Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

В вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно. В обґрунтування позову посилається на те, що 25 серпня 2017 року уклав з відповідачкою договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS]. В п. 8 зазначеного правочину було узгоджено подальше нотаріальне посвідчення даного договору. Позивач виконав зобов'язання по договору купівлі - продажу, що підтверджується актом приймання - передачі майна від 25 серпня 2017 року, однак відповідачка відмовляється нотаріально посвідчувати вказаний договір. Просить суд: 1) визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку від 25 серпня 2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] 2) визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 3) правовстановлюючі документи на ім'я [PERSON] визнати такими, що втратили чинність. Позивач, [PERSON], надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка, [PERSON], надала суду нотаріально посвідчену заяву в якій просить суд розглядати справу без її участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. В письмових поясненнях наданих на адресу суду відповідачка пояснила, що дійсно 25 серпня 2017 року уклала договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] з [PERSON] Окрім того був підписаний відповідний акт здачі - приймання до вказаного договору, відповідно до якого вона передала , а [PERSON] прийняв зазначений вище будинок. Вважає, що виконала взяті на себе зобов'язання, та не вважає за потрібне нотаріально укладати договір купівлі - продажу та не має бажання його укладати. Судом встановлено, що відповідачці, [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 серпня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу, [PERSON] за реєстровим № 1389 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 серпня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу, [PERSON] за реєстровим № 1386 належить по 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.11,12). 25 серпня 2017 року сторони у справі уклали договір купівлі - продажу житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] ( а.с.6). Згідно копії акту приймання- передачі майна, який є невід'ємною частиною договору купівлі - продажу відповідач, [PERSON], передала, а позивач, [PERSON] прийняв у власність наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7). Позивач неодноразово звертався до відповідачки з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу від 25 серпня 2017 року, але відповідачка ігнорує його прохання та не вважає за потрібне нотаріально посвідчувати вказаний договір. Статтею 657 ЦК України в становлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Суд також враховує і правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 06 вересня 2017 року по справі №6-1288цс17. Відповідно до статті 1 протоколу 1 Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Поняття "майна" включає в себе в тому числі і будинок (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982р. у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції"). Оскільки відповідачка по справі відмовляється від нотаріального посвідчення договору, що підтверджується наданими до суду копіями листів позивача, отримані відповідачем, згідно пояснень відповідача вона в категоричній формі відмовляється будь - яким чином від укладення його в нотаріальній формі, відсутні докази на підтвердження об`єктивних обставин, що не дозволяють відповідачу прийняти участь у нотаріальному оформленні договору, зважаючи на те, що на час укладення договору він не підлягав державній реєстрації, а також враховуючи що позивач має непорушне право на мирне володіння своїм майном, в тому числі шляхом визнання його власником майна, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved