Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

в жовтні 2017 року позивача [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача ПАТ «Київенерго» про розірвання договору. В обгрнтування позову зазначено, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS]. Між нею та ПАТ «Київенерго» 09.10.2015 року було укладено договір № 803104700500100 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. В її квартирі було встановлено два лічильники гарячої води. Впродовж опалювальних сезонів 2015-2016 р.р., 2016-2017 р.р. відповідач неналежним чином виконував свої зобов»язання відповідно до договору, в зв»язку з чим нарахований відповідачем борг в сумі 15045,23 грн. вона не визнає та просить суд розірвати зазначений договір в примусовому порядку. В квітні 2018 року позивач уточнила позовні вимоги та просила суд розірвати договір № 803104700500100 від 09.10.2015 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду на загальну суму в розмірі 30000 грн., оскільки, їй, як споживачу, неправомірними діями та бездіяльністю відповідача, як виконавця, завдано матеріальну та моральну шкоду, яка нею оцінена на загальну суму 30000 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила змінені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, які зазначені в позові та уточненнях до нього, стягнувши саме із відповідача ПАТ «Київенерго» завдану їй матеріальну та моральну шкоду. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Суду подав письмовий відзив від 14.02.2018 року, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити та 02.08.2018 року до суду подав письмову заяву, в якій представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки, з 01.05.2018 року ПАТ «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання та повідомило споживачів про припинення дії пропозиції (публічної оферти) мешканцям житлових будинків м. Києва відносно укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, а тому відповідач не є та не буде виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, всі договори припинені, а відтак відсутній предмет спору та на даний час відповідач у даній справі є неналежним, що є підствою для відмови в позові. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласницею квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 22.01.1997 року (а.с.5). 09.10.2015 року між позивачем [PERSON] (споживач) та відповідачем ПАТ «Київенерго» (виконавець) було укладено договір № 803104700500100 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до умов якого виконавець зобов»язався своєчасно надавати споживачу відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно із діючими нормами, а споживач зобов»язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами і на умовах, що передбачені даним договором (а.с.6-9). Згідно із ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, що укладається виконавцем зі споживачем - фізичною особою, яка не є суб»єктом господарювання, є договором приєднання. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови. Відповідно до ч. 2 ст. 634 Цивільного кодексу України, договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналась, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов»язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналась. Сторона, яка приєдналась має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. В обгрунтування позовних вимог щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов»язань за договором, в зв»язку з чим, останній підлягає розірванню, позивачем надано ряд звернень до ЖЕО № 110 щодо незадовільного стану опалення, та відповідей на ці звернення, зокрема, і в частині того, що позивачу буде зроблено перерахунок за ті кімнати, де температура була нижче 18 градусів тепла, надано акт від 15.09.2017 року, відповідно до якого в квартирі [ADDRESS] було демонтовано радіатори опалення в кількості чотирьох штук та встановлено запірну арматуру на трубопроводі центрального опалення, в зв»язку із протіканням радіаторів в даній квартирі згідно із заявою від 15.09.2017 року, а також надані ряд претензій відповідача в частині наявності заборгованості за послуги з централізованого опалення, та квитанції для сплати за послуги, з якими позивач категорично не згодна. Посилання позивача в поданій до суду позовній заяві на ту обставину, що відповідачем неправомірно нараховані кошти за послуги, які вона фактично не отримує, наявність заборгованості, яку вона не визнає та яку відповідач намагається стягнути з судовому порядку, - не може бути оцінено судом, як правова підстава для розірвання укладеного між сторонами по справі договору. Крім того, судом в ході розгляду справи було встановлено, що 01.05.2018 року ПАТ «Київенерго» припинило свою діяльність у сфері теплопостачання, у зв»язку з тим, що 24.04.2018 року Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної 30.04.2018 року укладеної з ПАТ «Київенерго» угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 року. Майно комунальної власності територіальної громади м. Києва повернене з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення зазначеної угоди від 30.04.2018 року, закріплено на правах господарського відання за Комунальним підприємством «Київтеплоенерго» виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, в експлуатацію якого з 01.05.2018 року перейшли котельні, теплові мережі та пункти, засоби обліку та інше майно (а.с. 139). В зв»язку з припиненням з 01.05.2018 року діяльності ПАТ «Київенерго» у сфері теплопостачання, відповідачем було повідомлено на офіційному сайті ПАТ «Київенерго» для клієнтів та у газеті «Хрещатик» (випуск № 48 (5099) від 04.05.2018 року) про припинення дії пропозиції (публічної оферти) мешканцям житлових будинків м. Києва відносно укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, текст якого було опубліковано в газеті «Хрещатик» (а.с.140). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що з 01.05.2018 року дія договору, який є предметом розгляду даної справи припинена, суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про розірвання договору слід відмовити. При вирішенні позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд зазначає про наступне. Відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Так, загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є: наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобовязання. Наявність шкоди і її розміри доводить потерпілий; протиправність дій того, хто завдав шкоду. За загальним правилом, шкода, заподіяна правомірними діями, відшкодуванню не підлягає, якщо інше не встановлене законом (до таких винятків відноситься, наприклад, відшкодування шкоди, заподіяної в стані крайньої необхідності); причинний зв'язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла. Для виникнення деліктних зобов»язань необхідний безпосередній причинний зв'язок між цими явищами, тобто протиправні дії повинні породжувати шкідливий результат; вина, того, хто завдав шкоду. При цьому закон виходить із презумпції вини того, хто завдав шкоди. Якщо потерпілий довів наявність шкоди, то той, хто завдав її, повинен довести відсутність своєї вини. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Крім того, відповідно до частин 3, 4 та 5 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд звертає увагу на зміст статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, якою передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб»єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. В обґрунтування позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, позивачем зазначається, що, незважаючи на її численні звернення щодо ненадання послуг, відповідач продовжував нараховувати їй оплату за послуги, та вимагав сплатити заборгованість, в зв»язку з чим їй завдано матеріальної шкоди. Однак, на думку суду, наданими позивачем доказами, остання, не довела заподіяння їй матеріальної шкоди саме неправомірними діями відповідача, а всі доводи позивача зводяться до незгоди із нарахованими сумами за послуги та намагання відповідача стягнути заборгованість в судовому порядку, а тому в задоволенні вимоги про стягнення матеріальної шкоди необхідно відмовити. Крім того, позивачем в ході розгляду справи не доведено спричинення їй моральної шкоди, а саме те, в чому полягали її психічні та фізичні страждання, та необгрунтовано належними та допустимими доказами розмір моральної шкоди, а тому суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог також відмовити. Одночасно із наведеним, суд вважає за необхідне зазначити про те, що в ході розгляду справи стороною відповідача було повідомлено суд про те, що на даний час ПАТ «Київенерго» є неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки діяльність товариства у сфері теплопостачання припинена. Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Із зазначеного необхідно зробити однозначний висновок, що, як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так і залучення до участі у справі іншої особи, як співвідповідача, - здійснюється судом виключно за клопотанням позивача. При цьому, суд звертає увагу на те, що частинами 4 та 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. Судом в ході розгляду даної справи створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань. В силу вимог ст. 51 ЦПК України, суд позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обов»язок щодо роз»яснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача судом виконаний в повному обсязі, а тому, оскільки, позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди пред»явлені до не належного відповідача, суд вважає, що це є також підставою для відмови в їх задоволенні. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що надані суду докази в сукупності вказують на безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а також те, що після роз»яснення судом наслідків пред»явлення позову до неналежного відповідача, - позивач в категоричній формі відмовилась змінювати відповідача на належного або залучати співвідповідача, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати в силу ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed