Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON] про захист гідності, честі, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, при цьому пояснивши наступне. 11.03.2013р. відповідач подала скаргу до Генеральної прокуратури України в якій зазначила недостовірні відомості про особисте життя позивача та членів його родини. На думку позивача таким чином відповідачем було поширено завідомо неправдиві відомості, які вказують на нього як людину, яка негативно висловлювалася у взаємовідносинах з оточуючими, створює негативну репутацію та почуття недовіри. У зв'язку із наведеним позивач просив суд визнати недостовірною, негативною та такою, що ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації, інформацію поширену відповідачем, а також зобов'язати відповідача спростувати недостовірну відносно позивача інформацію у той самий спосіб, як вона була поширена: шляхом подання відповідної заяви до Генеральної прокуратури України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач та її представник у судовому засіданні та наданих письмових поясненнях заперечили проти позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому позивач зазначила, що із скаргою від 11.03.2013р. вона звернулася до Генеральної прокуратури України як до правоохоронного органу з метою захисту своїх прав та законних інтересів. Зокрема, наведеною скаргою відповідач просила Генеральну прокуратуру України перевірити обставини викладені у скарзі, вжити заходи реагування та за наявності обставин притягнути до відповідальності особу позивача. Крім того відповідач зазначила, що скарга від 11.03.2013р. не містить фактичних тверджень, а складається із оціночних суджень, які відповідач просила перевірити Генеральну прокуратуру України. Врахувавши надані сторонами пояснення, на основі з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд робить висновок про необхідність відмовити у задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач звернулася із скаргою від 11.03.2013р. до Генеральної прокуратури України стосовно незаконних дій позивача та його родини по відношенню до відповідача та її родини. Разом з цим вбачається із тексту вищезазначеної скарги, що відповідач зазначала наступні обставини, як підстави для її подання до Генеральної прокуратури України. як правоохоронного органу: «... почав кричати, висловлюватися нецензурно та погрожувати, що буде вибивати нам двері…», «… постійно принижують, погрожують фізичною розправою, та биттям «морди», «…здійснює адміністративне правопорушення, дрібне хуліганство, ст. 173 Кодексу України про адміністративні про порушення». При цьому відповідач скаргою від 11.03.2013р. просила Генеральну прокуратуру України, як правоохоронний орган вжити передбачені чинним законодавством заходи реагування та за наявності підстав притягнути до відповідальності позивача. Крім того, підчас розгляду справи судом було допитано в якості свідка по справі відповідача, за згодою останньої, щодо підстав та мети із якою було подано до Генеральної прокуратури України скаргу від 11.03.2013р. стосовно позивача. Відповідач свідчила, що вона звернулася із скаргою від 11.03.2013р. до Генеральної прокуратури України, як до правоохоронного органу з метою захисту своїх прав та законних інтересів, оскільки вважала протиправними дії позивача по відношенню до себе і своєї родини. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Положеннями ст. 11 ЦПК України унормовано, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з цим суд зазначає, що відповідно до ст. ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому, відповідно до преамбули Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 12. Закону України «Про прокуратуру», прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду. Разом з цим п. 16 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). При цьому Конституційним Судом України в рішенні від 10.04.2003р. по справі № 1-9/2003 (провадження № 8-рп/2003) роз'яснено, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ( 995_004 ) в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" ( 980-042 ), "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Згідно ст. 69 Закону України «Про конституційний суд України» від 16.10.1996 року за № 422/96-ВР, рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідач звернулася із скаргою від 11.03.2013р. вона до Генеральної прокуратури України як до правоохоронного органу з метою захисту своїх прав та законних інтересів, а тому викладені у наведеній скарзі міркування та обставини не є інформацією, що гідність честь та гідність позивача. Крім того, щодо інших положень скарги від 11.03.2013р., суд зазначає наступне. В положеннях п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 р., оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При цьому суд зазначає, що інформація яку позивач просить визнати недостовірною має характер оціночних висловлювань і виражає критичне суб'єктивне ставлення її автора, та не містить фактичних даних про дії позивача, у зв'язку з чим вищенаведена інформація є оціночним судженням відповідача щодо позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Крім того у п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У зв'язку із наведеним, вищезазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed