Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

В квітні 2015року [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] та ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним договору іпотеки, мотивуючи вимоги тим, щоз 01.12.1979 р. перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі під час якого ними було придбано за спільні кошти майно, що є спільною сумісною власністю, в тому числі згідно договору купівлі-продажу від 20.11.2006 року: комплекс - нежитлова будівля літ.«Б», загальною площею 26,6 кв. м.; приміщення першого поверху №3-13, І; другого поверху №15-24, 57, 58, II; третього поверху №25-48, III; четвертого поверху №49-56, IV; загальною площею 641,3 кв. м., житловою 260,1 кв. м, в будівлі літери «А-4» (гуртожиток), який розташований за адресою: м .Харків, вул. Корчагінців, буд.26 «а».Цій договір був нотаріально посвідчений 20.11.2006 року ПН ХМНО [PERSON] за реєстром №6758 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за реєстровим №1727289. 10.08.2011 року між ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого на є ПАТ «НЕОС БАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №15-1173/2011 на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 328 000,00 грн. і в забезпечення виконання позичальником вищевказаного зобовязання за кредитним договором, між ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON] 10.08.2011р. був укладений договір поруки №15-1173/2011/П1 від 10.08.2011р., а також для забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, між ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON], був укладений іпотечний договір, предметом якого є вказане нерухоме майно, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Корчагінців, буд.26 « А» Позивач зазначив, що предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки набутий [PERSON] у власність за час шлюбу з нею, однак, порушуючи вимоги частини другої статті 6 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», статті 369 ЦК України, статті 65 СК України без її згоди як співвласника майна, [PERSON] передав його в іпотеку ПАТ «БАНК КІПРУ». Відповідачем надана заява позивача від 10.08.2011 року, де зазначено, що [PERSON]Ю надала згода чоловікові на передачу в іпотеку нежитлову будівлю літ 2 «Б», що розташовано за адресою: м .Харків, вул. Корчагінців, буд.26 «А» та укладення договору іпотеки на умовах за його розсудом, але вона була невірно поінформована нотаріусом про характер цього правочину, вважала, що надає згоду на розпорядження спільним майном та на укладання її чоловіком договорів саме в інтересах сім'ї. Однак в заяві [PERSON] відсутній запис нотаріуса про те, що вона ознайомила [PERSON] з юридичними наслідками такої заяви, що суперечить пункту 8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Було розяснено лише зміст ст. ст. 60 та 65 СК України. Окрім того, в тексті іпотечного договору від 10 серпня 2011 року, який був укладений між ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON], з яким вона не ознайомлена, відсутній запис щодо згоди другого з подружжя, хоча про наявність згоди другого подружжя мало б зазначатися в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Така вимога закону не дотримана, отже дані обставини суперечать пункту 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції яка діяла на час укладення іпотечного договору.Форма посвідчувального напису на згоді не відповідає листу МЮ України від 16.07.2009р. Нотаріус був зобовязаний формулювати цю згоду у вигляді правочинну, а надана письмова згода у вигляді заяви за своєю правовою природою не є згодою на передачу нерухомого майна в іпотеку, нотаріус тільки посвідчила справжність підпису позивачки на заяві, а не факти, викладені в ній. Згідно з ч.1 ст. 219 ЦПК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину, такий правочин є нікчемним і тому заява від 10.08.2011р. є нікчемним правочином. Вважає, що іпотечний договір від 10.08.2011 року було укладено [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди позивача на передачу спільного сумісного майна в іпотеку, тому він є недійсним в силу ст.ст.203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог ст.578 ЦК України та ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку" і тому просить визнати його недійсним, із виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону відчуження об'єкта нерухомого майна Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі і дала пояснення про обставини викладені вище, а також дала пояснення щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, вказує, що строк звернення до суду не був пропущений, так як [PERSON] про порушення своїх прав дізналася лише в жовтні 2014 року після отримання вимоги банку про добровільне виселення та ознайомленні з текстом примірника іпотечного договору, який весь час знаходився у її чоловіка [PERSON]. Позивач не знала і не могла знати про порушення її прав нотаріусом, оскільки була юридично необізнаною по даному питанню. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася про порушення її права. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не зявився, про день і час слухання справи сповіщений належним чином, надав заяву про слухання справи за його відсутністю. Представник відповідачаТОВ «Кредитні ініціативи» заперечував проти позову, посилаючись на його необґрунтованість, вказує на те, що в один день, а саме: 10.08.2011 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» були укладені з [PERSON] наступні договори: кредитний договір №15-1173/2011 на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 328 000,00 грн., іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Корчагінців, буд.26 «А», а також в забезпечення виконання позичальником вищевказаного зобовязання за кредитним договором, з [PERSON] був укладений договір поруки №15-1173/2011/П1 від 10.08.2011р. При цьому, [PERSON] була надана нотаріальна посвідчена письмова згода на укладення іпотечного договору від 10.08.2011 року і тому її ствердження, що не було такої згоди не відповідає дійсності. Банк та нотаріус не вводив в оману позивача. Позиція [PERSON] спрямована на ухилення від взятих на себе зобовязань щодо повернення кредитних коштів і заява подана після того як подана заява про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім цього, вважає, що позовна заява подана з порушенням вимог ст. 257 ЦК України, так як заява на згоду на укладення іпотечного договору і сам договір був укладено 10.08.2011р., з яким вона була ознайомлення, а позов поданий в 2015р., тобто за межами трьох років. Відповідно до п. 1.2 Договору поруки від 10.08.2011 року поручитель [PERSON] засвідчує, що ознайомлена з Кредитним договором та згодна з його умовами, а в п.2.1 Кредитного договору від 10.08.2011 року вказано, що в забезпечення виконання зобовязань за цим договором, позичальник надає банку в іпотеку приміщення за адресою м. Харків, вул. Корчагінців, б. 26 «а» і тому ствердження позивача про те, що вона не знала про іпотечний договір не відповідає дійсності. Крім цього, позивач не могла не знати, що кредит у розмірі 1 328 000,00 грн. повинен бути забезпечений іпотекою. Третя особа ПН ХМНО [PERSON], яка також була допитана і в якості свідка пояснила, що при укладення договору іпотеки від 10.08.2011року, укладеного між банком та [PERSON] нею були виконані вимоги Закону України "Про іпотеку", а також отримана згода позивача [PERSON] на передачу в іпотеку та укладення договору іпотеки, їй також розяснювалися приписи ст. ст. 60,65 СК України. Вважає, що запис нотаріуса на заяві [PERSON] та зазначення номеру запису в нотаріальному реєстрі від 10.08.2011 року є посвідчувальним написом. [PERSON] дала згоду на укладення договору іпотеки між її чоловіком та банком, про що свідчить її підпис в заяві. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 10.08.2011 року між ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого був ПАТ «НЕОС БАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №15-1173/2011 на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 328 000,00 грн. і в забезпечення виконання позичальником вищевказаного зобовязання за кредитним договором, між ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON] 10.08.2011р. був укладений договір іпотеки №15-1173/2011/П1 від 10.08.2011р., предметом якого є вказане нерухоме майно, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Корчагінців, буд. 26 «а». Цього ж дня було несено в Державний реєстр іпотек реєстраційний запис за №2932 від 10.08.2011 року про державну реєстрацію іпотечного договору, укладеного ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON] 10 серпня 2011 року, а також до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис за №2933 від 10.08.2011 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за іпотечним договором. За договору факторингу від 21.07.2014р., ПАТ «НЕОС БАНК» відступило своє право вимоги за договорами, укладеними від 10 серпня 2011р. на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (ст. ст. 215, 216 ЦК України) Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені ст. 60 СК України, зокрема, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Станом на час укладення іпотечного договору від 10 серпня 2011 року, зазначений предмет іпотеки належав на праві власності іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу вищевизначеного комплексу, нежитлових будівель літ.«Б» та літ «А-4», якій був нотаріально посвідчений 20.11.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]Мі за реєстром №6758 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за реєстровим №1727289. Придбане спільно було оформлене на ім'я [PERSON] . [PERSON] та Таран Н Ю. перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.12.1979 року і тому майно зазначено як предмет іпотеки в договорі від 10.08.2011 року є спільною сумісною власністю подружжя Таран. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. В матеріалах справи є заява [PERSON], де вона дає згоду на передачу в іпотеку та укладення договору іпотеки, а також можливих змін та доповнень до цього договору її чоловіком [PERSON], комплекс нежитлову будівлю літ.«Б», який розташований за адресою: м .Харків, вул. Корчагінців, буд.26 « а», придбаних ними за спільні гроші на протязі перебування в зареєстрованому шлюбі, на умовах за його розсудом. Зміст ст. 60,65 СК України нотаріусом розяснено і її підпис була засвідчена нотаріусом [PERSON] і ця заява зареєстрована в реєстрі за № 2931. Надаючи заяву про передачу в іпотеку сумісного нерухомого майна [PERSON] не могла не розуміти юридичних наслідків згоди на передачу в іпотеку та укладення договору іпотеки. Після надання заяви про згоду на укладення іпотечного договору, в цей же час було укладено і договір іпотеки від 10.08.2011р., посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], а також кредитний договір від №15-1173/2011, де в п. 2.1. зазначено, що виконання зобовязань по кредитному договору забезпечується іпотекою та фінансовою порукою [PERSON] З цим договором [PERSON] ознайомлено, про що зазначено в п. 1.2 Договору поруки №15-1173/2011/П1 від 10.08.2011 року. Посилання позивача на необізнаність з умовами іпотечного договору не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до написаної особисто позивачкою заяви, вона знала про намір свого чоловіка на оформлення іпотечного договору та надала на це свою згоду, а ознайомлення з його умовами було її правом, яким [PERSON] не скористалась. З урахуванням викладеного, суд визнає, що підстав для визнання правочину недійсним немає

Outcome: dismissed