Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.05.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 135 409 грн відповідно до розписки від 24 серпня 2010 року та понесені ним судові витрати у справі. Посилається на те, що 24 серпня 2010 року він надав відповідачу позику в розмірі 5000 доларів США , що еквівалентно за курсом НБУ 40 000 грн, без зазначення строку повернення. Дана позика підлягала поверненню за першою вимогою позивача. 11 лютого 2019 року позивач надіслав на адресу відповідача рекомендований лист з повідомленням з вимогою повернути борг. Однак відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув,тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. В судовому засідання представник відповідача [PERSON] позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити. Судом, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, встановив наступне. 24 серпня 2010 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 40 000 грн, без зазначення строку повернення, про що свідчить оригінал розписки переданий суду для проведення експертизи. 11 лютого 2019 року позивач надіслав на адресу відповідача рекомендований лист з повідомленням з вимогою повернути борг. Однак відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Доводи відповідача про сумнівність розписки не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав. Згідно з висновком судового експерта Сироотенко Н.В. № 12577 від 28.08.2020 року підпис від імені [PERSON] у розписці від імені [PERSON] від 24.08.2010 про взяття в борг 5000 доларів США у [PERSON] , розташований праворуч від рукописних записів « [PERSON] [INFO] » - виконаний [PERSON] . 2. Рукописні буквені ти цифрові записи « [PERSON] [INFO] » у розписці від імені [PERSON] від 24.08.2010 про взяття в борг 5000 доларів США у [PERSON] - виконані [PERSON] (арк. с. 166-190). Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18 (провадження № 61-15895св19) вказано, що: «відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. У розписці [PERSON] вказує, що він «бере у борг у [PERSON] суму в 5000 доларів США (еквівалент 40000 грн.)», але не вказує дату повернення боргу. У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що "оскільки законом не визначено форму пред"явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред"явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту". Таким чином, звернувшись до суду з позовом, [PERSON] пред`явив вимогу [PERSON] щодо повернення боргу з урахуванням ст.530 ЦК України. Позиція представника відповідача щодо того, що висновок експерта суд не має приймати як доказ, оскільки на вимогу експерта не були надані додаткові матеріали, необхідні для проведення експертизи № 12577 не приймається судом до уваги. На запит експерта були надіслані: копія військового квитка [PERSON] , 5 аркушів підписів та 6 аркушів з написом прізвища та дати. Висновок експерта (дослідницька частина) містить висновок про те, порівнянням досліджуваного підпису зі зразками підпису та почерку [PERSON] встановлений збіг транскрипції, всіх зазначених загальних та окремих ознак , і встановлені збіжні загальні та окремі ознаки стійкі, суттєві, утворюють індивідуальну сукупність, достатню для категоричного висновку про виконання досліджуваного підпису [PERSON] (арк.с.168,169). Суд приймає висновок експерта від 28.08.21020 року як належний доказ, що підтверджує підписання останньої [PERSON] . У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Втім позивач просить стягнути суму позики в валюті України - гривні і не заявляв клопотання про зміну позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (арк. с. 85а). У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу в сумі 135 409 грн, яка являється еквівалентною 5000 доларів США на дату звернення в порядку ст.530 ЦК України з урахуванням офіційного курсу НБУ за зазначеною розпискою, підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, дійсність якої не викликає сумнівів у суду, а наявність в позивача оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 1354,09 грн., сплата якого підтверджується квитанцією від 16.05.2019 року (арк.с.1). Відповідно до частини 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи. Відповідно до частини 2 ст. 141 ЦПК України ці витрати також підлягають стягненню з відповідача в розмірі 10 950,48 грн. відповідно до рахунку експерта. На підставі викладеного та

Outcome: approved