Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшла заява Комунальної установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради, в якому головний лікар установи просить продовжити госпіталізацію [PERSON] у психіатричний заклад у примусовому порядку в зв'язку з тим, що в період його перебування у стаціонарі у хворого редуціювала параноїдна симптоматика, яка обумовлює його потенційну соціальну небезпеку, а також з метою здійснення судового контролю, відсутності у [PERSON] опікуна, тому продовження госпіталізації його в психіатричне відділення в примусовому порядку є доцільним. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала у повному обсязі, просить її задовольнити з підстав, зазначених в заяві. Особа, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви. Суд, вислухавши представника заявника, думку прокурора, яка вважає необхідним задовольнити вказану заяву, думку інших учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає повному задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України за умов визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Статтею 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17 квітня 2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Відповідно до вимог ч.1 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. Згідно ч. 2 ст. 340 ЦПК України до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Судом встановлено, що з 02 жовтня 2017 року [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні у чоловічому психіатрично-наркологічному відділенні Комунальної установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради за добровільною інформованою згодою [PERSON] /а.с.1,7/. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року визнано [PERSON] недієздатним /а.с.3/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2017 року [PERSON] госпіталізовано до психіатричного відділення Комунальної установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради у примусовому порядку /а.с.15,16/. Згідно висновку ЛКК Комунальної установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради № 01-02/539 від 18 травня 2018 року встановлено, що [PERSON] страждає на хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноідної форми, безперервний тип перебігу, виражений емоційно-вольовий дефект. За своїм психічним станом хворий не може задовольняти свої потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність. В звязку з наявністю у хворого тяжкого психічного розладу та відсутністю критичної оцінки свого стану, лікування хворого можливо лише в стаціонарних умовах, внаслідок чого хворий [PERSON] потребує примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар для подальшого нагляду та здійснення адекватного лікування /а.с.7/. Аналізуючи сукупність означених вище встановлених в ході судового слідства обставин справи, суд вважає за можливе задовольнити заяву головного лікаря Комунальної установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради та продовжити госпіталізацію в психіатричне відділення у примусовому порядку [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved