Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01 березня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи: Комунальне підприємство «Криничанське бюро технічної інвентаризації», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Соборний ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області, Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності. До початку розгляду справи по суті від позивачки надійшли уточнення позову, з вимогами до [PERSON] про скасування державної реєстрації, витребування майна з незаконного володіння. Відповідно до положень ст. 49 та ч.2 188 ЦПК України, суд вважає за необхідне розглянути ці вимоги в одному провадженні. [PERSON] у своїй позовній заяві, з урахуванням уточнень, посилалась на те, що її рідному брату [PERSON] належала квартира [ADDRESS], яку він придбав у [PERSON], відповідно до договору купівлі- продажу від 13 вересня 1996 року. [INFO] [PERSON] помер, після чого позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яка 02 березня 2017 року була задоволена, та за нею було визнано право власності на вищезазначену квартиру. 26 жовтня 2017 року позивач звернулась до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради для реєстрації права власності та 02 листопада 2017 року отримала відмову від державного реєстратора, оскільки право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншою особою [PERSON] (підстава - договір-купівлі продажу від 12 вересня 1997 року укладений між [PERSON] та [PERSON]. В ході розгляду справи стало відомо про відчуження 19 січня 2018 року спірної квартири [PERSON] У звязку із тим, що указана квартира вибула із володіння [PERSON] поза його волею на підставі підроблених документів, позивач просила витребувати із володіння [PERSON], а потім [PERSON] на свою користь квартиру [ADDRESS], скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Позивач надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу за наявними у справі доказами, просила позов задовольнити, Відповідач [PERSON] надав суду заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає, що законних підстав для їх задоволення немає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи у судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника третьої особи Дніпропетровського нотаріального архіву до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, що не зявились до суду та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи це підтверджується, що 13 вересня 1996 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом за №7-5305 (а.с 30). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року було визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], на квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-27). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 02 листопада 2017 року, після звернення [PERSON] для реєстрації права власності на вищезазначену квартиру, державним реєстратором прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки на момент ухвалення рішення реєстратором було встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS], зареєстровано за іншою особою (а.с. 28). Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 24 жовтня 2017 року, спірна квартира належала [PERSON], де підставою виникнення права власності зазначено: договір купівлі-продажу, серія та номер:7-5305, виданий 12 вересня 1997 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с. 29). З відповіді державного нотаріуса Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 03 травня 2018 року за № 561/01-21 вбачається, що договір-купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], в справах Першої дніпропетровської нотаріальної контори за 12 вересня 1997 року за реєстровим №7-5305 відсутній (а.с. 76-79). Відповідно до матеріалів, наданих 11 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 27 грудня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу квартри [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] Після чого, 19 січня 2018 року, [PERSON] уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON], у якому останній набув статусу добросовісного набувача. Судом встановлено, що за фактом відчуження спірної квартири наразі проводиться досудове розслідування відповідного кримінального провадження, де позивачка визнана потерпілою (а.с.36-37). 15 листопада 2018 року державний реєстратор Астафьева Я.В. Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Камянської міської ради, Дніпропетровської області скасувала державну реєстрацію [PERSON]на квартиру [ADDRESS] а також державну реєстрацію [PERSON] на вказану квартиру. Крім того тим же реєстратором за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] про що зроблено у державний реєстр запис 29027593 від 15.11.2018. Із наданих суду витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2018 та 24.01.2019 року вбачається, що на час розгляду справи оспорювані позивачем державні реєстрації прав власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] вже скасовані, а право власності на квартиру зареєстровано в установленому законом порядку за позивачем. Відповідачі у спірній квартирі не мешкають. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, де вказано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Крім того, суд бере до уваги рекомендаційні роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». А саме: 4. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та осопорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Суд бере також до уваги положення постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", а саме: Суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Оскільки позивач просить визнати недійсним договір купівлі - продажу від 12.09.1997 року між [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з тим, що він не укладався взагалі та був підроблений, вказуючи саме на його нікчемність, суд не може визнати його недійсним з вищевказаних підстав. Тому позовні вимоги [PERSON] в цієї частині не підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволенню також не підлягають, оскільки відповідно до ст. 387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Враховуючи, що на час розгляду справи право власності на спірну квартиру вже зареєстроване за позивачем, а відповідачі в квартирі не мешкають, то правові підстави для задоволення позову в цієї частині у суду відсутні. Такі ж висновки містить і вищевказана постанова № 5 від 07.02.2014 року Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", а саме: 19. Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. З цих самих підстав і не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON], оскільки на момент розгляду справи вони вже скасовані державним реєстратором. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають відшкодуванню. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed