Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, до відповідача [PERSON] , визначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гризунову О.В., в якому просила: визнати недійсним дублікат договору купівлі продажу житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] від 02.09.1991 року р.№ 2-3671 на ім`я [PERSON] , виданий Полтавським обласним державним нотаріальним архівом 07.01.2008 року ВКВ /837914 №2-11; припинити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на будинок по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , зареєстроване 07.03.2008 року на підставі дублікату договору купівлі продажу житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] від 02.09.1991 року № 2-3671 на ім`я [PERSON] , виданого Полтавським обласним державним нотаріальним архівом 07.01.2008 року ВКВ /837914 №2-11; визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] , який у цілому складається із: житлового будинку літ А-1 загальною площею 75,6 кв.м., житловою площею 50,8 кв.м.; погріба а2; гаража Г; колодязя №2. В обґрунтування позовних вимог вказала, що Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. 26.05.2000 року був посвідчений Договір купівлі-продажу, на підставі якого [PERSON] продав, а вона придбала житловий будинок з надвірними будівлями та побутовими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 1267 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . Цей житловий будинок з надвірними будівлями та побутовими спорудами належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 1-ю Полтавською держнотконторою 2 вересня 1991 року р№ 2-3671, зареєстрованого в Полтавському МБТІ 26 травня 2000 року в книгу № 28 за р № 28. У день укладення договору вона отримала на руки договір купівлі-продажу і технічний паспорт на будинок, фактично вступила в управління придбаним майном. У 2020 року вирішила здійснити капітальну реконструкцію будинку, а для цього необхідно оформити документи на земельну ділянку по [ADDRESS] , тому звернулася до ПП ПБТІ «Інвентаризатор», отримала довідку про норму землекористування, новий технічний паспорт на будинок з господарськими будівлями та спорудами від 16.12.2020 року, довідку від 30.12.2020 року із зазначенням характеристики будинку. У довідці БТІ міститься наступна інформація : «Згідно матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 31.12.2012 р. наявний договір купівлі-продажу від 26.05.2000 року. Реєстрація цього договору БТІ не здійснювалася. Договір укладений за правилами ЦК УРСР, що не передбачав виникнення, перехід чи припинення права власності у зв`язку з прийняттям рішення про державну реєстрацію договору чи речового права». Вимогами законодавства України на даний час вимагається обов`язкова реєстрація права власності у реєстрі речових прав на нерухоме майно. При зверненні до реєстратора нерухомого майна було встановлено, що на даний час власником будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] зареєстрований на підставі дублікату Договору купівлі-продажу ВКВ/837914, 07.01.2008 року виданим Полтавським обласним державним нотаріальним архівом № 2-11/02.09.1991/1-ша Полтавська держнотконтора № 2-3671 - [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 21.03.2021 року право власності на вказану нерухомість зареєстровано за продавцем [PERSON] . У зв`язку з реєстрацією дублікату договору купівлі-продажу на будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] від 02.09.1991року у 2008 році, вона не може зареєструвати своє право власності на вказану нерухомість, яке виникло 26.05.2000 року. З цих підстав, звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 29 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху (а.с.24). Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.24). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, остання надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.89). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату,час та місце розгляду справи, шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням (а.с.71-72, 86-87). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с.83), про причину неявки суд не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гризунова О.В., у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.73). Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. 26.05.2000 року був посвідчений Договір купівлі-продажу, на підставі якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями та побутовими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 1267 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . На зазначеній земельній ділянці, розташований житловий будинок, дерев`яний обкладений цеглою, площею 50,8 кв.м., надвірні будівлі та побутові споруди а 2 погріб, Г гараж, № 1, 3 огорожа , колодязь № 2. Цей житловий будинок з надвірними будівлями та побутовими спорудами належав Продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 1-ю Полтавською держнотконторою 2 вересня 1991 року р№ 2-3671, зареєстрованого в Полтавському МБТІ 26 травня 2000 року в книгу № 28 за р № 28 (а.с.6). У відповідності до п. 2 Договору, Продаж вчинено за 10 252 (десять тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні. Гроші Продавець одержав від Покупця під час підписання цього договору (а.с.6). У день укладення договору [PERSON] отримала на руки договір купівлі-продажу і технічний паспорт на будинок. Фактично вступила в управління, придбаним майном. У 2020 року позивач звернулася до ПП ПБТІ «Інвентаризатор», отримала довідку про норму землекористування, новий технічний паспорт на будинок з господарськими будівлями та спорудами від 16.12.2020 року, довідку № 12821 від 30.12.2020 року із зазначенням характеристики будинку. У довідці БТІ міститься наступна інформація : «Згідно матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 31.12.2012 р. наявний договір купівлі-продажу від 26.05.2000 року. Реєстрація цього договору БТІ не здійснювалася. Договір укладений за правилами ЦК УРСР, що не передбачав виникнення, перехід чи припинення права власності у зв`язку з прийняттям рішення про державну реєстрацію договору чи речового права (а.с.10-16). із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 21.03.2021 року слідує, що на даний час власником будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , який зареєстрований на підставі дублікату Договору купівлі-продажу ВКВ/837914,07.01.2008 року виданим Полтавським обласним державним нотаріальним архівом № 2-11/02.09.1991/1-ша Полтавська держнотконтора № 2-3671, являється [PERSON] (а.с.17-18). У зв`язку з реєстрацією дублікату договору купівлі-продажу на будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] від 02.09.1991року у 2008 році [PERSON] не може зареєструвати своє право власності на вказану нерухомість, яке виникло 26.05.2000 року. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно . Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно до ст.12 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно вимог ст.227 ЦК УРСР договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до положень ст.328 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами ч.3,ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно ч. 3 ст. 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч.2 ст.22, ч.5 ст.55,ст. 64 Конституції України, гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, [PERSON] передав [PERSON] власний будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла вказане майно та сплатила [PERSON] 10 252 грн., про що уклали договір купівлі-продажу 26.05.2000 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В., як того вимагало, діюче на той час законодавство. Оскільки сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.05.2000 року, його дійсність сторонами договору не оспорюється з 26.05.2000 року, суд вважає, що саме [PERSON] є належним власником будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] . [PERSON] станом на 07.01.2008 року не був власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] станом на 07.01.2008 року, тому не мав права отримувати дублікат договору купівлі-продажу від 02.09.1991 року та проводити його реєстрацію 07.03.2008 року. Згідно п. 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, якщо ці перешкоди не пов`язані із позбавленням права володіння, підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності зі сторони відповідача (ч.2 ст.386 ЦК). При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved