Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 грудня 2017 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, який уточнила в поданій до суду 05 січня 2018 року заяві. Посилалася на те, що з 1997 року перебувала з відповідачем в трудових відносинах, з 15 жовтня 2010 року по 01 грудня 2017 року працювала на посаді інспектора загального відділу. Вказувала, що 29 вересня 2017 року була ознайомлена з наказом ректора від 29 вересня 2017 року № 244, яким попереджена про наступне звільнення з 01 грудня 2017 року. Також позивач вказувала, що наказом ректора від 22 листопада 2017 року № 297 звільнена з посади інспектора загального відділу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 30 листопада 2017 року. Вважає, що наказ від 22 листопада 2017 року № 297 є незаконним, суперечить чинному законодавству. Просила суд визнати незаконними та скасувати наказ ректора від 29 вересня 2017 року № 244 та наказ ректора від 22 листопада 2017 року № 297. Просила також поновити на посаді інспектора загального відділу структурного підрозділу Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2017 року по час поновлення на посаді. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 січня 2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачем 26 січня 2018 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити за їх безпідставністю. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2018 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач [PERSON] та її представник повністю підтримали вимоги позовної заяви, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала. Вважає, що звільнення позивача відбулося на законній підставі, з дотриманням норм трудового законодавства. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 29 вересня 1997 року перебувала в трудових відносинах з Вищим державним навчальним закладом України «Українська медична стоматологічна академія», 15 жовтня 2010 року наказом від 15 жовтня 2010 року № 239 переведена на посаду інспектора загального відділу. Також встановлено, що згідно з наказом № 297 від 22 листопада 2017 року позивач [PERSON] 30 листопада 2017 року звільнена з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності штатної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За нормами ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеною у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до роз'яснень, викладених у абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як встановлено дослідженими в справі доказами, згідно з наказом ректора академії від 28 вересня 2017 року № 335 скорочено одну ставку інспектора загального відділу з 01 грудня 2017 року (а.с. 50). В подальшому наказом ректора академії від 29 вересня 2017 року № 244 попереджено інспектора загального відділу [PERSON] про її наступне звільнення з 01 грудня 2017 року. Скорочення чисельності підтверджено також даними досліджених в судовому засіданні штатних розписів. Тому суд приходить до висновку, що у відповідача Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» дійсно мало місце скорочення чисельності штату. Посилання позивача як в поданій до суду позовній заяві, так і в судовому засідання на ту обставину, що таке скорочення посади інспектора загального відділу не є обґрунтованим, не має правового та економічного обґрунтування, не може бути прийняте судом до уваги. За нормами ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. За нормами законодавства розроблення штатного розпису має здійснюватися на основі внутрішніх організаційно-нормативних документів (чинна структура і чисельність, положення з оплати праці) та з урахуванням вимог нормативно-правових актів. Враховуючи, що відповідач по справі є самостійним суб'єктом, за нормами законодавства має самостійно визначати організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, посилання позивача на те, що скорочення однієї посади не є раціональним, не має правового та економічного обґрунтування, судом оцінюється критично. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але суд не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] про наступне звільнення з займаної посади була попереджена відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України не пізніше ніж за два місяці. Дана обставина підтверджена зокрема тим, що [PERSON] під підпис була ознайомлена з відповідним наказом про звільнення від 29 вересня 2017 року № 244 (а.с. 10-11), окрім того, дана обставина не оспорювалася позивачем в судовому засіданні. Також дослідженими в справі доказами встановлено, що на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення відповідачем було запропоновано позивачу іншу роботу, але [PERSON] із запропонованими вакансіями не погодилася, що також визнавалося нею в судовому засіданні. При вирішенні справи судом також враховується, що при звільненні позивача з посади інспектора загального відділу, інші вільні посади інспектора саме в даному відділі були відсутні, відповідачем запропоновано було інші вільні посади в інших структурних підрозділах, при цьому на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України відповідачем було неодноразово запропоновано всі інші вакантні посади (інша робота), які з'являлися протягом цього періоду і які існували на день звільнення (а.с. 22-24, 51-59). Свою згоду на переведення на будь-яку із запропонованих посад позивач не дала. Судом враховується те, що законодавством передбачено обов'язок роботодавця запропонувати вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, але не заборонено пропонувати працівникам вільне робоче місце нижчого рівня кваліфікації. Вирішуючи питання про дотримання відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 ст. 42 КЗпП України передбачено категорії працівників, перевага в залишенні на роботі яким надається при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Отже, при вивільненні працівників у зв'язку із скороченням в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо. Як встановлено судом, при звільненні позивача відповідачем враховано вимоги статті 42 КЗпП України, зокрема продуктивність праці [PERSON], яка була нижчою, порівняно з іншим працівником ([PERSON]), що займав аналогічну посаду інспектора загального відділу (а.с. 79). Твердження позивача [PERSON] про те, що вона мала переважне право на залишення на роботі на підставі пунктів 2 та 3 частини другої статті 42 КЗпП України, оскільки має тривалий безперервний стаж роботи та є особою, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, має на утримання дитину з інвалідністю, є безпідставним, так як положення ч. 2 статті 42 КЗпП України застосовуються до працівників, які мають рівні умови продуктивності і кваліфікації, в той час як при прийнятті рішення про надання переваги на залишенні на роботі відповідач керувався вимогами частини першої статті 42 КЗпП України. На підставі викладеного, оскільки питання щодо переважного права залишення на роботі розглянуто відповідачем з урахуванням продуктивності праці, виконання більшого обсягу робіт, при цьому, саме безпосередній керівник надавав характеристику продуктивності праці працівника, тобто, на підставі ч. 1 ст. 42 КЗпП України, норми ч. 2 ст. 42 КЗпП України не підлягають застосуванню. Посилання позивача на те, що не було запитано її особисту думку з цього приводу, відсутні матеріали порівняльного аналізу продуктивності праці, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки нормами трудового законодавства не передбачено обов'язку роботодавця на вчинення таких дій. На підставі викладеного, враховуючи, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників, позивача було належним чином було попереджено про наступне звільнення, їй було декілька разів запропоновано інші вакантні посади, від яких позивач відмовилася, суд приходить до висновку, що відповідач мав підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Оскільки звільнення позивача [PERSON] відповідачем було здійснено на законній підставі, суд приходить до висновку, що правові підстави для поновлення позивача на посаді інспектора загального відділу Вищого державного навчального закладу України «УМСА» відсутні, тому вимоги позивача про скасування наказів та поновлення на роботі заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі. За відсутності правових підстав для поновлення позивача на посаді, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку, тому в цій частині вимоги [PERSON] також не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог понесені нею судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають їй відшкодуванню. Окрім того, позивачем не сплачувався судовий збір за вирішення вимог про поновлення на роботі, тому в цій частині судовий збір за розгляд судом справи слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed