Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія», зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що 16.02.2016 року вона (позивач) була призначена на посаду старшого бухгалтера в ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія». 03.10.2018 року назву посади «старший бухгалтер» було змінено на «провідний бухгалтер», про що внесено відповідний запис в її (позивача) трудову книжку. Вказала, що 05.03.2021 року наказом №05/03/1-к/тр її (позивача) було звільнено з посади провідного бухгалтера на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вважає її звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки з наказом про звільнення була ознайомлена раніше, ніж її було повідомлено про заплановане вивільнення; одночасно з попередженням про наступне вивільнення її не було повідомлено про наявність вакантних посад, на які можливо працевлаштувати працівника в межах спеціальності та кваліфікації або про відсутність таких посад, у зв`язку з чим роботодавцем не прийняті міри для працевлаштування; не встановлювалось переважне право на залишення на роботі. Вказала, що в даному випадку 05.01.2021 року її (позивача) було ознайомлено з наказом про звільнення, який датовано 05.03.2021 року №05/03/1-к/тр, про що нею проставлено особистий підпис про ознайомлення. На наступний день, 06.01.2021 року їй (позивачу) було вручено повідомлення про заплановане вивільнення, про що нею проставлено особистий підпис про ознайомлення. Таким чином, ознайомлення з наказом про звільнення відбулось раніше ніж її (позивача) було попереджено про таке намічуване звільнення з ініціативи роботодавця. У зв`язку з чим вважає, що в діях роботодавця вбачається порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавець не повідомляв її (позивача) про намічуване вивільнення за два місяці, а одразу ознайомив з наказом про звільнення. Крім того, зазначила, що однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Натомість, відповідач навіть не намагався виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України. Повідомлень про наявність жодної вакантної посади на підприємстві їй (позивачу) не пропонувалось або про відсутність таких посад роботодавець не повідомляв, хоча роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Крім того, вказала, що питання щодо переважного права на залишення на роботі відповідачем взагалі не розглядалося. При таких обставинах вважає, що її (позивача) звільнення проведено без законної підстави, не запропонувавши всіх вакансій, не можна вважати виконанням обов`язку, передбаченого ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, та відповідно до приписів ч. ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, є підставою для її (позивача) поновлення на попередній роботі з одночасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з довідкою про доходи, виданою на отримання заробітної плати провідному бухгалтеру [PERSON] , за лютий 2021 року заробітна плата становить 18 072 грн. 64 коп., січень 2021 року - 15 059 грн. 18 коп. Так, у січні 2021 року було 19 робочих днів, у лютому 20 робочих днів, разом 39 робочих днів. Таким чином, середньоденний її (позивача) заробіток становить (33 131 грн. 82 коп. : 39) = 849 грн. 53 коп. У зв`язку з чим, розглядаючи трудовий спір, просила одночасно прийняти рішення про виплату на її (позивача) користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.03.2021 року по день постановлення рішення судом, виходячи з розрахунку 849 грн. 53 коп. середньоденного заробітку. З огляду на зазначене вище, позивач [PERSON] просила: визнати незаконним та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» № 05/03/1-к/тр від 05.03.2021 «Про звільнення [PERSON] »; поновити її ( [PERSON] ) на роботі в товаристві з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» на посаді провідного бухгалтера з 06.03.2021 року; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» на її ( [PERSON] ) користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.03.2021 року по день постановлення рішення судом; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» на її ( [PERSON] ) користь понесені витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5 107,50 грн. Ухвалою суду від 09.04.2021 року відкрито провадження у зазначеній справі та розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом в судове засідання учасників справи. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат АО «Правекс Партнер» Слюсар О.В. (діє на підставі ордеру серії КР №84060 від 29.05.2021 року ) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представники відповідача ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» - Череднікова Н.О. (діє на підставі довіреності від 01.06.2021 року №01/06/21-2 та адвокат Нікішов Г.І. (діє на підставі ордеру №1016364 від 22.06.2021 року) в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі, просили зменшити розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на зазначене, а також враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, - суд приймає визнання відповідачем позову. Заслухавши позивача [PERSON] та її представника - адвоката Слюсаря О.В., представників відповідача ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» Череднікову Н.О. та адвоката Нікішова Г.І., дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці, що на підставі наказу №16/02/16-1 від 16 лютого 2016 року позивач [PERSON] з 16 лютого 2016 року прийнята на посаду старшого бухгалтера ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія»(запис за №8). 03 жовтня 2018 року назву посади «старший бухгалтер» було змінено на «провідний бухгалтер», про що внесено відповідний запис у трудову книжку (запис за №9). Згідно з записом за №10 в трудовій книжці, позивач [PERSON] звільнена з 05 березня 2021 року з посади провідного бухгалтера у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст.40 КЗпП України (підстава наказ №05/03/1-к/тр від 05 березня 2021 року). Судом також встановлено, що наказом «Про звільнення [PERSON] » за №05/03/1-к/тр від 05 березня 2021 року, виданим директором ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія»Боєвим Г.В. , [PERSON] звільнено з посади провідного бухгалтера ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» 05 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення в наказі зазначено наказ директора ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія»«Про скорочення штату працівників» від 04.01.2021 року №04/01/8-к/тр; повідомлення про запланове вивільнення від 06.01.2021 року №1; протокол загальних зборів учасників ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія»від 04.01.2021 року №1/2021. З даним наказом від 05.03.2021 року під підпис 05.01.2021 року ознайомлена позивач [PERSON] . При цьому, наказом директора ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» Боєва Г.В. від 04.01.2021 року №04/01/8-к/тр «Про скорочення штату працівників» внесено зміни до штатного розпису ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» з 06.01.2021 року, скоротивши одну штатну одиницю провідного бухгалтера та одну штатну одиницю бухгалтера І-ої категорії. Згідно з п.п. 1-2 вказаного наказу визначено, що відповідно до чинного законодавства України, не пізніше ніж за 2 (два) місяці, попередити працівників ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» про їх скорочення; звільнення працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України провести відповідно до вимог діючого законодавства, з дотриманням відповідних пільг та компенсацій. 06 січня 2021 року [PERSON] отримала повідомлення від 06.01.2021 року №1 «Про заплановане вивільнення», згідно з яким провідного бухгалтера [PERSON] у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» ( наказ від 04.01.2021 року №04/01/8-к/тр), попереджено про наступне вивільнення з посади провідного бухгалтера на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 05.03.2021 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Правомірність зазначеного наказу та законність звільнення позивача з посади, - є предметом позову позивача [PERSON] , при цьому, позивач вважає, що у відповідача не було законних підстав для її (позивача) звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, так як з наказом про звільнення вона була ознайомлена раніше ніж її було повідомлено про заплановане вивільнення; одночасно з попередженням про наступне вивільнення її не було повідомлено про наявність вакантних посад, на які можливо працевлаштувати працівника в межах спеціальності та кваліфікації або відсутність таких посад, у зв`язку з чим роботодавцем не прийняті міри для працевлаштування; та, крім того, не встановлювалось переважне право на залишення на роботі. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у п.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 травня 2016 року по справі №6-3048цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року №6-40цс15 та Верховного Суду від 06 травня 2020 року №487/2191/17. Натомість, відповідач ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» не виконав обов`язок щодо надання позивачу [PERSON] пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. За викладених обставин, з огляду на те, що з наказом про звільнення позивача [PERSON] було ознайомлено раніше, ніж її було повідомлено про заплановане вивільнення, при цьому відповідач ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не запропонував позивачу [PERSON] жодної вакантної посади, а так само не повідомив останню і про відсутність таких посад, крім того ним (відповідачем) не розглядалося питання щодо переважного права залишення позивача на роботі, тобто, відповідачем ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» не додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, суд вважає, що звільнення позивача було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, що свідчить про незаконність такого звільнення та має наслідком поновлення порушених трудових прав позивача, на підставі чого слід визнати незаконним та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» №05/03/1-к/тр від 05 березня 2021 року «Про звільнення [PERSON] », за підписом директора Боєва Г.В., яким [PERSON] , звільнено 05 березня 2021 року з посади провідного бухгалтера у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сумм відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац четвертий пункту 8 розділу IV Порядку). Крім того, згідно з абзацом п`ятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов`язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. Відповідно до наданої відповідачем ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія» довідки про доходи [PERSON] від 05 березня 2021 року за № 05/03/21-2 вбачається, що за січень 2021 року заробітна плата позивача [PERSON] становить 15 059 грн. 18 коп., за лютий - 18 072 грн. 64 коп. Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] становить 849 грн. 53 коп. (18 072 грн. 64 коп.+15 059 грн. 18 коп.=33 131 грн. 82 коп.: 39 (робочих днів)). Тобто, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 березня 2021 року по 01 липня 2021 року складає 66 263 грн. 34 коп. ( 849 грн. 53 коп. х 78 робочих днів). Вирішуючи в порядку ст.141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат між сторонами, в тому числі, заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, судом відзначається наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Як роз`яснено в п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатським об`єднанням «Правекс Партнер» в особі голови Омелькіна Олександра Михайловича (Виконавець) та [PERSON] (Клієнт) 25 березня 2020 року укладено договір про надання правової допомоги №КР000285/19. Пунктами 1.1., 4.1. зазначеного Договору визначено, що клієнт доручає, а виконавець зобов`язується надати йому, відповідно до умов договору, правову (правничу) допомогу, а саме: усне та письмове консультування клієнта з питань законодавства про працю, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, підготовка та подача процесуальних документів (позовних заяв, відзивів, заперечень, клопотань, пояснень тощо) до суду, представництво Замовника в судах України першої та апеляційної інстанцій, а клієнт зі своєї сторони зобов`язується прийняти зазначені послуги й оплатити їх. Клієнт зобов`язується сплатити Виконавцю грошову суму - гонорар в розмірі 5 107 грн. 50 коп. за надання правничої допомоги, що передбачені п.1.1 Договору. Відповідно до детального опису робіт, які надаються адвокатським об`єднанням (наданих послуг) від 25 березня 2021 року ( Додаток №1 до договору №КР000285/19 від 25.03.2021 року) адвокатське об`єднання «Правекс Партнер» на виконання умов Договору про надання правової (правничої) допомоги від 25.03.2021 року №КР000285/19 надано Замовнику правничої допомоги, що передбачені Договором, а саме: - попереднє вивчення матеріалів, формування позиції та консультування - 2 год.; - опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, юридична експертиза документів та вивчення судової практики - 2 год.; підготовка позовної заяви про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу до Ленінського районного суду м. Кіровограда - 4 год.; - представництво інтересів Клієнта в судовому засіданні Ленінського районного суду м. Кіровограда (1 судове засідання) - 1 год. Загалом на виконання умов Договору № КР000285/19 від 25.03.2021 року заплановано витрати 9 год. часу. В рамках Договору № КР000285/19 від 25.03.2021 року сторони домовились про встановлення гонорару адвоката в розмірі 5107 грн. 50 коп., що не перевищує суми розрахованої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року №590. Сторонами погоджено, що вартість послуг адвоката складає 567 грн. 50 коп. за годину роботи. Відповідно до квитанції №ПН435 від 02 квітня 2021 року [PERSON] сплачено на рахунок АО «Правекс Партнер» 5 107 грн. 50 коп. (призначення платежу: оплата послуг згідно договору КР 000285/19 від 25.03.2021 року ). З огляду на викладене вище та з урахуванням норм ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що, враховуючи надання АО «Правекс Партнер» позивачу [PERSON] інформації з правових питань, складення позовної заяви та представництво інтересів [PERSON] в одному судовому засіданні адвокатом АО «Правекс Партнер» Слюсарем О.В. (ордер серії КР №84060 від 29.05.2021 року), зважаючи при цьому на нескладну категорію справи і загальний обсяг наданих адвокатом послуг, на підставі чого суд вважає, що компенсації позивачу підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 2 500 грн. Судові витрати по справі, які складаються з судового збору, вирішити в порядку ст.141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 816 грн. 80 коп., враховуючи, що позивач при пред`явленні позовних вимог до суду відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з п.п.2, 4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved