Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулось в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 72 454,59 гривень та стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24.01.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з умовами надання кредиту складає між ним і банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідач не надавав своєчасно грошові кошти банку для погашення заборгованості, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед позивачем, що становить 72 454,59 гривень, з яких заборгованість за кредитом - 2 882,48 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом -61 283,01 гривень, заборгованість за пенею та комісією - 4 362,69 гривень, штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень, штраф (процентна складова) -3 426,41 гривень. В судове засідання представник позивача не з'явився та скерував до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - рекомендованим листом. Відомостей про причину його неявки немає. Зі згоди представника позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст. 223, 280, ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ст.247 ЦПК України у зв'язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24.01.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3 800, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Позивач свої обов'язки перед позичальником виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 3 800,00 гривень. В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань визначених договором, у встановлений договором строк не сплатив відсотків та передбачених договором платежів в повному обсязі. В результаті цього утворилась заборгованість. Виходячи з положень ст.ст. 1050, 612 ЦК України відповідач прострочив виконання зобов'язання за кредитним договором, оскільки вона прострочила повернення чергових частин кредиту та сплати щомісячних відсотків. Згідно наданого банком розрахунку станом на 25.12.2017 року заборгованість відповідача становить: заборгованість за кредитом - 2 882,48 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 61 283,01 гривень, заборгованість за комісією - 4 362,69 гривень. У розрахунку штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень, штраф (процентна складова) - 3 426,41 гривень не вказані. Натомість, зазначено 3 926,41 гривень заборгованості по судовим штрафам, порядок нарахування і правове обґрунтування якої відсутнє. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2 882,48 грн. та заборгованості по відсотках за користування кредитом - 61 283,01 грн. ґрунтується на вимогах закону, а отже за відсутності будь - яких заперечень зі сторони відповідача, підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 362,69 грн., то згідно розрахунку заборгованості це фактично є комісією, яка не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Вимоги за комісією задоволенню не підлягають, оскільки позивачем у позовній заяві не обґрунтовано законності таких вимог. Таким, чином, вимога банку про стягнення комісії в даному спорі є безпідставною. Щодо вимог про стягнення 500,00 - штрафу (фіксована частина), 3 426,69 грн. - штрафу (процентна складова), то такі не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штрафу, пені). Кредитним договором передбачено сплату пені в разі порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати відсотків, а також сплату штрафу за порушення строків повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення. Штраф і пеня відносяться до одного виду юридичної відповідальності. З позовної заяви вбачається, що порушення зобов'язань відповідача полягає у не наданні своєчасно банку грошових коштів для погашення заборгованості за Кредитним договором. До грошових зобов'язань, яким є зобов'язання з погашення кредиту, застосовується неустойка у виді пені, а не штрафу. При цьому суд враховує висновки Конституційного Суду України, зроблені у рішенні від 10.11.2011р. по справі №1-26/2011. Так Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава, як вказується у цьому рішенні, забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин ( споживача) а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Конституційний Суд України у своєму рішенні вказав, що дія положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яка передбачає такі права споживача, зокрема на право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; та інші, поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту. Отже, суд вважає, що у стягненні штрафів та комісії слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Таким чином, заборгованість за кредитом - 2 882,48 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 61 283,01 грн., що всього по кредиту 64 164,49 грн. підлягає стягненню з відповідача в користь позивача в примусовому порядку. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення. У зв'язку з частковим задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Outcome: partial