Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач 11 квітня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 березня 2014 року [PERSON], керуючи автомобілем «Вольво», д/н [NUMBER], виконуючи на території Російської Федерації рейс Дніпропетровськ-Єкатеринбург-Дніпропетровськ, не впорався з керуванням автомобіля та скоїв ДТП, що призвело до істотних пошкоджень вищевказаного автомобіля та причепу «Kogel», д/н [NUMBER], що належать позивачу. Постановою 16 КТ по справі про адміністративне правопорушення №00112734 від 02.03.2014 року, відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення. Відповідач є працівником на підприємстві позивача, займає посаду «водій автотранспортних засобів». Матеріальний збиток завданий позивачу, підтверджений висновками експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків №ZU130314 від 20.05.2014 року та № ZU030414 від 10.04.2014 року, та складає 150 720,98 грн. На момент ДТП обидва транспортні засоби були застраховані в ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Позивач звертався із заявою про настання страхового випадку до третьої особи ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» щодо відшкодування завданих йому матеріальних збитків завданих внаслідок ДТП, але отримав відповідь про те, що відсутні будь-які підстави для виплати страхового відшкодування так як власником і страхувальником обох транспортних засобів є одна і та сама особа, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому уточнивши свої позовні вимоги, просив суд, стягнути із [PERSON] на свою користь суму матеріальних збитків в розмірі 150 720,98 грн. та судові витрати по справі. Не погодившись із заочним розглядом справи [PERSON] подав до суду заяву про перегляд заочного рішення (а.с.195-197). Ухвалою суду від 21 листопада 2014 року скасовано заочне рішення суду від 30.07.2014 року та призначено справу до судового розгляду (а.с.203). Доповнивши свої позовні вимоги, позивач зазначив, що 14 травня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відносно транспортних засобів: автомобіля «Вольво», д/н [NUMBER] та напівпричепу «SCHMITZ (SPR24)», д/н [NUMBER]. На підставі даного договору актом здачі-приймання відповідачу позивачем були передані вищевказані транспортні засоби для виконання трудових обов'язків. Тому, враховуючи вищевикладене позивач наполягає на тому, що стягнення матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок ДТП, підлягає стягненню з відповідача на його користь у повному обсязі. В січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із поданням про прийняття зустрічної позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» про визнання договору недійсним (а.с.229-232). Ухвалою суду від 04 березня 2015 року у задоволенні клопотання про прийняття зустрічного позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» про визнання договору недійсним, відмовлено (а.с.247). Позивач в особі свого представника за довіреністю - Вострікової Н.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні проти вимог позовної заяви заперечував у повному обсязі. У задоволенні позову просить відмовити. Третя особа - ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», в особі свого представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові повідомлення з відмітками про вручення адресату в матеріалах справи (том ІІ а.с.37,38,39). Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні, повний текст складено 22 травня 2015 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного договору страхування, на вимогу відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Судом встановлено, що постановою 16 КТ по справі про адміністративне правопорушення № 00212734 від 02.03.2014 року, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.9.10 ПДР Російської Федерації, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1 500,00 р. (а.с.15). У відповідності до ч.4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, тобто є обставиною, яка не потребує доказування. В результаті ДТП було пошкоджено два транспортні засоби: автомобіль «Вольво», д/н [NUMBER], причіп «Kogel», д/н [NUMBER], що належать позивачу (а.с.32,45). Згідно висновку №ZU130314 від 20.03.2014 року та доповненню до нього від 20.05.2014 року експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку завданого власникові автомобіля «Вольво», д/н [NUMBER] в результаті його пошкодження складає 131 256,47 грн. (а.с.17-20,71-73). Висновком № ZU030414 від 10.04.2014 року визначена вартість відновлювального ремонту причепу «Kogel», д/н [NUMBER], яка становить 19 464,51 грн. (а.с.50-56). За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Також встановлено, що на момент ДТП обидва транспортні засоби, що належать ТОВ «Вініл» були застраховані в ПАТ «УСК «Гарант-Авто» згідно договорів «зелена картка» (а.с.46-49). Відповідно до п.1.11 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий сертифікат "Зелена картка" - страховий сертифікат єдиної форми, що застосовується в країнах - членах міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", які зазначені і не викреслені у такому сертифікаті. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно з п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Позивач звернувся до ПАТ «УСК «Гарант-Авто» із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, страховик повідомив його, що він не має жодних правових підстав на проведення виплати страхового відшкодування по даному випадку, у зв'язку із тим, що власником і страхувальником обох задіяних в ДТП транспортних засобів є одна і та ж особа, з чого випливає, що третьої особи не було (а.с.49). Встановлено, що [PERSON] з 26.06.2013 року по 08.04.2014 року працював в ТОВ «Вініл» на посаді водія автотранспортних засобів (а.с.6,66). Згідно ст.. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. 14 травня 2013 року між ТОВ «Вініл» та [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого [PERSON] прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому ТОВ «Вініл» транспортних засобів, а саме: автомобіль «Вольво», д/н [NUMBER], та напівпричіп «SCHMITZ (SPR24)», д/н [NUMBER] (а.с.220). У відповідності до ст..1351 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст..132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. У відповідності до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, договір оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до якого сума матеріальних збитків, що належать до відшкодування [PERSON] з урахуванням відомостей з довідки про середню заробітну плату (дохід) від 03.04.2015 року (том ІІ а.с.32), становить 1 160,37 грн. (одна тисяча сто шістдесят грн.. 37 коп.). Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги ТОВ «Вініл» є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню, внаслідок чого слід стягнути із [PERSON] на користь позивача суму матеріальних збитків в розмірі 1 160,37 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial