Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просить ухвалити рішення, яким стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також відшкодувати їй понесені нею судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що у період з 12.11.2014 по 20.02.2021 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20.02.2021 було розірвано. За час перебування у вказаному шлюбі у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , який після того як сторони припинили шлюбні відносини залишився проживати разом із позивачкою та знаходиться на повному її утриманні, оскільки відповідач самоусунувся від утримання малолітнього сина. Зважаючи на те, що взаємної згоди між нею та відповідачем щодо сплати аліментів на дитину не досягнуто, позивачка звернулася до суду для вирішення цього питання. Вимогу про стягнення аліментів з відповідача у вказаному нею розмірі, який є більшим від встановленого чинним законодавством України мінімального гарантованого розміру аліментів, обґрунтувала тим, що їх малолітній син - [PERSON] частково має проблеми із здоров`ям. Зокрема, у нього діагностовано епісиндром ізольований з генералізованими нападами, двобічну плоскостопість ІІ ст., гострий лімфаденіт, аденоїди ІІІ ступеня. Відтак, для того, щоб стан дитини не погіршувався, він потребує належного утримання, розвитку, догляду, оздоровлення та харчування. Орієнтовно сума місячних витрат на утримання сина становить 9-10 тис. грн., не враховуючи витрати на придбання одягу та іграшок, вартість яких за рік становить приблизно 11500 грн, однак вона не в змозі самостійно в повній мірі забезпечити дитину усім необхідним. При цьому зазначила, що відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, на утриманні інших дітей та непрацездатних осіб не має, отримує дохід від діяльності з продажу у мережі інтернет БАДів та вітамінів із Сполучених Штатів Америки. Крім того, їй відомо, що він працює на заводі в Алясці на території США у зв`язку із чим отримує стабільний та високий дохід. З цих підстав просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. 04.11.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] , частково погоджуючись із позовними вимогами, просив суд призначити йому до сплати аліменти на утримання сина у розмірі 1000 грн, мотивуючи тим, що він на даний час офіційно ніде не працевлаштований, нерухомого майна та постійного джерела доходу не має. Також, просив взяти до уваги наявність у нього боргових зобов`язань, які виникли іще під час перебування у шлюбі із позивачкою. Крім того, він повинен розрахуватися за лікування у Сполучених Штатах Америки, вартість якого становить 4550 доларів США. Відтак, покладення на нього обов`язку щодо сплати аліментів у визначеному позивачкою розмірі значно погіршить його матеріальне становище. Одночасно просив відмовити позивачці у відшкодуванні витрат на правову допомогу. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтувавши їх вищевикладеними обставинами, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у попередньо поданій до суду заяві клопотав про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги визнав частково з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення позивачки, врахувавши заяву відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що з 12.11.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Проте, в подальшому спільне сімейне життя у сторін не склалося, внаслідок чого 20.01.2021 шлюб між подружжям було розірвано (а.с.7). Згідно довідки Заставнівської міської ради Чернівецького району Чернівецької області №1015 від 17.05.2021 та акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 17.05.2021 малолітній [PERSON] , [INFO]., на даний час фактично проживає з позивачкою (матір`ю) за адресою: [ADDRESS] (а.с.9,11). Відповідно до висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини Обласної дитячої консультативної поліклініки від 17.06.2021 у малолітнього [PERSON] діагностовано епісиндром ізольований з генералізованими нападами, двобічну плоскостопість ІІ ст., гострий лімфаденіт та аденоїди ІІІ ступеня (а.с.10). Згідно довідки про доходи Відділу освіти, культури, молоді та спорту Заставнівської міської ради Чернівецької області №22 від 22.06.2021 офіційний місячний дохід позивачки [PERSON] від зайнятості на посаді соціального педагога станом на квітень 2021 року становив 15754, 76 грн (а.с.8). Встановлено, що дитина знаходиться всеціло на утриманні позивачки, добровільної згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини між сторонами не досягнуто. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Згідно ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" - за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Так, звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини, позивач вказала, що орієнтовний розмір витрат на їх з відповідачем сина на один місяць становить 10-11 тис. грн., обґрунтовуючи вказану суму коштів витратами на харчування, купівлю одягу, лікування та забезпечення іншими необхідними дитині для повноцінного розвитку речами, у зв`язку із чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 4000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. Фінансову спроможність відповідача сплачувати визначену нею суму аліментів позивачка обґрунтувала наявністю у останнього стабільного та високого доходу від зайнятості на території України торгівлею у Інтернет - мережі БАДами та вітамінами з Сполучених Штатів Америки, а також його трудової діяльності у Сполучених Штатах Америки. Відповідно до положень ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України докази встановлюються такими засобами як письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд бере до розгляду лише ті докази, які стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З метою підтвердження факту перебування відповідача у трудових відносинах із роботодавцем за кордоном та отримання доходу від посередницької діяльності на території України позивачкою заявлялися до суду клопотання про витребування від Державної прикордонної служби України відомостей про перетин державного кордону України у період 2018-2021 р.р. [PERSON] , а також про дослідження електронних доказів: офіційної сторінки відповідача в мережі Youtube та офіційної сторінки інтернет-магазину відповідача в мережі Instagram. Так, згідно листа Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] в період часу з 24.06.2018 по 20.06.2021 неодноразово пересікав державний кордон (а.с.27). Із відеоролика під назвою « [INFO]» (російською мовою), що опублікований на офіційній сторінці [PERSON] та записаний за його участю, який був предметом дослідження у суді, вбачається як [PERSON] особисто повідомляє про те, що його дохід за сезон становить більше 10 000 доларів США. При цьому судом не береться до уваги як доказ - веб-сторінка, розташована в мережі Instagram ([PERSON] [INFO]), оскільки на сторінках цього сайту не виявлено розміщених свідчень про його власника, а тому ідентифікувати особу власника вказаного веб-сайту є неможливим. Водночас заслуговують на увагу доводи відповідача, який у відзиві на позовну заяву зазначив, що він дійсно певний час працював за кордоном і отримував заробітну плату у валюті ( дохід за вказаний період становив понад 20 000 доларів США), однак зароблені кошти були витрачені ним виключно на потреби сім`ї, в тому числі і на утримання сина. Вказані обставини частково підтверджуються наданими суду копіями виписок банківських установ Western Union та Money Gram за 2020 р. про переведення позивачу грошових коштів на суму 10 000 доларів США (а.с.117-121). Одночасно, суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи позивачем не доведено та судом не встановлено, що відповідач на даний час працевлаштований за кордоном та отримує регулярний заробіток. Так, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні та надані сторонами на підтвердження своїх позовних вимог/заперечень, суд при визначенні розміру аліментів враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і створювати для неї необхідні передумови для її розвитку і забезпечення організації її життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів в сумі 4000 грн. щомісячно, є завищеним. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 1 грудня становить 2100 гривень. З огляду на зазначене, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність в останнього інших дітей чи осіб, які перебувають на його утриманні, наявність в останнього боргових зобов`язань, потреби дитини, необхідність та достатність розміру аліментів для забезпечення її гармонійного розвитку, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2500 гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 11.08.2021 року до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дітей. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат по справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, то з відповідача на користь держави, належить стягнути на користь держави судові витрати, понесені позивачем за сплату судового збору в розмірі 568 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, може бути договір про надання правової допомоги. Статтею 30 вказаного закону регламентовано, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до норм статті 10 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження вимог щодо стягнення судових витрат в частині надання правової допомоги позивачем до суду надано ордер на надання правової допомоги серії СЕ №1025836 від 01.07.2021, копію договору про надання юридичної (правничої) допомоги №165 від 01.07.2021, акт приймання-передачі наданих послуг від 01.07.2021, за якими загальна сума витрат на правничу допомогу становить 5000 грн (а.с.28, 44-45) При цьому суд бере до уваги, що відповідно до п.3.1 Договору про надання правової допомоги сторони погодили, що Адвокат надає Замовнику, а замовник оплачує гонорар відповідно до Додатку 1 до Договору після винесення судового рішення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу представником позивача дотримані норми чинного законодавства, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 3125 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, ст. 51 Коснтитуції України, ст.ст. 180, 181, 182, 184, 185, 191, 192 СК України,

Outcome: partial