Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України у Піщанському районі Вінницької області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 07 листопада 1998 року він був затриманий працівниками Піщанського відділу міліції, а постановою судді Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту строком на сім діб за ст. 173 КУпАП з 07 листопада 1998 року. 14 листопада 1998 року він був звільнений після відбуття покарання. Постановою голови апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2005 року за протестом першого заступника прокурора Вінницької області постанова судді Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року щодо притягнення його до адміністративної відповідальності була скасована, а справа повернута на новий розгляд в той же суд в іншому складі. Постановою судді Піщанського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2005 року його повторно визнано винним за ст. 173 КУпАП, проте звільнено від накладення стягнення за збігом строку згідно із ст. 38 КУпАП. Постановою голови Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2006 року постанова судді Піщанського районного суду від 21 вересня 2005 року була скасована, а справу знову повернуто на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі. Постановою судді Піщанського районного суду від 25 липня 2006 року провадження по даній справі закрито у зв'язку із закінченням строків передбачених ст. 38 КУпАП. А тому, позивач вважає, що постановою судді Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року його було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту строком на сім діб, чим йому було завдано значної моральної шкоди. Позивач посилається на п. 4 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», де передбачено, що право на відшкодування шкоди (в том числі і моральної) виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення, а відповідно до п. 5 ст. 3 та ст. 4 зазначеного Закону громадянинові має відшкодовуватися моральна шкода за рахунок коштів державного бюджету. При цьому позивач посилається на те, що задана йому моральна шкода полягає у великих душевних стражданнях і позбавленні повністю його психічного благополуччя внаслідок порушення його прав на свободу та особисту недоторканість, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя та погіршення стосунків з оточуючими. Погіршення психічного стану у нього сталося також через те, що протягом семи діб він знаходився в камері ізолятора тимчасового тримання Піщанського райвідділу міліції за відсутності належних санітарно-побутових умов (вентиляції, освітлення, умивальника, туалету, ліжка з матрацом та постільною білизною), що також завдало йому значної моральної шкоди. Завдана йому моральна шкода також полягає у тому, що протягом майже шести років та семи місяців він змушений був звертатися до посадових осіб Апеляційного суду Вінницької області та прокуратури Вінницької області з приводу незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, витрачаючи при цьому свій особистий час, гроші та здоров'я. Після скасування головою Апеляційного суду Вінницької області постанови Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року щодо нього, він ще один рік один місяць і 20 днів знаходився під судом - з 05 червня 2005 року по 25 липня 2006 року, коли нарешті постановою Піщанського районного суду від 25 липня 2006 року справу було закрито. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під судом, а відповідно до абзацу 2 пункту 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», суд має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. А тому, позивач враховуючи, що у Законі України «Про державний бюджет України на 2015 рік» мінімальний розмір заробітної плати з 01 січня 2015 року становить 1 218 гривень, визначив мінімальний розмір нанесеної йому моральної шкоди в сумі 16 614 гривень. На підставі викладеного просить суд позов задовольнити. В подальшому позивачем на адресу суду було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він посилаючись на те, що зазначений у позовній заяві визначений ним розмір моральної шкоди в сумі 16 614 гривень, завданої йому незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, має бути збільшений з наступних підстав. Моральна шкода в розмірі 16 614 гривень була розрахована ним за період з 05 червня 2005 року по 25 липня 2006 року за час, коли я знаходився під судом при повторному розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо нього за ст. 173 КУпАП. Проте зазначений розмір моральної шкоди не включає моральну шкоду, завдану йому за період з 07 листопада 1998 року по 04 червня 2005 року, хоча у позовній заяві він обґрунтував нанесення мені моральної шкоди за вказаний період: відсутність належних умов тримання у камері ізолятора тимчасового тримання Піщанського райвідділу міліції, нанесення йому великих душевних страждань, позбавлення його психічного благополуччя через усвідомлення ним, що його явно незаконно затримали і позбавили волі протягом семи діб, через що він змушений був протягом більш як семи років та восьми місяців (з 15 листопада 1998 року по 25 липня 2006 року) доводити свою невинуватість у скоєнні зазначеного правопорушення, витрачаючи при цьому свій особистий час, нерви та гроші. А тому завдану йому моральну шкоду за період з 07 листопада 1998 року по 04 червня 2005 року він оцінює у мінімальному розмірі з урахуванням мінімального розміру заробітної плати станом на час розгляду справи в сумі 6 090 гривень. Враховуючи викладене позивач просить суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту строком на сім діб за ст. 173 КУпАП, всього 22 704 гривні. Відповідачем по справі - Управлінням Державної казначейської служби у Піщанському районі Вінницької області на адресу суду було подано заперечення на позовну заяву [PERSON], відповідно до яких відповідач позов не визнає з наступних підстав. Представник відповідача в запереченнях посилається на те, Управління Державної казначейської служби у Піщанському районі Вінницької області є самостійною юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями та ніяких порушень прав та законних інтересів позивача не допускало і будь-які зобов'язання Управління перед позивачем відсутні. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що органи Державної казначейської служби України несуть відповідальність за дії інших органів державної влади. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, в тому числі, незаконного застосування адміністративного арешту. Право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках передбачених ст. 2 цього Закону, зокрема в разі закриття справи про адміністративне правопорушення. Представник відповідача посилається на те, що даний Закон передбачає вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди громадянину, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Основним критерієм для відшкодування такої шкоди є незаконність дій вищезазначених органів. Також представник відповідача зауважив, що під час вирішення питання про відшкодування шкоди суд повинен встановити наступні факти: дії посадових осіб, якими було завдано шкоду, повинні бути неправомірними; необхідно встановити характер шкоди, заподіяної діями посадових осіб, а саме: у чому полягають фізичні та психологічні страждання позивача; причинний зв'язок між заподіяною шкодою та неправомірними діями посадових осіб. В своїй позовній заяві та доданих до неї документах [PERSON] не надає належних та допустимих доказів незаконності дій щодо притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту. А як вбачається із постанови Піщанського районного суду від 25 липня 2006 року провадження у справі про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, закрито у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Крім того в мотивувальній частині вказаної постанови судом зазначено, що хоча [PERSON] свою вину у скоєнні правопорушення не визнав, його винність у скоєнні дрібного хуліганства доведена. А тому, представник відповідача вважає, що за таких підстав у позивача відсутні підстави для відшкодування на його користь моральної шкоди. Також представник позивача посилається на те, що позивачем не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди, незаконності дій правоохоронних органів та будь-яких доказів, які б підтверджували б наявність причинно-наслідкового зв'язку між застосуванням до нього адміністративного стягнення та виникненням у нього моральних страждань. Оскільки незаконність дій щодо накладення на позивача адміністративного стягнення не визнана у встановленому законом порядку, то і підстав для відшкодування моральної шкоди немає. З викладених обставин представник відповідача вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, надані ним докази не дають підстав для відшкодування моральної шкоди, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову. Позивач [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням збільшення позовних вимог, підтримав в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача - УДКСУ у Піщанському районі - Н. П.Аязбекова в судовому засіданні позов не визнав, заперечує проти його задоволення з підстав, викладених в запереченнях на позов. Прокурор прокуратури Піщанського району, який приймає участь у розгляді справи як третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в запереченнях, які надав суду. В своїх запереченнях прокурор посилається на ст. 1176 ЦК України, де вказано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, право у особи на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації. При цьому прокурор вказує на те, що постановою Піщанського районного суду провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 173 КУпАП закрито за нереабілітуючими обставинами в зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. За таких підстав, прокурор, вважає, що у позивача [PERSON] відсутні підстави для відшкодування на його користь моральної шкоди за рахунок бюджетних коштів. Крім того, прокурор вказує, що відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Проте позивачем [PERSON] не надано жодних доказів того, що він зазнав немайнових (майнових) втрат, та відсутні докази протиправності дій інших осіб при притягненні його до адміністративної відповідальності. Позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди, незаконності дій правоохоронних органів та будь-яких доказів, які підтверджували б наявність причинно-наслідкового зв'язку між застосуванням до нього адміністративного стягнення та виникнення у нього моральних страждань. Оскільки незаконність дій щодо накладення на позивача адміністративного стягнення не визнана у встановленому законом порядку, то і підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Окрім цього, прокурор посилаючись на ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», де вказано, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом, відповідно до чинного законодавства, вважає, що в даному випадку має місце майнова вимога позивача про відшкодування заподіяної шкоди, тому на вказані правовідносини поширюється позовна давність, яка відповідно до вимог ст. 257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки, а позивачем пропущено строки позовної давності. Прокурор в своїх запереченнях вказав, що п. 10-1 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими особами або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Проте позивачем не зазначено державний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. На підставі викладено прокурор просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши учасників процесу, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до постанови судді Піщанського районного суду Вінницької області від 09 листопада 1998 року, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді адмінарешту на сім діб з 07 листопада 1998 року за ст. 173 КпАП України. Відповідно до постанови від 05 червня 2005 року Голова Апеляційного суду Вінницької області, розглянувши протест першого заступника прокурора області на постанову Піщанського районного суду Вінницької області від 09 листопада 1998 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП у вигляді арешту строком на сім діб, скасував постанову Піщанського районного суду Вінницької області від 09 листопада 1998 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, а справу повернув на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів. Відповідно до постанови Піщанського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2005 року [PERSON] визнано винним за ст. 173 КУпАП, однак від накладення стягнення за цією статтею звільнено за збігом строку відповідно до ст. 38 КУпАП. Дану постанову Піщанського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2005 року [PERSON] було оскаржено в апеляційному порядку. Відповідно до постанови від 13 березня 2006 року голова Апеляційного суду Вінницької області скасував постанову Піщанського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2005 року відносно [PERSON], а справу повернув на новий судовий розгляд в той же суд, в іншому складі. Відповідно до постанови Піщанського районного суду Вінницької області від 25 липня 2006 року, провадження в справі про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, закрити у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. А тому, позивач вважає, що постановою судді Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року його було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту строком на сім діб, чим йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у великих душевних стражданнях і позбавленні повністю його психічного благополуччя внаслідок порушення його прав на свободу та особисту недоторканість, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя та погіршення стосунків з оточуючими. Погіршення психічного стану у нього сталося також через те, що протягом семи діб він знаходився в камері ізолятора тимчасового тримання Піщанського райвідділу міліції за відсутності належних санітарно-побутових умов (вентиляції, освітлення, умивальника, туалету, ліжка з матрацом та постільною білизною), що також завдало йому значної моральної шкоди. Завдана йому моральна шкода також полягає у тому, що протягом майже шести років та семи місяців він змушений був звертатися до посадових осіб Апеляційного суду Вінницької області та прокуратури Вінницької області з приводу незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, витрачаючи при цьому свій особистий час, гроші та здоров'я. Після скасування головою Апеляційного суду Вінницької області постанови Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року щодо нього, він ще один рік один місяць і 20 днів знаходився під судом. Позивач відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яка передбачає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під судом, та відповідно до абзацу 2 пункту 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», суд має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, враховуючи, що у Законі України «Про державний бюджет України на 2015 рік» мінімальний розмір заробітної плати з 01 січня 2015 року становить 1 218 гривень, визначив мінімальний розмір нанесеної йому моральної шкоди в сумі 22 704 гривні, які просить стягнути за рахунок коштів державного бюджету України на його користь. Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, в тому числі, в разі законного арешту або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом та законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом ч.5 ст. 5 Конвенції кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. При цьому суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845, на органи Казначейства України та його територіальні органи покладено обов'язок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 встановлено, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов'язаннями. Згідно з частиною першою статті 33 Цивільного кодексу держава не відповідає по зобов'язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов'язаннях держави. Водночас Конституція України гарантує громадянам у випадках відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів (статті 56, 62). Зі змісту приписів Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 органи Державної казначейської служби, не є органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність або ж проводять досудове слідство чи здійснюють судочинство у розумінні положень ст.1176 ЦК України та положень ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Разом з тим, суд враховує п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність" ( 2135-12 ). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Згідно з п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з п. 4 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення. Статтею третьою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Згідно із ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Згідно із п.11 Положення про застування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/41 для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. Відповідно до п. 12 Положення у місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст.12 Закону постанову (ухвалу). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частина. 4 ст. 60 ЦПК України, передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналіз даних норм дає підстави вважати, що дії зазначених органів мають бути незаконними, ці дії мають заподіяти шкоду громадянинові, фізичні та психологічні страждання, та між незаконним діями посадових осіб та заподіяною шкодою має бути причинно-наслідковий зв'язок. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з п. 17 Положення відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Як роз'яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 вказаної Постанови ПВСУ вказує, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В своїй позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] вказує, що постановою судді Піщанського районного суду Вінницької області від 09 листопада 1998 року його було незаконно і необґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту строком на сім діб, чим йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягала у великих душевних стражданнях, позбавленні повністю психічного благополуччя, внаслідок порушення права на свободу та особисту недоторканість, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість активного громадського життя та погіршення стосунків з оточуючими, погіршення психічного стану через перебування протягом семи діб в камері ізолятора тимчасового тримання у відсутності належних санітарно-побітових умов, а також те, що протягом семи років та восьми місяців - з 15 листопада 1998 року по 25 липня 2006 року він перебував під судом та змушений був доводити свою невинуватість у скоєнні зазначеного правопорушення, звертаючись до посадових осіб Апеляційного суду Вінницької області та прокуратури Вінницької області, витрачаючи при цьому особистий час, гроші та здоров'я. Разом з тим, як вбачається з постанови Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2005 року, постанову Піщанського районного суду Вінницької області від 09 листопада 1998 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів з метою усунення наведених в постанові порушень. Апеляційним судом Вінницької області постанова суду першої інстанції незаконною не визнавалася, хоча відповідно до положень ст. 293 КУпАП в редакції від 16 лютого 2005 року, яка діяла на час розгляду 05 червня 2005 року протесту прокурора на постанову Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року, апеляційний суд як орган правомочний розглядати скарги і протести на постанову, мав право прийняти рішення не тільки про скасування постанови, а й про закриття справи. Але справу було направлено на новий судовий розгляд, а підстав для закриття провадження апеляційний суд не знайшов. Відповідно до постанови Піщанського районного суду від 21 вересня 2005 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення , передбаченого ст. 173 КУпАП, однак від накладення стягнення за цією статтею звільнено за збігом строку відповідно до ст. 38 КУпАП. Відповідно до постанови Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2006 року постанову Піщанського районного суду від 21 вересня 2005 року відносно [PERSON] знову скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд, хоча відповідно до ст. 293 КУпАП в редакції від 02 березня 2006 року, апеляційний суд був уповноважений скасувати постанову з одночасним закриттям справи. Відповідно до постанови Піщанського районного суду Вінницької області від 25 липня 2006 року, хоча й [PERSON] свою вину в скоєнні правопорушення не визнав, його винність в скоєні дрібного хуліганства була доведена, проте провадження в справі про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, закрити у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. З наведеного вбачається, що в жодній постанові суду не було встановлено невинуватість [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, справу відносно було закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП, а не за відсутністю у його діях події і складу адміністративного правопорушення, та не було встановлено, що [PERSON] було незаконно і необґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту строком на сім діб. Необґрунтованими є також посилання позивача на те, що протягом семи років та восьми місяців - з 15 листопада 1998 року по 25 липня 2006 року він перебував під судом та змушений був доводити свою невинуватість у скоєнні зазначеного правопорушення, звертаючись до посадових осіб Апеляційного суду Вінницької області та прокуратури Вінницької області, витрачаючи при цьому особистий час, гроші та здоров'я. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що постанова Піщанського районного суду від 09 листопада 1998 року була оскаржена лише в 2005 році і не [PERSON], а на неї було подано протест заступника прокурора області. А самим [PERSON] скарга до Апеляційного суду Вінницької області була подана лише одного разу на постанову Піщанського районного суду від 21 вересня 2005 року. Відсутні у справі докази і того, що [PERSON] неодноразово звертався до посадових осіб прокуратури області. При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів про істотне погіршення стану свого здоров'я, внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту. Не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи позивача про те, що він був повністю позбавлений психічного благополуччя, внаслідок порушення права на свободу та особисту недоторканість, що були порушенні його нормальні життєві зв'язки. Не надано суду також належних доказів ведення [PERSON] активного громадського життя до накладення на нього адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, та докази, які б доводили, про неможливість ведення активного громадського життя та прояву громадської позиції [PERSON] в подальшому. Не вказано з ким саме з оточуючих в [PERSON] погіршилися стосунки та в чому саме це проявлялося, не зазначено, які істотні зміни в його житті відбулися, та не доведено суду та не підтверджено доказами їх істотність. Не доведено також погіршення його психічного стану через перебування протягом семи діб в камері ізолятора тимчасового тримання у відсутності належних санітарно-побітових умов, доказів на підтвердження чого суду також не надано. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів щодо незаконності та протиправності дій конкретних правоохоронних органів чи суду, які мали місце відносно нього при притягненні його до адміністративної відповідальності, не доведено факту спричинення йому цими діями моральної шкоди, внаслідок чого він зазнав немайнових втрат, та не підтверджено причинно-наслідкового зв'язку між застосуванням до нього адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту та виникненням у нього моральних страждань, викладених в позовній заяві, а тому не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди та відмовляє в задоволенні позову. Під час розгляду справи прокурор та представник відповідача, вважаючи, що в даному випадку має місце майнова вимога позивача про відшкодування заподіяної шкоди, просили суд застосувати до правовідносин строки позовної давності, які позивачем пропущено. При цьому суд враховує, що пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановлено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, для застосування закону про строки позовної давності в першу чергу слід встановити чи є в наявності факт порушення, невизнання або оспорювання прав особи. Якщо такий факт встановлено, то відповідно починається перебіг строку на звернення за захистом порушеного права. Якщо факту порушень прав особи не встановлено, відсутній і початок перебігу строку на звернення за захистом не порушеного права. Оскільки судом встановлено факт відсутності порушення прав позивача, внаслідок чого йому було завдано моральної шкоди суд залишає без розгляду заяви представника відповідача та прокурора про застосування строків позовної давності. Вирішуючи питання про судові витрати суд враховує положення ст. 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до яких заяву про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. Сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат. Суд керується також ч. 2 ст. 88 ЦПК України, де вказано, що якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» установлено що коли обидві сторони у цивільній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави Державною судовою адміністрацією в їх фактичному розмірі, але не більше від граничних розмірів компенсації таких витрат, згідно з додатком. На підставі викладеного враховуючи, що обидві сторони звільнені від сплати судового збору, суд стягує його за рахунок держави в розмірі 243 гривні 60 копійок. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed