Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: шлюб, укладений 19 грудня 1995 року між нею та [PERSON] розірвати; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повнолітнього віку; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повнолітнього віку. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 19 грудня 1995 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Від шлюбу вона з відповідачем має спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя між нею та відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, на сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на шлюб та сім'ю, відсутність спільних інтересів, що потягли поступове припинення подружніх стосунків. Останні п'ять років подружні відносини між ними остаточно погіршилися, між ними часто виникали сварки, що негативно впливало на її емоційних стан та емоційний стан дітей. Неодноразові спроби примирення не призвели до покращення стосунків. З лютого 2014 року вони однією сім'єю не проживають, спільного господарства не ведуть, фактично шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, втрачені всі фізичні та духовні зв'язки, сім'я існує формально. За час спільного проживання відповідач, намагався належним чином виконувати батьківські обов'язки щодо виховання та розвитку дітей, проте, оскільки на сьогоднішній день відповідач добровільно аліменти не сплачує, а остаточних домовленостей щодо їх сплати у них не досягнуто, витрати щодо забезпечення першочергових потреб дітей, таких як одяг, харчування, лікування вона несе самостійно. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути позов без його присутності, з текстом позовної заяви про розірвання шлюбу ознайомлений у повному обсязі і повністю її підтримує. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\- ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, та за згодою позивача постановити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, доводи поданої позивачем заяви, суд приходить наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського району м. Донецька, актовий запис № 985 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх доньок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 8, 9). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони не проживають разом з травня 2014 року, з цього часу не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що позивач проживає разом з неповнолітніми доньками за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований та проживає окремо від дітей, постійної участі у вихованні та утриманні доньок не приймає. Відповідно до ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет на 2015 рік" установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, між 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання доньок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягають до стягнення аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 500 гривень щомісячно, до досягнення донькою повноліття та на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] аліменти у розмірі 500 гривень щомісячно, до досягнення донькою повноліття. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду була звільнена позивач. На підставі викладеного,

Outcome: approved