати будинок та подарувати його одному з синів. Відповідачем у 2010 році оформлено право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розміром 0,0569 га, про що 12.11.2010 року йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Однак вважає, що дана земельна ділянка також являється їх спільною сумісною власністю. Про порушення свого права у спільній сумісній власності вона дізналась у липні 2013 року коли Відповідач намагався продати спірний будинок, визнаючи його як особисту власність, однак приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу [PERSON] йому було відмовлено у оформленні документів що до відчуження незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] у зв'язку з тим, що даний будинок та земельна ділянка являються спільною сумісною власністю. До 2013 року її право у спільній сумісній власності Відповідачем не оспорювалось, а до завершення будівництва вона вважає себе власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва . Крім того, для можливості продовження здійснення будівництва, а також оформлення документації по облаштуванню будинку енергоносіями, водопостачанням, а також для можливості заключення договорів по проведенню будівельних робіт, будівництва присадибних споруд з отриманням необхідних дозволів та виготовлення проектної документації вважає за необхідне визнання за нею прав та обов'язків забудовника на 1/2 частину спірного житлового будинку . Представник позивача [PERSON] [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила такі задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили їх залишити без задоволення, а зустрічний позов просили задовольнити. Суд констатує, що встановлені фактичні обставини справи, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Сімейного Кодексу України та Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 року та Законом України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року за N 1382-IV. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення, а зустрічні позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 12 серпня 1989 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу у них народилось двоє дітей, син [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO]. 25.02.2002 року рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області даний шлюб було розірвано про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу. 17.11.1990 року, під час шлюбу, сторонам було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] та 05.02.1991 року їм було видано будівельний паспорт. Всі документи, тобто виділення земельної ділянки, будівельний паспорт та дозвіл на проведення будівельних робіт оформлено було на Позивача за первісним позовом. В той же час ними було розпочато будівництво житлового будинку. За час перебування у шлюбі сторонами було проведено будівництво будинку, облаштовано в ньому вікна та двері, облаштовано каналізацію, електропроводку та водопостачання, однак до центральної мережі їх підключено не було за відсутності проектних документацій. Весь час під час шлюбу та будівництва будинку сторони проживали в квартирі матері Позивача за первісним позовом, В квартирі була прописана і Відповідач за первісним позовом. Ще до фактичного розірвання шлюбу в судовому порядку, Відповідач за первісним позовом залишила квартиру та перейшла проживати в недобудований будинок по [ADDRESS]. В 2003 році Позивач за первісним позовом та його родичі виписали Відповідачку з квартири та прописали її в недобудові. В липні 2013 року Позивач за первісним позовом намагався продати спірний будинок, визнаючи його як особисту власність, однак приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу [PERSON] йому було відмовлено у оформленні документів що до відчуження незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] у зв'язку з тим, що він є спільною сумісною власністю. Також позивачем за первісним позовом у 2010 році оформлено право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розміром 0,0569 га, про що 12.11.2010 року йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Суд констатує що дана земельна ділянка також являється спільною сумісною власністю, так як отримана безоплатно подружжям для будівництва житлового будинку. Обставини фактичного проживання Відповідача за первісним позовом та здійснення робіт по будівництву та облаштуванню будинку підтверджуються також показами свідків. Свідок [PERSON] показала, що будівництво будинку здійснювалось Відповідачкою за первісним позовом [PERSON], а Позивач під час будівництва навчався. Батьки позивача допомагали грошовими коштами, однак в будівництві участі не приймали. Також вона показала, що на початку 2003 року вона передала матері позивача за первісним позовом [PERSON] Паспорт [PERSON], якою було здійснено виписку Відповідача з належної їй квартири [ADDRESS] та здійснено реєстрацію по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] показала, що Відповідач за первісним позовом постійно проживає по [ADDRESS] за виключенням коли виїзжала на заробітки в Росію. Електропостачання та воду вона отримувала від сусідів, а газ використовувала з балонів. Аналогічні покази дали свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] показала, що дійсно будівництво будинку здійснювалось під час шлюбу. Також заперечила факт виписки [PERSON] з квартири. Свідок [PERSON] показала, що Відповідач [PERSON] проживала в будинку біля року . Після цього тільки приїздила до будинку. Коли саме Відповідач перестала проживати в будинку не пам'ятає. Таким чином обставини, викладені Позивачем за первісним позовом в обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження та спростовані доказами добутими під час розгляду справи Частиною 3 та 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю 1969 року, який діяв на момент виникнення спільної сумісної власності визначав, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Таким чином недобудований житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю Сторін в рівних долях по 1/2 частці. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один з співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Частиною 3 п. 15 вищенаведеної Постанови Верховного Суду України № 11 визначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Суд констатує, що порушення права у спільній сумісній власності Відповідача за первісним позовом та Позивача за зустрічним позовом виникло в момент прийняття рішення Позивачем [PERSON] про продажу будинку у липні 2013 року, а про ці обставини Відповідач [PERSON] дізналась з листа нотаріуса [PERSON] За № 01-16 від 15.07.2013 року. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, для можливості продовження здійснення будівництва, а також оформлення документації по облаштуванню будинку енергоносіями, водопостачанням, а також можливістю заключення договорів по проведенню будівельних робіт, будівництва присадибних споруд з отриманням необхідних дозволів та виготовлення проектної документації за Позивачем за зустрічним позовом необхідне визнання прав та обов'язків забудовника на 1/2 частину спірного житлового будинку . Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів суд прийшов до висновку, що права Позивача за зустрічним позовом підлягає судовому захисту.

Outcome: approved