Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за межі України, а саме до Республіки Польща на період з 25 липня 2019 року по 20 серпня 2019 року у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на те, що з 22.12.2015 року вона перебуває з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, однак на даний час вони однією сім`єю не проживають. У шюбі в них [INFO] народився син [PERSON] . У липні-серпні 2019 року вона має намір поїхати із сином у Республіку Польща в гості до своєї матері [PERSON] . Відповідач [PERSON] незважаючи на її неодноразові прохання відмовляється надати нотаріальний дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина за кордон. З цих підстав позивач змушена звертатися до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, також вказала, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення, оскільки, щодо заочного вирішення справи не заперечують позивачі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Староскалатської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з дозволу на постійне перебування виданого 14.07.2016 року, [PERSON] , [INFO] , українка, має право постійного перебування та доступу до праці на теритрії Республіки Польща до 14.07.2026 року . 22.04.2019 року позивачем [PERSON] надіслано відповідачу [PERSON] письмове прохання з`явитися 02.05.2019 року о 10.00 год. до приватного нотаріуса Журавель С.С ., за адресою Підволочиський район м . Скалат, вул. Грушевського, 8 , для оформлення згоди щодо виїзду сина [PERSON] за кордон, однак, відповідач у вказаний час та дату до нотаріуса не з`явився. З позовної заяви вбачається, що позивач має намір поїхати з неповнолітнім сином [PERSON] , 2018 р.н. у Республіку Польща з метою відвідати свою матір та бабусю дитини [PERSON] у період з 25 липня 2019 року по 20 серпня 2019 року. При цьому, для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак відповідач ухиляється від надання такого дозволу. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 із змінами від 22 лютого 2019 року (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ч.3 ст.11 України "Про охорону дитинства" зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки, щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітнього сина сторін, у тому числі, з метою забезпечення можливості відвідання дитиною бабусі, яка проживає за межами України у Республіці Польща, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення шляхом надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за межі України, а саме до Республіки Польща на період з 25 липня 2019 року по 20 серпня 2019 року у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: approved