Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач), треті особи: Головне територіальне управління юстиції в місті Києві (далі по тексту - третя особа-1), [PERSON] (далі по тексту - третя особа-2) та [PERSON] (далі по тексту - третя особа-3) про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] За життя, матір позивача перебувала у шлюбі із [PERSON] та вони в шлюбі набули квартиру [ADDRESS] Позивач зазначала, що вказана квартира була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] і належала їм в рівних частках. Після смерті матері позивача [PERSON] залишилось три спадкоємці першої черги, її чоловік [PERSON], син - [PERSON] і позивач [PERSON], які на думку позивача, успадкували належну померлій [PERSON] ? частини спірної квартири, тобто по 1/6 кожному. Позивач у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері. Разом із тим, нотаріусом було відмовлено у видачі позивачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом на 1/6 частину квартири [ADDRESS], оскільки [PERSON] не надав нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру. Наприкінці 2017 року [PERSON], помер, а у вересні того ж року позивач випадково знайшла у спірній квартирі копію договору купівлі-продажу та заповіту на ім'я [PERSON] Оригінал договору втрачений. В подальшому, 30.09.2017 року позивач звернулась до третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину за законом на 1/6 частину вказаної квартири, проте у виданні свідоцтва позивачу було відмовлено з тих підстав, що квартира є власністю [PERSON] і позивач на має відношення до квартири та не має до неї жодного відношення. Ухвалою суду від 23.11.2017 року було відкрито провадження у даній справі. Від третьої особи Головного територіального управління юстиції в місті Києві надійшли письмові пояснення по справі, в яких представник просив суд розглядати справу за його відсутності. Від третьої особи [PERSON] надішли пояснення по справі, в яких вона зазначала, що квартира, на частину якої позивач просить суд визнати право власності, була придбана за власні кошти [PERSON] після продажу двохкімнатної квартири, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS], яку він набув право власності ще до шлюбу із [PERSON] В судовому засіданні 04.04.2018 року від третьої особи [PERSON] надійшло клопотання про витребування нотаріально посвідченої копії договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], яке судом було задоволено. Представник позивача також звернувся до суду із клопотанням про витребування копій матеріалів спадкових справ [PERSON] та [PERSON], яке також було задоволено судом. З урахуванням думок учасників судового процесу, судом в судовому засіданні 04.04.2018 року було проведено підготовче засідання та ухвалою суду від 04.04.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 24.07.2018 року. 12.06.2018 року представник відповідача надав заперечення на позов, в яких вважав, що Київська міська рада не є належним відповідачем у справі та в задоволенні позову слід відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином та суд за згодою позивача, на підставі ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Треті особи Головне територіальне управління юстиції в місті Києві та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11, а.с. 5,6). За життя, [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15.12.2001 року. 17.06.2015 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, [PERSON] (а.с. 13). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 111). 30.09.2017 року позивач звернулась до третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину у квартирі, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 16). Постановою державного нотаріуса третьої Київської державної нотаріальної контори Пєшковою О.П. від 06.10.2017 року було відмовлено позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, оскільки встановлено, що спадкове майно відсутнє (а.с. 17, 107). 12.06.2017 року [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 112) 10.04.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовською Л.Д. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру під [ADDRESS] (а.с. 129). Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.04.2018 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 131). У силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Разом із тим, відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. За визначених обставин, із матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем квартири під [ADDRESS] за заповітом є [PERSON] Позивачем складений заповіт, а також право власності [PERSON] не оспорюється. Таким чином, за наявності заповіту та прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], підстави для спадкування за законом відсутні. Окрім того, позивач посилалась на необхідність визнання за нею права власності на 1/6 квартири у справі про спадкування майна після смерті своєї матері, мотивуючи, що квартира є об'єктом спільної власності подружжя. Разом із тим, частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із п.п. 1,3, 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2004 року, яку він придбав за 156745,30 грн. 17.08.2004 року, в той самий день, [PERSON] було відчужено квартиру [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 1994 року, за 207222,60 грн. Окрім того, згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-399цс17: "Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя". Таким чином, з наданих суду документів вбачається, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] в період шлюбу із [PERSON], проте за особисті кошти. Доказів іншого позивачем ході судового розгляду суду не надано. Окрім того, суд приходить до висновку, що позов заявлено до неналежного відповідача з огляду на наступне. Так, відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав, або особа, яка не визнає право власності позивача на майно. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В даному випадку, пред'явивши позов до Київської міської ради, позивач невірно визначився із відповідачем, що підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а також такими, що пред'явлені до неналежного відповідача, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed