Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29 грудня 2006 року між нею та відповідачем ( Іванівською районною спілкою споживчих товариств Одеської області) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна. За цим договором, вона як покупець придбала, а відповідач як продавець продав їй будівлю павільйон-магазин, розташований за адресою [ADDRESS] а за ціною 4500 гривень. Вся сума за придбану позивачем будівлю була перерахована на банківський рахунок продавця 29 грудня 2006 року. Предмет договору фактично йому продавцем переданий в день укладення договору. Будівля магазину з дня його придбання і до цього часу використовується нею для здійснення підприємницької діяльності. В той же час ними при укладенні договору купівлі-продажу не було дотримано вимоги про обов'язкове нотаріальне посвідчення такого виду договорів. Оскільки відповідач (Іванівська районна спілка споживчих товариств Одеської області) ухиляється від посвідчення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку, позивач вимушена була звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності на будівлю павільйону - магазину за набувальною давністю. У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, проте представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, на задоволені позовних вимог наполягала. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву про визнання позову в повному обсязі, просили справу слухати у їх відсутність. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, та підтверджено копією інвентиризаційного опису(а.с.51-53) та технічною характеристикою основних засобів (а.с54-55), будівля павільйону - магазину в смт. Радісне станом на 01.01.2001 рік перебувала на балансі Іванівської районної спілки споживчих товариств Одеської області. Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року, вчиненого між повноважним представником Іванівської районної спілки споживчих товариств в особі голови спілки та позивачем, [PERSON], позивач придбала нерухоме майно у виді будівлі павільйону-магазину, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за 4500 грн., що підтверджується копією договору (а.с.8). 29 грудня 2006 року відповідно до акту приймання-передачі основних засобів павільйон-магазин було передано позивачу. (а.с.9) Згідно з дослідженою у судовому засіданні копії квитанції №421 від 29.12.2006 року, позивач відповідно до умов договору купівлі-продажу сплатила кошти у розмірі 4500 грн. за придбання павільйону-магазину.(а.с.10). Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України (далі -ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві),а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, з договору від 29.12.2006 року слідує, що між позивачем та Іванівською районною спілкою споживчих товариств укладено саме договір купівлі-продажу та до нього слід застосовувати норми закону, викладені в Главі 14, Гл.54, зокрема, ст. 203, ст. 657 ЦК України, чинні на час укладення договору. В ч.4 ст. 203 ЦК України вказано,що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Так, згідно ст. 657 ЦК України (в редакції на момент укладення договору), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу,житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» , обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно. Пунктом 1 частини 1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 року із змінами та доповненнями передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції що діяла на момент вчинення правочину) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Відповідно до положень до ч.2 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом достовірно встановлено, що сторонами не дотримані вимоги щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна та щодо державної реєстрації правочину, яка була обов'язковою згідно діючого законодавства на момент укладення договору, отже сам факт укладення договору та підписання акту приймання-передачі основних засобів свідчить про ту обставину, що позивач почала з 29.12.2006 року правомірно користуватися будівлею павільйону-магазину, що знаходиться за адресою [ADDRESS], інших правових наслідків даний правочин мати не може. Так, відповідно до довідки, наданої КП «Іванівське БТІ» (а.с.59), право власності на будівлю павільйону-магазину, що знаходиться за адресою [ADDRESS] згідно архівної справи не зареєстроване. Як вбачається з договору про постачання електричної енергії №276 (а.с.18-19) позивач користується послугами енергопостачальника, як фізична особа-підприємець (відповідно до свідоцтва (а.с.7)). Відповідно до договору оренди землі, позивач орендує у Радісненській селищній ради Іванівського району Одеської області земельну ділянку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS].(а.с.20-21) та відповідно до довідки КП «Відродження-1» позивач користується послугами водопостачання та вивезення сміття за адресою [ADDRESS].(а.с.22). Застосовуючи норми матеріального права при розгляді справи суд виходив з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа наділена правом звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 року від 01 грудня 2004 року надано тлумачення, що поняття "охоронюваний законом інтерес", у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність - одна з підстав набуття права власності. Суб'єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. П.13. Постанови Пленуму можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи, що відкрите і безперервне володіння позивача будівлею павільйону-магазину за адресою [ADDRESS] перевищує 10 років, то позивач має право на визнання за нею права власності на зазначений вище об'єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Критеріями необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю володіння, яке має бути добросовісним, відкритим, очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Дані обставини повністю знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи те, що позивач добросовісно, відкрито, володіє нерухомим майном на протязі більше 10 років - що й не заперечувалось відповідачами, суд вважає, що позивач дійсно набув право власності на зазначене майно, у зв'язку з чим, задовольняє позовні вимоги.

Outcome: approved