Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначає про те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер у с. Махунджия Галського району, республіки Грузія, яке на даний час знаходиться на території невизначеної автономної республіки Абхазія. Реєстрація факту смерті було здійснено органами реєстрації актів цивільного стану республіки Абхазія, про , що видане відповідне свідоцтво про смерть. Для оформлення спадщини вона звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В.. Однак оформити спадкові права заявнику не виявилось можливим. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] було видано органами РАЦС Галського району самопроголошеної Республіки Абхазія, правосуб`єктність якої не визнається Україною. Таким чином, на даний час єдиною можливістю встановити факт смерті [PERSON] є звернення до суду. На підставі вищевикладеного просить суд встановити факт смерті [PERSON] , громадянина України, [INFO] , який помер [INFO] , в селі Махунджія Галського району, республіки Грузія. В судове засідання заявник не з`явилась. Про місце, день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Від представника заявника надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Представник заінтересованої особи - Вознесенівського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності заявника та представника заінтересованої особи. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Згідно з частиною 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності з пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з частинами 3, 4 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, будь-які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не визначеному законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Республіка Абхазія входить до складу Грузії і не являється самостійною державою. Правосубєктність самопроголошеної Республіки Абхазія та органів влади регіону не визнається Україною. Загальновизнаним суб`єктом міжнародного права є Грузія, складовою частиною якої є Республіка Абхазія. Республіка Абхазія вважається окупованою територією. Відповідно до роз`яснень, що зазначені в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Згідно з копією свідоцтва про смерть виданого РАЦС Галського району Республіки Абхазия [PERSON] , помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу АА-025970 [PERSON] та [PERSON] 25.08.1996 року уклали шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . У відповідності до статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Відповідно до статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян (Консультативний висновок Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії»). Європейським судом з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) констатовано, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цих справах, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду ґрунтується на дотриманні вимог статті 263 Цивільного процесуального кодексу України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих доказів, в тому числі з урахуванням документів, які видані установами що знаходяться в Республіці Абхазія. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в сукупності, та враховуючи той факт, що у зв`язку з тим, що [PERSON] помер на території Республіки Абхазія, яка тимчасово окупована, документи видані на цій території не мають юридичної сили на території України, суд вважає, що заява [PERSON] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved