Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У позовній заяві позивач вказала, що 12.11.2002 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, від шлюбу у них народилися діти: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Позивач зазначила, що причиною розірвання шлюбу є те, що вони з відповідачем не можуть спокійно вирішувати нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують одне одного. З відповідачем вони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Перебування у шлюбі вважає за недоцільне, тому просить ухвалити рішення, яким розірвати між ними шлюб. Неповнолітні діти знаходяться на повному утриманні позивача. Відповідач у добровільному порядку коштів на їх утримання не надає. Позивач просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі. Позивач [PERSON] 10.01.2018 року подала до суду заяву, у якій змінила свої позовні вимоги, а саме просила суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти у розмірі 1/3 частки зі всіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду i до досягнення дітьми повноліття, та судові витрати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що свої позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просила справу розглянути без її участі. Відповідач по справі [PERSON] позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення, просив справу розглядати без його участі, про що зазначив в письмовій заяві до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, прийнявши визнання позову відповідачем, оскільки це не буде суперечити закону і не порушуватиме прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі, оскільки сім'я сторін розпалась, мір до примирення вони не приймали та миритися не бажають, спільне господарство не ведуть. 12.11.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Барського районного управління юстиції у Вінницькій області зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, про що складено відповідний актовий запис №110. Так, відповідач являється батьком неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про їх народження. Згідно довідки КП «Бар-Благоустрій» № 1110 від 03.11.2017 року неповнолітні діти перебувають на утриманні матері. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин. Подальше існування сім`ї є неможливим, оскільки між сторонами відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім`ї. Згідно з ст. 112 СК України суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, які полягають у тому, що сімейні стосунки між сторонами не склалися, у позивача відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім'ї, ураховуючи причини розірвання шлюбу, вважає, що нема підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати. Згідно з ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Вирішуючи чи підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення аліментів, суд виходить з такого. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач відмовляється добровільно надавати допомогу на утримання неповнолітніх дітей. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Відповідно до постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів "вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення." Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. На підставі ст.ст. 110, 112, 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved