Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати припиненими трудові відносини, між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП енд КУА», на підставі ст. 38 КЗпП України, з ініціативи працівника. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 16.05.2016 року було створено ТОВ «ДП енд КУА», засновником якого є підприємство «Verdex». Зазначає, що його було призначено директором підприємства на підставі рішення загальних зборів учасників товариства. Зазначає, що його було призначено безстроково та без укладання трудової угоди. Учасник товариства у серпні 2020 року виявив бажання вийти з складу учасників ТОВ у уступкою частки в ТОВ іншій юридичній особі з реєстрацією за межами України; після чого учасник товариства і його засновник та кінцевий бенефіціар [PERSON] припинили будь-яке з ним спілкування, а тому вважає, що через відсутність комунікації із учасником товариства та із кінцевим бенефіцеаром він, як директор звернувся з заявою про звільнення його із займаної посади директора, однак, загальні збори учасників ТОВ «ДП енд КУА» не відбулись внаслідок неявки її учасників та уповноваженого представника, тому, просить, визнати припиненими трудові відносини, вважати його звільненим з посади директора на підставі ст.38 Кодексу законів про працю, з ініціативи працівника. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем скеровано в суд заяву в якій не заперечувалося щодо задоволення позовних вимог (а.с.22). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справу, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутність. В заяві підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Представником відповідача ТОВ «ДП енд КУА» Мазурашу М. скеровано до суду заяву про можливість розгляду справи без участі представника відповідача; проти заявлених позовних вимог не заперечували. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності по суті заявлених вимог, суд зважає на наступне. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень пункту 8 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Досліджені судом докази і застосовані норми права. Судом, належними в допустимими доказами встановлено, що рішенням від 16 травня 2016 року було створено ТОВ «ДП енд КУА». Засновником Товариства є підприємство «VERDEX» Sp. z о.о. Польща, вул. Plebiscytova, 2а, м. Raciborz, індекс 47-400, реєстраційний код [NUMBER] (а.с.7). Підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП енд Куа» код ЄРДРОПУ 40518929 зареєстроване 30.05.2016 року з внесенням відомостей до ЄДРПОУ (а.13-14). [PERSON] на момент створення підприємства підписував документи від імені єдиного Учасника ТОВ, та діяв на підставі довіреності від 15.04.2016 року (а.с.6). Через відсутність будь-якої комунікації з Учасником ТОВ та з кінцевим бенефіціаром, [PERSON] як директор ТОВ «ДП енд КУА» звернувся до Засновника та до кінцевого Бенефіціара із заявою про проведення Загальних зборів Учасників ТОВ «ДП енд КУА» з зазначенням порядку денного (а.с.8). Аналогічна заява [PERSON] , була направлена до Зборів Учасників ТОВ та Державному реєстратору м. Чернівці та ДПС м. Чернівці (а.с.10) 18.03.2021р. позивач направив повторне звернення до Учасника ТОВ та до кінцевого бенефіціара про вирішення питання щодо його звільнення з посади директора ТОВ «ДП енд КУА», а 01.11.2020 року [PERSON] передав усі наявні в нього документи та печатку ТОВ «ДП енд КУА» до юридичної консультації «Мазурашу і Партнери», що знаходиться за адресою: вул.. Головна, 222, офіс, 4, м. Чернівці, 58032 при цьому направив листа про розірвання трудових відносин з ініціативи працівника - [PERSON] до кінцевого бенефіціара. Судом за з`ясованими обставинами і дослідженими вище доказами в їх сукупності, встановлено, що позивач внаслідок тривалої відсутності на території України кінцевого бенефіціара не мав можносливості досудового врегулювання спору, а тому, як наслідок, втративши матеріальну (економічну) та будь-яку іншу заінтересованість на зайнятій посаді директора ТОВ «ДП енд КУА», маючи намір змінити місце роботи й сферу своєї діяльності, звернувся в суд з вище заявленими позовними вимогами. Крім того, належного зв`язку із відповідачем немає, що є перешкодою у вільному (прямому) звільненні позивача з посади директора за власним бажанням (відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України). Звільнення працівника Конституція України гарантує кожному громадянинові захист від незаконного звільнення (ч. 6 ст. 43). Ця гарантія забезпечується шляхом закріплення цілого ряду вимог до порядку припинення трудового договору. Так, розірвати трудові відносини можна тільки за наявності на те законних підстав. Перелік таких підстав закріплений у КЗпП. Далі ми з вами розглянемо вимоги до порядку звільнення працівників за найпоширенішими підставами. За згодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП) Це найбільш мирний варіант звільнення працівника, що дозволяє розірвати трудовий договір у будь-який час після досягнення згоди із цього приводу між працівником і роботодавцем. Головне, щоб згода на звільнення була досягнення, саме на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП . Ініціатором припинення трудового договору за згодою сторін може виступати як працівник підприємства, так і його роботодавець. За ініціативою працівника (ст. 38 або 39 КЗпП) Такий варіант звільнення доступний як працівникові, з яким укладений безстроковий договір (ст. 38 КЗпП), так і працівникові, працевлаштованому за строковим договором (ст. 39 КЗпП), але з певними нюансами. Безстроковий трудовий договір. Скориставшись положеннями ст.38 КЗпП, будьякий працівник, прийнятий на підприємство за безстроковим трудовим договором, може звільнитися за власним бажанням без пояснення причин. Виняток становлять особи, засуджені судом до виправних робіт. Їм заборонено звільнятися з роботи за власним бажанням без дозволу уповноваженого органу з питань пробації. Про бажання розірвати трудовий договір за власним бажанням працівник зобов`язаний попередити роботодавця письмово за два тижні шляхом подання заяви про звільнення, в якій указати підставу для розірвання трудового договору (ст.38 КЗпП) і бажану дату звільнення. Заява має бути підписана і датована. Відсутність цих реквізитів може стати підставою для визнання заяви недійсною. Повідомити про звільнення працівник може як у період роботи, так і в період відсутності на роботі (наприклад, у зв`язку з відпусткою або тимчасовою непрацездатністю) як особисто, так і поштою. Направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення заява вважатиметься прийнятою роботодавцем у день отримання, який указаний у такому повідомленні. Відлік двотижневого строку починають обчислювати не з дати, вказаної в заяві, а з фактичної дати попередження роботодавця. якщо в працівника є поважна причина для звільнення за власним бажанням. У цьому випадку роботодавець зобов`язаний звільнити його в строк, про який такий працівник просить (тобто без дотримання двотижневого строку попередження про звільнення). Перелік таких причин наведений у ч. 1 ст. 38 КЗпП. Це: переїзд на нове місце проживання (підтвердженням може бути документ, що свідчить про зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання); переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість (підтверджується довідкою про переведення на нове місце роботи); вступ у навчальний заклад (підтверджується довідкою навчального закладу); неможливість проживання в цій місцевості (підтверджується медичним висновком); вагітність (підтверджується медичним висновком); догляд за дитиною до досягнення нею 14 років або дитиною-інвалідом (достатньо документа про наявність дитини в працівника); догляд за хворим членом сім`ї (підтверджується медичним висновком) або за інвалідом I групи; вихід на пенсію (роботодавцеві достатньо перевірити факт призначення пенсії, надання подання про призначення пенсії або навіть досягнення пенсійного віку); прийом на роботу за конкурсом; інші поважні причини, що вказують на неможливість продовжувати роботу за укладеним трудовим договором. Крім того, роботодавець зобов`язаний звільнити працівника в строк, про який він просить у разі невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного або трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП). Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах, та/або районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору (ст. 221 КЗпП України). Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Нормами ст. 22 КЗпП України та ст. 43 Конституції України забороняється будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладанні, зміні та припиненні трудового договору. Право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, передбачено ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.10.2019 р. у справі № 1340/6082/18 зазначив, що основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін і звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання: бажання обох сторін одночасно - у разі угоди сторін, і відповідно бажання лише працівника - у разі припинення трудових відносин за його ініціативою. Отже, головним моментом тут є встановлення волевиявлення однієї сторони або ж обох сторін одночасно. За визначенням суду волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і який пов`язується із вчиненням фактичних дій. Якщо волевиявлення обох сторін є одночасним і належним чином зафіксованим, то звільнення відбуватиметься за угодою сторін. Тобто, як розтлумачує суд, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавець і найманий працівник досягли спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Своєю чергою, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення. У цьому разі працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством. Роботодавець же вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання. Працівник за власним бажанням (з власної ініціативи) має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні (ч. 1 ст. 38 КЗпП). За угодою ж сторін безстроковий трудовий договір може бути припинено в будь-який строк, щодо якого працівник і роботодавець досягли домовленості. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням працівника двотижневий період. В окремих випадках сторони застосовують супершвидку процедуру звільнення за угодою сторін у форматі "сьогодні на сьогодні": сьогодні домовилися - сьогодні зафіксували своє волевиявлення, сьогодні ж і припинили трудові відносини. Як зауважує Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 24.03.2020 р. у справі № 553/629/18, пропозиція (ініціатива) і власне угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Якщо ж працівник усно висловлює своє бажання щодо припинення трудового договору, то тут роботодавцеві потрібно бути уважним, адже в разі чого останній не зможе довести наявність волевиявлення працівника на звільнення в конкретну дату. Тому в таких випадках із позиції роботодавця краще запитувати від працівника заяву в письмовій формі. Водночас у разі звільнення за ініціативою працівника закон чітко встановлює, що заяву має бути подано лише в письмовій формі та в належний строк - за два тижні. Так визначено у ст. 38 КЗпП. в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.03.2020 р. у справі № 524/466/17. У вже згаданій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.10.2019 р. у справі № 1340/6082/18 "угоду" визначено як дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав й обов`язків; під цим потрібно розуміти наявність вільного волевиявлення обох сторін. До того ж указано, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника з такої підстави, як угода сторін. Ще один висновок, до якого дійшов суд (і про що важливо пам`ятати сторонам), - анулювання домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін можливе лише за взаємної згоди роботодавця і працівника. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що є всі правові підстави для визнання припиненими трудових відносин [PERSON] із відповідачем на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення питання про звільнення працівника з посади є порушенням її права щодо вільного вибору праці. Судом встановлено, що уповноважена особа відповідача на звільнення проігнорував повідомлення позивача про її звільнення і не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством строків. Відповідно до статті 3 КЗпП України, до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ст. 51 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Таким чином, право позивача на звільнення з роботи за своєю ініціативою, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також право щодо вільного вибору праці було порушено відповідачем. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] грунтуються на законі і підлягають до задоволення.

Outcome: approved