Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить визнати договір Фінансового лізингу №01281 від 11.06.2018 (надалі - Договір) недійсним, стягнути з Відповідача на його користь сплачені кошти в розмірі 30 000,00 грн. і моральну шкоду в розмірі 5000,00грн. Також просить покласти на Відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він в мережі інтернет побачив оголошення про продаж автомобіля марки РЕНО Логан вартістю 140 000 грн., зателефонував за вказаним в тексті оголошення номером телефону, дізнався про те, що такий автомобіль є в наявності за вказаною в оголошенні ціною, і тільки потім приїхав до офісу компанії в м.Кропивницький, де дізнався про можливість знижки вартості автомобіля до 113 000 грн., але йому запропонували сплатити аванс за автомобіль в сумі 30 000 гривень. Вказану суму він вніс на наданий йому рахунок, після чого підписав Договір. При цьому помітив, що в ньому зазначений інший транспортний засіб з більшою вартістю. На поставлене ним питання з цього приводу менеджер компанії впевнив, що це їх внутрішні справи, це необхідно для перекриття вартості акційного авто, та пообіцяв, що йому буде поставлений саме той автомобіль, який він планував купити. Того ж дня автомобіль не прибув, менеджер мотивував це тим, що на автомобіль прострочений сертифікат якості і його не можуть продати, тому треба чекати поки компанія оновить сертифікати, або писати заяву про розірвання договору та повернення коштів. 14.06.2018 року він написав запит на адресу Відповідача, але жодних відповідей не отримав. Зв'язок з менеджерами відсутній. Після консультації з юристом, йому стало відомо, що він був обманутий щодо природи договору, та правових наслідків його розірвання та повернення сплачених коштів, оскільки представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 28 470 грн. (10% від вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився Комісією за організацію Договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Він же вважав, що ця сума є авансом за транспортний засіб. Вважає, що представником компанії його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Вже після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти йому не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням його прав як споживача. Однак сплачені кошти йому повернуті не були. Оскільки Договір містить несправедливі умови, що порушують його права як споживача, а також в зв'язку з тим, що Договір нотаріально не посвідчений, а тому просить визнати його недійсним та стягнути з Відповідача сплачені ним в рахунок авансового платежу за транспортний засіб кошти. Крім того, вважає, що внаслідок неправомірних дій Відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенні самопочуття, втрати спокою, ділової активності та працездатності, порушенні сну, апетиту, планів на відпочинок тощо. Моральну шкоду оцінює в розмірі 5000,00грн., яку просить стягнути з Відповідача на її користь. Ухвалою від 13 серпня 2018 року відкрито провадження у зазначеній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено п'ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду для подання відзиву на позов. В установлений судом строк Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Судова кореспонденція, яка направлена відповідачу, була повернута до суду, у зв'язку зі спливом строку зберігання /а.с.63-64, 68-69/. Враховуючи зазначене, суд вважає причиною неявки відповідача до суду не поважною. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. За таких обставин, з урахуванням згоди позивача, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (код ЄДРПОУ 41597671) здійснює діяльність з торгівлі автотранспортними засобами; фінансовий лізинг /а.с.11-13/. Матеріалами справи підтверджено, що 11.06.2018 між позивачем [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» укладено договір №01281 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб «Ravon Gentra» Comfort, вартістю 10825,00 доларів США, що еквівалентно 284 700,00 грн., що визначено у п.8.2 ст.8 вищевказаного Договору /а.с. 15-29/. 11.06.2018 Позивач вніс на рахунок Відповідача авансовий платіж за Договором в сумі 30000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 57 /а.с.32/. Встановлено, що Позивач звертався до Відповідача з письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення йому коштів у сумі 30 000 грн. /а.с.33-34/, але його вимога Відповідачем не була виконана. Відповідно до п.1.3 ст.1 Договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Умовами даного Договору передбачена комісія за організацію Договору, яка визначається як першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію Договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням Договору, в тому числі, що пов'язані з пошуком Предмету Лізингу Лізингоодержувачу. Розмір Комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному Договорі та становить 10% від вартості Предмета Лізингу. Згідно з п.1.7 ст.1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5. ст.9 даного Договору. Пунктом 9.1 ст.9 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно з п.9.2 ст.9 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 25 відсотків зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. Крім того, п.12.1 ст.12 Договору передбачає, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та /або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Відносини виникли у зв'язку із укладенням договору лізингу для придбання транспортного засобу, а тому вказані правовідносини між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень ч.2 цієї статті до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16.12.2015 в постанові, ухваленої у справі №6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб «Ravon Gentra», а сторонами договору є фізична і юридична особи, всупереч положень ст.799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, то він в силу положень ст.220 цього Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Стосовно підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме щодо несправедливих умов, які містяться в ньому, то суд зазначає наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом ч.4 цієї статті перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним. Згідно з умовами Договору позивачу надано право вибору продавцем предмету договору (п.1.4, п.3.4.9), а також надано право розірвання договору (п.12.3), передбачено солідарну відповідальність лізингодавця за якість предмету лізингу (п.1.5). Водночас судом встановлено, що стаття 12 спірного Договору передбачає підстави відповідальності позивача, як Лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушення ним умов укладеного договору та не передбачає жодної відповідальності Відповідача, як Лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання договору. Так, згідно з п.12.1 ст.12 оспорюваний Договір містить положення про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до отримання предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається (п.12.1). За таких обставин суд приходить до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктами 2,4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору, та не передбачає права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежне виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника), що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому суд вважає, що такі умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд погоджується з доводами позивача про те, що при укладанні договору сторонами остаточно не визначено Предмета лізингу, його вартість, не погоджено графіку сплати лізингових платежів. Зазначена обставина вказує на те, що між сторонами договору не було узгоджено вартість предмету лізингу, адже умови договору лізингу та додаток до нього визначають різну ціну предмету лізингу. Відповідно до ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що Позивач надав докази недійсності укладеного ним договору, при цьому Відповідач не скористався своїм правом, відзив на позов та жодних доказів не подав. З огляду на викладене, суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору та в частині стягнення з відповідача авансового платежу в розмірі 30 000 гривень як наслідку його недійсності. Що стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди в сумі 5000,00 гривень, суд приходить до такого висновку. Положеннями п.5 ч.1 ст.4 та ч.2 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової ) шкоди. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України та передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в п.2 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із наступними змінами, надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Будь-якого підтвердження спричинення моральної шкоди (фізичних і моральних страждань, інших негативних наслідків) позивачеві в результаті винних дій відповідача суду не надано, а сам факт укладення недійсного договору сторонами не може свідчити про спричинення такої шкоди позивачеві. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Крім того, суд враховує, що за змістом п.5 ч.1 ст.4. Закону України «Про захист прав споживачів», моральна шкода споживачу відшкодовується внаслідок недоліків (дефекту) продукції. З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1409,60 грн. (за вимогу немайнового характеру з приводу визнання договору недійсним - 704,80 грн.; за вимогу майнового характеру з приводу стягнення грошових коштів - 704,80 грн.).

Outcome: partial