Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надав до суду клопотання про слухання справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату засідання повідомлявся належним чином, на судове засідання не з`явився, про причини неявки у судове засіданні, не повідомив. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 05.12.2013 року між [PERSON] , Позивачем по справі та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі голови правління Дубілета Олександра Валерійовича Відповідач у м. Сімферополі було укладено Договір № SAMDNWFD0070028095600 вклад «Стандарт», за умовами якого Позивачка передала Відповідачу грошові кошти для розміщення їх на депозитному рахунку у розмірі 1 000, 00 доларів США. Вклад було оформлено на строк 366 днів до 05.03.2014 року включно. За умовами договору на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 6,5% річних Внесення грошових коштів у розмірі 1 000, 00 доларів США до ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок [NUMBER] підтверджується квитанцією від 05.12.2013 року 28.02.2014 року я звернулася до відділення банку у м. Сімферополі з вимогою про розірвання Договору вкладу у зв`язку із переїздом на постійне місце проживання у с. Олександрівка Одеської області. Співробітник банку повідомив під час дострокового розірвання договору що Позивач можу втратити нараховані проценті і порекомендував звернутися до будь-якого відділення банку в м. Одесі, коли строк договору спливе. У березні 2015 року, коли строк Договору вкладу сплив Позивачка звернулася з вимогою про повернення грошових коштів до відділення банку за адресою [ADDRESS] , проте отримала відмову. Також із аналогічною вимогою Позивачка неодноразово зверталась до відділень у м. Одесі, які розташовані за адресами пр. Добровольського, 75, вул. Успенська, 22-А, дзвонила на «гарячу лінію», проте це не дало жодних результатів. Позивачкою було здійснено заявку № 1167685 на розблокування рахунку, 4 рази її розгляд відкладали з незрозумілих підстав. З матеріалів справи вбачається що 25.03.2015 року Позивачка звернулася із запитом до Відповідача про розблокування та виплату грошових коштів з депозитного рахунку за Договором № SAMDNWFD0070028095600, який було відкрито на території АР Крим, на який мною було отримано відповідь за № 20.1.0.0.0/7-20150325/1439 від 30.03.2015 року про те, що через політичні події в країні виникли складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк». Окупація території АР Крим зробила неможливою роботу банківської системи в регіоні. Через неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання і нагляд, валютний контроль за відділеннями на цій території на підставі Постанови Правління НБУ № 260 від 06.05.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність в АР Крим. Листом від 27.10.2015 року Позивачка звернулася до Голови Правління банку, на що отримала аналогічну відповідь за № 20.1.0.0.0/7-20151110/2368 від 13.11.2015 року. Листом від 23.08.2016 року Позивачка знову звернулася до Голови Правління банку, на що отримала відповідь за № 20.1.0.0.0/7-20150823/442 від 29.09.2016 року, якою вона була повідомлена, що відповідно до ч.6 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування моральної та матеріальної шкоди покладається на Російську Федерацію, як на країну, яка здійснює окупацію. Слід зазначити, що у своїх відповідях Відповідач підтвердив факт існування договірних відносин між Позивачем та Відповідачем та запевнив у тому, що ситуація буде вирішена. Листом від 23.12.2016 року Позивачка звернулась до Голови НБУ та отримала відповідь за № 20-0009/5341 від 24.01.2017 року про те, що НБУ не уповноважений вирішувати спори, що виникають при реалізації договірних відносин банків з клієнтами та повідомив про судовий порядок вирішення такого спору. Крім того, було повідомлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» працює у звичайному режимі, виконує свої зобов`язання перед клієнтами в повному обсязі та за рішенням КМУ від 18.12.2016 року 100% банку належать державі в особі Міністерства фінансів України. Відповідно до частини першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка. Згідно ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Відповідно до ст. 1061 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Стаття 1074 ЦК України встановлює, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справі жодних із перелічених підстав для обмеження прав Позивача щодо розпорядження грошовими коштами внесеними нею до банку у якості вкладу. Верховний Суд у своїй Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16 визнав загальновідомим факт окупації з 20 лютого 2014 року Російською Федерацією частини території України, а саме Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Тому такі обставини не потребують доведення, проте це не звільняє банк від виконання узятих на себе зобов`язань у відповідності до положень Договору вкладу та норм цивільного законодавства, у разі належного підтвердження правовідносин між сторонами. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» операції, визначені пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті (залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб), належать до виключно банківських операцій, здійснювати які дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Зважаючи на вищенаведене залучення у вклади грошові кошти фізичних осіб або юридичних осіб здійснює саме банк, який отримав відповідну ліцензію, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори банківського вкладу від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. І саме банк (а не його структурна одиниця) має бути стороною у справі та відповідати за зобов`язаннями, які були ним узяті за Договором вкладу укладеного між Позивачем та Відповідачем, а тому, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не ліквідовано, у ньому не введено тимчасову адміністрацію, не відкликано банківську ліцензію і він, як підтверджує відповідь НБУ, працює у звичайному режимі та, до речі, є державним банком, зобов`язаний був за заявою Позивача розірвати Договір вкладу на вимогу та повернути грошові кошти отримані ним у якості вкладу. Проте Відповідач не виконав своє зобов`язання із повернення суми банківського вкладу за Договором вкладу, чим порушив п.4 Договору, а також ст. 629, 525, 526, 1061, 1074, 1075 Цивільного кодексу України Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями статей 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Проте, до сих пір Відповідач не виконав своє зобов`язання із повернення суми банківського вкладу за Договором вкладу, чим порушив п.4 Договору, ст. 525, 526, 530, 1061, 1074, 1075 Цивільного кодексу України За змістом пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У відповідності до правової позиції Верховного суду України, викладеної у справі -1680цс15 якщо у договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов`язання: або у банка або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти, визначені статтею 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Крім того, у справі Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини Європейський суд з прав людини зазначає, що, «якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.» Відповідно до правової позиції Верховного суду України викладеної Постанові від 28 вересня 2016 року у справі 6-1699цс16 визначеного, що стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). У зв`язку з чим Верховний суд України у своїй Постанові дійшов правомірного висновку про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, тому на правовідносини між банком та вкладником, заснованих на Договорі вкладу, розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У відповідності до Постанови Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019р. по справі № 373/2054/16-ц , була висловлена позиція щодо можливості використання іноземної валюти відносно виконання договірних зобов`язань, а саме «Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавства не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язань з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не усіх випадках та безумовно в національній валюті Україні. Суд критично відноситься до заперечень Відповідача які зокрема відображені у відзиві на позов, а саме що за законодавством окупаційної влади на території АРК зобов`язання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконує Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополя та яке було конфісковано та націоналізовано - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» визнає окупаційну владу на території АРК, з урахуванням того факт що Відповідач фактично - вимагає від Позивач додержуватися законів окупаційної влади та діяти у відповідності до них, тобто співпрацювати з окупаційною владою; - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», незважаючи на те, що він є банком, який функціонує у нормальному режимі на території України та на те, що Позивач перебуває на території України (виїхав у зв`язку із встановленням окупаційної влади) та є громадянином України, зважає за правомірне посилатися на те, що зобов`язання буде погашене тільки за рахунок майна Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». - жодним законом України не встановлені будь-які винятки або спеціальні правила за якими діючий банк не зобов`язаний виконувати правомірні вимоги про повернення банківського вкладу через встановлення окупаційної влади, якщо договір укладався на окупованій території - що в свою чергу є неприпустимим. Також у відповідності до Постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової платати Касаційного цивільного суду від 19.09.2018р. у якій суд приходить до наступного висновку « суд правильно відхилив доводи банку щодо знаходження відокремленого підрозділу на окупованій території АР Крим та відсутності доступу до банків сих документів, оскільки договір укладався не з філією, а безпосередньо з юридичною особою - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що зазначено як у договорі, так і у квитанції, а банківські розрахунки між відділеннями та безпосередньо банком не повинні бути підставою для покладення проблем діяльності відділення банку на вкладникам». Стосовно зазначенням Відповідачем, щодо неправомірності стягнення відсотків за весь період користування грошовими коштами Позивача за відсотковою ставкою 6,5 % які зокрема зазначені Позивачем, також не заслуговують на увагу, у зв`язку з наступним: ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на наказ № 07 від 05.01.2004 року, затвердженого головою правлення банку та на протокол Комітету управління активами та пасивами віл 25.04.2017 року, якими нібито встановлені ставки «на вимогу», у розмірі 1%, але ж у свою чергу Відповідач не надає вказані документи, таким чином, застосована ним під час здійснення перерахунку процентів ставка, не знайшла свого документального підтвердження, тому наведена Відповідачем сума процентів не є обґрунтованою і не може бути прийнята судом до уваги. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно Постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової платати Касаційного цивільного суду від 19.09.2018року по справі: №761/46145/16-ц у якій суд приходить до наступного висновку «Не заслуговують на увагу й доводи банку про незаконне стягнення судами пені на підставі частини п`ятої ст. 10 З.У. «Про захист прав споживачів». Зокрема суд Апеляційної суд правильно відхилив доводи банку щодо неправомірності стягнення, пені на підставі, пославшись на правовий висновок Верховного Суду України, викладені у постановах: від 11 травня 2016р. у справі №6-37цс16, від 01 червня 2016р. у справі №6-2558цс15, від 28 вересня 2016р, у справі №6-1699цс16, від 13березеня 2017 у справі 6-2128цс16, відповідно до яких вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачених частиною п`ятою статті 10 З.У. «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуг за кожен день прострочення» З урахуванням вище викладених обставин суд приходить до висновку, що стягненню підлягають 6 604, 60 доларів США, включає суму вкладу у розмірі 1 000, 00 доларів США, а також нарахованих відсотків за ставкою 6,5% річних за період з 30.03.2015 року (дата першого листа від Відповідача про неможливість повернення грошових коштів) по 21.06.2017 року (дата складання позовної заяви) у сумі 144 доларів США 60 центів, а також пеня у розмірі трьох відсотків у порядку п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 5 460, 00 доларів США.

Outcome: approved