Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

в Острозький районний суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою, які знаходяться в [ADDRESS] шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та земельною ділянкою та зняття з реєстрації, звернулася [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її чоловіка [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, площею 0,0850 га, які знаходяться в [ADDRESS] , де є зареєстрованими за місцем проживання відповідачі [PERSON] та [PERSON] (дочка та онук [PERSON] ), які є такими, що не проживають в зазначеному житловому приміщенні з дня реєстрації місця проживання в ньому, так як проживають в іншій місцевості. Зазначаючи про те, що відповідачі не є членами її сім`ї, постійно з нею не проживали та не проживають, посилаючись на ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 391 ЦК України та зазначаючи про те, що вона не може скористатись правом на державну допомогу у вигляді субсидії, яка розраховується з врахуванням всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, а самі відповідачі в добровільному порядку не виявляють бажання знятися з реєстраційного обліку місця проживання в належному їй житловому будинку, позивач просить позов задоволити. Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 28.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку загального позовного провадження, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі відзиву на позовну заяву. Відповідачі та представник відповідача в судове засіданні не з`явились без повідомлення причин, про час та дату розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Правом подати відзив на позов у встановлений строк не скористались. В ході розгляду справи представник відповідача звертався до суду з заявою про об`єднання в одне провадження цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та цивільної справи №567/1330/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування цим же житловим приміщенням, де відповідачами було подано зустрічний позов. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що ухвалою суду від 01 квітня 2019 року по цивільній справі №567/1330/17 (суддя Венгерчук А.О.) зустрічна позовна заява [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області, про вселення, було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належно повідомленого позивача. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішив справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 30.05.2019 року було залучено до участі у справі орган опіки та піклування в особі Острозької міської ради Рівненської області, який надав суду висновок за яким вважає неможливим визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з надвірними будівлями та земельною ділянкою в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.10.2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та земельною ділянкою в частині позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині. Ухвалою суду від 30.05.2019 року було витребувано від Промінської сільської ради Луцького району відомості про зареєстрованих осіб в будинку [ADDRESS] із зазначенням власника даного будинку; Луцького міського управління ДМС України довідку про місце реєстрації та проживання [PERSON] ; управління освіти Луцької міської ради Волинської області відомості про те в якій школі м.Луцька навчається [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] та місце його проживання. Ухвалою суду від 30.05.2019 року було задоволено клопотання позивача про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В ході розгляду справи судом була прийнята відмова позивача від допиту свідка [PERSON] . В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що з 2003 року проживала разом з [PERSON] в його будинку, який знаходиться в [ADDRESS] без укладення шлюбу, а 12.09.2007 року шлюб між ними було зареєстровано і весь цей час в зазначеному житловому будинку не проживають відповідачі, які однак є в ньому зареєстровані за місцем проживання. Зазначила, що відповідач [PERSON] до заміжжя проживала разом зі своєю матір`ю за іншою адресою в [ADDRESS] , оскільки шлюб між її батьками було давно розірвано, хоча залишалась зареєстрованою за місцем проживання батька, а після укладення шлюбу проживала в м.Луцьк Волинської області, де вона має у власності квартиру, а її чоловік має у власності житловий будинок і де проживає їх син [PERSON] . При цьому пояснила, що отримуючи мінімальну заробітну плату не може скористатись правом на державну допомогу у вигляді субсидії, яка розраховується з врахуванням всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, а самі відповідачі в добровільному порядку не виявляють бажання знятися з реєстраційного обліку місця проживання в належному їй житловому будинку. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування в особі Острозької міської ради Рівненської області, посилаючись на ст..12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», за якою неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, вважає неможливим визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з надвірними будівлями та земельною ділянкою в [ADDRESS] . При цьому, орган опіки та піклування визнав, що [PERSON] та [PERSON] , будучи фактично зареєстрованими за місцем проживання в [ADDRESS] , фактично там не проживають. Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені наступні обставини. В [ADDRESS] знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями, зареєстрованими за місцем проживання в якому на даний час є позивач та відповідачі у справі (позивач - з 12.11.2007 року, а відповідач [PERSON] - з 03.11.2006 року, [PERSON] - з 10.01.2012 року). Зазначений житловий будинок відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2006 року належав [PERSON] , який з 12.09.2007 року перебував в шлюбі з позивачем (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ) та помер [INFO] (свідоцтво про смерть [NUMBER] ). Водночас, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка у справі є дочкою [PERSON] від попереднього шлюбу, а її син [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) є онуком [PERSON] . Після смерті [PERSON] власником зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки з кадастровим номером 561900000:02:002:0007 стала [PERSON] (свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.09.2018 року). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2066, виданої 02.10.2018 року ЦНАП виконкому Острозької міської ради, в житловому приміщенні, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] , [PERSON] . Водночас, відповідно до актів перевірки житлових умов від 11.12.2015 року, 07.11.2017 року та 08.12.2017 року вбачається, що в ході перевірки житлових умов в будинку за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] , окрім нього зареєстрованою за місцем проживання була його дружина [PERSON] , а також є зареєстрованими, але фактично не проживають [PERSON] та [PERSON] , які проживають в м.Луцьк. Відповідно до акту перевірки житлових умов від 26.03.2018 року вбачається, що в ході перевірки житлових умов в будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , зареєстрованими за місцем проживання в ньому є [PERSON] та [PERSON] , які проживають в м.Луцьк. Факт не проживання відповідачів у житловому будинку, який знаходиться в [ADDRESS] підтверджується показаннями свідків, які допитані в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що була знайома з [PERSON] , оскільки він був регентом церковного хору, в якому перебувала вона. При цьому, зазначила, що останні роки життя він хворів та догляд за ним здійснювала його дружина [PERSON] Пояснила, що зазначена обставина їй відома, оскільки вона часто провідувала [PERSON] . В той же час, дочки [PERSON] в будинку, де він проживав вона ніколи не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] знала довгий час, оскільки їх сім`ї перебували в дружніх відносинах та часто зустрічалися. Їй відомо, що [PERSON] проживала в житловому будинку [ADDRESS] в той час, коли її батьки перебували в шлюбі, але в період навчання в школі вона вже там не проживала, як не проживала і в подальшому. Пояснила, що [PERSON] дуже рідко провідувала батька за його місцем проживання, а коли приїздила, то перебувала там лише декілька хвилин, а ночувати ніколи не залишалась і не могла залишатись, оскільки умов для проживання когось окрім сім`ї [PERSON] в зазначеному будинку немає, так як пристосованою для проживання там є лише одна кімната, а також наявна кухня. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає напроти будинку, де проживав [PERSON] і на даний час проживає позивачка та зазначив, що [PERSON] там з батьком ніколи не проживала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її сім`я протягом не менше 15 років товаришувала з сім`єю [PERSON] та протягом цього часу вона жодного разу не бачила [PERSON] за місцем проживання батька, хоча припускає, що вона могла провідувати батька в той час, коли сама вона не бачила. Пояснила, що їй достовірно відомо те, що [PERSON] в будинку батька не проживала, а проживала в м. Нетішин Хмельницької області , а в подальшому в м.Луцьк. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає через один будинок від будинку позивачки, знала [PERSON] з 1979 року та їй відомо, що [PERSON] в зазначеному будинку проживала до 2-3 річного віку, коли її батьки розлучилися і з того часу вона там не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в період 2000-2018 років проживав в [ADDRESS] та кожного дня бачився з сім`єю [PERSON] , в тому числі перебував в його будинку та зазначив, що знає його дочку [PERSON] . Зазначив, що відповідачка в будинку батька не проживала та її він там бачив один раз на рік, коли вона провідувала батька. Окрім того, в судовому засіданні з довідки управління освіти Луцької міської ради Волинської області встановлено, що [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , навчається в КЗ "Луцький навчально-виховний комплекс Гімназія №14 імені Василя Сухомлинського" Луцької міської ради, яка знаходиться в м.Луцьку. В той же час, за інформацією Луцького міського відділу УДМС України у Волинській області встановлено, що батько [PERSON] зареєстрований за місцем проживання в с. Промінь [ADDRESS] з 29.11.2013 року, а з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що будинок, де зареєстроване місце проживання [PERSON] з 24.07.2013 року належить йому на праві власності. Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що у власності [PERSON] з 23.04.2012 року перебуває квартира [ADDRESS] . Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу [PERSON] Право власності у позивача на вказаний будинок виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.09.2018 року. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, яка є власником майна і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався. Водночас, судом встановлено, що відповідачі не проживають у даному житловому приміщенні з моменту реєстрації місця проживання в ньому. Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. В судовому засіданні встановлено, що факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі оформлення субсидії, що підтверджується поясненнями позивача та довідкою управління праці та соціального захисту населення виконкому Острозької міської ради Рівненської області №840 від 14.02.2019 року і реалізації її майнових прав як власника будинку. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї [PERSON] .. Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких-осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в житловому будинку [ADDRESS] з дозволу попереднього власника [PERSON] , а останній [INFO] помер. Таким чином припинення права власності [PERSON] та відсутність договору з новим власником будинку припиняє право відповідачів на користування цим житлом. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу житлі з часу реєстрації місця проживання, спільного господарства з позивачем не ведуть, договору на користування житлом з власником будинку відповідачі не укладали, що в сукупності з іншими доказами свідчить про те, що центр життєвих інтересів відповідачів знаходиться в м.Луцьк та Луцькому районі Волинської області, де вони постійно проживають разом із своєю сім`єю, а тому слід усунути перешкоди [PERSON] в користуванні житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. При вирішенні питання щодо можливого позбавлення права неповнолітнього [PERSON] на житло суд виходить з наступного. Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За положеннями ст.176 СК України. ст.405 ЦК України, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном незалежно від фактичного стану сімейних відносин. Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як встановлено судом [PERSON] разом зі своїми батьками проживає в іншій місцевості, де обоє з його батьків мають у власності нерухомі житлові приміщення. Згідно довідки управління освіти він навчається в м.Луцьку, де отримує середню освіту. За таких обставин суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування, яким визнано недоцільним зняття неповнолітнього [PERSON] з реєстраційного обліку у спірному житлі. Так, відповідно до ч.5, 6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду і оцінюється останнім в сукупності з іншими доводами. Висновок органу опіки та піклування Острозької міської ради складено без обстеження умов проживання дитини, не містить жодних фактичних доказів та посилань на обставини, якими обґрунтовує свою позицію про недоцільність зняття дитини з реєстрації у спірному помешканні. За таких обставин, суд приходить до переконання, що інтереси дитини, яка не проживає у спірному житлі з часу реєстрації, а проживає з батьками, які мають у власності житло, в іншій місцевості, не порушуються у зв`язку із зняттям її з реєстрації у спірному житлі. На підставі ст.383, 391 ЦК України,

Outcome: approved