Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] з позовом про стягнення боргу за договором позики, вказавши, що [PERSON] (далі - Позивач) надала у борг [PERSON] (далі - Відповідач) грошові кошти у розмірі 150 000 (сто пятдесят тисяч) гривень на потреби його підприємницької діяльності. На підтвердження факту укладення договору позики, його умов та факту отримання грошової суми і обовязку повернути отримані кошти Відповідач 13 травня 2016 року написав розписку. Згідно із умовами боргової розписки Відповідач зобовязався повернути Позивачу отримані кошти частинами: 50 000 (пятдесят тисяч) гривень до 19 травня 2016 року та 100 000 (сто тисяч) гривень до 31 серпня 2016 року, тобто кінцевим терміном повернення позики є 31.08.2016 року. Але в передбачені розпискою строки, позичені грошові кошти повернуті не були. Позивач не одноразово в телефонних розмовах та при особистих зустрічах нагадувала про обовязок повернути борг, але Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань. Тому Позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. У судовому засіданні представник позивача, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві доводив суду, що відповідач в строки, передбачені розпискою, суму позики не повернув. На момент звернення до суду продовжує ухилятись від виконання взятого на себе обовязку та ігнорує нагадування з боку Позивача повернути борг. З вищезазначеного вбачається, що з відповідача підлягає стягненню на користь Позивача сума у загальному розмірі 165 712 (сто шістдесят пять тисяч сімсот дванадцять) грн. 53 (пятдесят три) коп., що складається з: 150 000 (сто пятдесят тисяч) гривень основного боргу, 11 963 (одинадцять тисяч девятсот шістдесят три) грн. 10 (десять) коп. процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України, 1 299 (одна тисяча двісті девяносто девять) грн. 18 (вісімнадцять) коп. три проценти річних від простроченої суми, 2 450 (дві тисячі чотириста пятдесят) грн. 25 (двадцять пять) коп. втрати від інфляції за весь час прострочення. Представник відповідача\~у судовому\~засіданні проти\~позову заперечував\~та пояснював,\~що позовна\~ заява\~є необгрунтованою, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач, фізична особа [PERSON], звернулася з позовом до фізичної особи [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Проте, жодних інших доказів, з яких можливо встановити істотні умови договору позики суду надано не було. Крім того,\~представник відповідача\~доводив,\~що з другого абзацу розписки вбачається, що кошти в розмірі 150 000 гри. були отримані ТОВ «Біотехсоюз». Отже, Позичальником в даному випадку є юридична особа - ТОВ «Біотехсоюз», керівником якої на момент складення розписки і до теперішнього часу є Відповідач. Натомість, Відповідач в даному правочині стороною або поручителем не виступає і особисто він, як фізична особа, жодних коштів не отримував. За таких обставин представник відповідача вважає, що [PERSON] не є Позичальником, не має жодних обов'язків перед Позивачем стосовно повернення позики, не відповідає за зобовязання Позичальника і не є належним Відповідачем в даному спорі. Даний факт виключає можливість задоволення позовних вимог стосовного [PERSON] Стосовно особи позивача, то з наданої розписки взагалі не можливо встановити, хто в даному правочині виступає позикодавцем. В абзаці 3 розписки зазначено, що позика має бути повернена шляхом перерахування коштів на рахунки ТОВ «Созіданіє», ТОВ «Вінчестер» або ПП Назаренко. Оскільки повернення позики мало здійснюватися не на користь Позивача, а на користь інших осіб, то права вимагати виконання зобовязання, на думку відповідача, позивач не має, а право вимоги повернення позики мають ТОВ «Созіданіє», ТОВ «Вінчестер» або ПП Назаренко і звернутися до суду за його захистом також можуть виключно вказані субєкти господарювання. Позивач вимагати повернення коштів не має права. Тому, представник відповідача вважає, що спірні правовідносини виникли між двома субєктами господарювання і Відповідач виступав в якості представника одного з контрагентів, тому заявлений позивачем спір не може розглядатися за правилами цивільного судочинства, а у задоволенні позову слід відмовити. Представник позивача додатково пояснив, що твердження Відповідача, що зазначені вище правовідносини виникли між сторонами, як субєктами підприємницької діяльності - не відповідає дійсності, оскільки позивач діяла від власного імені та передала відповідачу власні кошти. До того ж, зі змісту розписки вбачається, що відповідач зобовязався повернути отримані грошові кошти позивачці, а не зазначеним юридичним особам. Вислухавши пояснення\~ позивача, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку,\~що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: [PERSON] до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до\~ст. ст.\~81,\~13, ч.5 ст.263 ЦПК України\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення\~ст.4 ЦПК України,\~ст. 15 ЦК\~Україні, а також положення\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині\~надання доказів на підтвердження позовних вимог. В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що [PERSON] ( Позивач) надала у борг [PERSON] (Відповідачу) грошові кошти у розмірі 150 000 (сто пятдесят тисяч) гривень на потреби його підприємницької діяльності. На підтвердження факту укладення договору позики, його умов та факту отримання грошової суми і обовязку повернути отримані кошти Відповідач 13 травня 2016 року написав розписку. Згідно із умовами боргової розписки Відповідач зобовязався повернути Позивачу отримані кошти частинами: 50 000 (пятдесят тисяч) гривень до 19 травня 2016 року та 100 000 (сто тисяч) гривень до 31 серпня 2016 року, тобто кінцевим терміном повернення позики є 31.08.2016 року. В передбачені розпискою строки, позичені грошові кошти повернуті не були, тобто відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань. З вище зазначеного та змісту розписки, оригінали яких були оглянуті в ході судового розгляду, вбачається наявність між Позивачам та Відповідачем правовідносин, які за своєю правовою природою є договором позики. Таким чином, у Позивача наявне право вимагати від Відповідача виконання боргового зобовязання, а у останнього - обовязок повернути отримані грошові кошти. Згідно із ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. [PERSON] до ст.ст. 640, 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). [PERSON] до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається , таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка Позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому Позикодавцем визначеної грошової суми. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Даний висновок щодо розписки узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-бЗцсІЗ, від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15, від 18 листопада 2015 року по справі № 6-388цс15 та від 8 червня 2016 року. У відповідності до ст.. 1049 ЦК України, в якій зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. [PERSON] в строки, передбачені розпискою, суму позики не повернув. На момент звернення до суду продовжує ухилятись від виконання взятого на себе обовязку та ігнорує нагадування з боку Позивача повернути борг. Згідно з ст.ст. 1050, 625 ЦК України Відповідач зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. [PERSON] до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З вище зазначеного вбачається, що з Відповідача підлягає стягненню на користь Позивача сума у загальному розмірі 165 712 (сто шістдесят пять тисяч сімсот дванадцять) грн. 53 (пятдесят три) коп., що складається з: 150 000 (сто пятдесят тисяч) гривень основного боргу, 11 963 (одинадцять тисяч девятсот шістдесят три) грн. 10 (десять) коп. процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України, 1 299 (одна тисяча двісті девяносто девять) грн. 18 (вісімнадцять) коп. три проценти річних від простроченої суми, 2 450 (дві тисячі чотириста пятдесят) грн. 25 (двадцять пять) коп. втрати від інфляції за весь час прострочення. Твердження представника відповідача, що зазначені вище правовідносини виникли між сторонами, як субєктами підприємницької діяльності, тому даний спір повинен був розглядатися за правилами господарського судочинства є хибними, виходячи з наступного: Згідно положень ч. 5 ст. 1 Закону України «Про господарські товариства», ст. 91 92 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вбачається, що юридичні наділяються цивільною правоздатністю і дієздатністю, тому можуть наі майнових та особистих немайнових прав, вступати в зобов'язання, виступати в суді та третейському суді від свого імені. За ч. 1 ст. 92 ЦК України вбачається, що юридична особа набуває цивільних г обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих доку, та закону. [PERSON] до ст. 58, ст. 62 ЗУ «Про господарські товариства» органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган, який може бути колегіальним (дирекція) або одноособовим (директор). Частиною 4 ст. 62 ЗУ «Про господарські товариства» передбачено, що директор діє від імені товариства в межах, встановлених даним Закон установчими документами. Згідно ч. 3 ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від вико своїх повноважень. З вище викладеного вбачається, що юридична особа є самостійним субєктом цивільних, господарських та інших правовідносин. Юридична особа набуває права та обовязки та здійснює їх через свої органи. Таким чином, стороною в будь-якому правочині є сама юридична особа, фізична особа, яка діє від її імені на підставі довіреності, установчих документах протоколу загальних зборів тощо. Права та обовязки юридичної особи, які виникають з таких правочинів, продовжують існувати і тоді, коли правовідносини між юридичною особою та уповноваженою особою припинені (директор звільнений, довіреність скасована тощо). Разом з тим, юридична особа не несе відповідальність за зобовязаннями уповноваженої особи, яка діяла від власного імені. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознакам позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідносини в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. [PERSON] ч. 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобовязанні боржник і кредитор. Зі змісту боргової розписки вбачається, що боржник в даному зобовязанні фізична особа Відповідач, який діяв від власного імені, а не від із ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ» - де Відповідач є директором та засновником, оскільки грошові кошти Відповідач отримав і зобовязався повернути особисто. Позикодавцем (особою, яка передала грошові кошти та має право вимагай повернення) в даному зобовязанні є Позивач особисто, а не юридична особа, засновником та директором яких вона є. Оскільки позивач діяла від власного імені та передала відповідачу власні кошти, а відповідач зобовязався повернути отримані грошові кошти позивачці, а не зазначеним юридичним особам, то при встановленні дійсних сторін даних зобовязальних правовідносин, не має значення прописані в розписці спосіб повернення отриманих грошових коштів та цілі на які вони були надані відповідачу. З викладеного вбачається, що позиція представника відповідача щодо недійсності правочину та щодо виконання зобовязання є необґрунтованою. Також необґрунтованою та помилковим є твердження відповідача щодо сплати частини боргу за платіжними дорученнями № 74 від 06.04.2016 року (а.с. 52) та № 65 від 25.03.2016 року (а.с.53), оскільки дані платіжні документи не мають відношення до договору позики, а пояснити природу їх існування представник відповідача не зміг. Аналізуючи зазначене, те, що позивач повністю обґрунтував свої вимоги та підтвердив їх належними доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. [PERSON] до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Тому суд, дотримуючись норм закону та всебічного і повного дослідження матеріалів справи, вважає позов обґрунтованим та доведеним належними доказами, тому підлягає задоволенню та стягненню з відповідача документально підтвердженої заборгованості. [PERSON] до\~ст.264 Цивільного процесуального кодексу України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. [PERSON] до ч.1\~ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із ухваленням суду рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені ним і документально підтверджені в розмірі 1 657 (одна тисяча шістсот пятдесят сім) грн. 14 (чотирнадцять) коп.

Outcome: approved