Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначила, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 23.12.2000 року по 16.03.2015 року. За час шлюбу ними придбано чотирьохкімнатну квартиру за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська), 8/36, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 25.06.2013 року. Купівля квартири була здійснена за сумісні гроші в сумі 45 000 грн. 00 коп., оскільки вони набуті під час зареєстрованого шлюбу. У зв'язку з відсутністю між позивачем та відповідачем домовленості щодо поділу спільної квартири, а також щодо розміру часток в праві власності на неї, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська) 8/36, а також стягнути суму сплаченого судового збору. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином, надала уточнення позовних вимог, в яких просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частку квартири, що розташована за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська), 8/36 з урахуванням інтересів неповнолітньої доньки [PERSON], усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом їх вселення в квартиру та стягнути з відповідача на її користь понесені витрати з оплати судового збору у сумі 1398 грн. 40 коп. та 1850 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. Крім того, надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просить суд слухати справу без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просить суд слухати справу без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у випадку неявки до судового засідання відповідача, належним чином повідомленого та такого, що не повідомив про причини неявки, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, що маються в справі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим розглянути справу з постановленням заочного рішення в порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.12.2000 року по 16.03.2015 року . Згідно свідоцтва про народження сторони від спільного шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником чотирьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська), 8/36, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 25.06.2013 року, загальною площею 66,64 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м.. У відповідності з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська), 8/36 під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним майном подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно із абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК Україна щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Верховним Судом України у справі за № 6-37цс13 висловлено правову позицію, відповідно до якої: «при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду». За таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира Донецька область, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська), 8/36 є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], відтак, визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири кожному. Слід також зазначити, що ч. 2, 3 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до довідки від 13.11.2015 року, виданої КП "Імпульс м. Українськ", [PERSON] дійсно проживає за адресою: [INFO] (Октябрьська), 8/36, за даною адресою з нею також мешкають [PERSON] та [PERSON]. Належних та допустимих доказів щодо прийняття рішення суду чи то наявності домовленості між батьками про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], разом із матір'ю позивачем не надано. В зв'язку з чим, позовні вимоги позивача, щодо визнання за нею право власності на 2/3 частку квартири, з урахуванням неповнолітньої доньки [PERSON], суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Вирішуючи позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення позивача разом із дитиною до спірної квартири, суд також вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного доказу в підтвердження факту того, що відповідач чинить перешкоди в користуванні спільним майном. Крім того, надана самим позивачем довідка з КП "Імпульс м. Українськ" свідчить про те, що вони разом із донькою мешкають за вищевказаною адресою. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку,що позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню і слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська) 8/36. У відповідності зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судових витрат з оплати судового збору у сумі 1398 грн. 40 коп. та 1850 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial