Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Заявники звернулися до суду із заявою, в якій зазначили, що перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2014 року. Від даного шлюбу 17 вересня 2015 року в них народилась донька - [PERSON] в м. Торез Донецької області Україна, однак заявники не можуть зареєструвати народження дитини в органах РАЦСу, оскільки дитина народилась на тимчасово непідконтрольній території України. Тому заявники, як законні представники дитини, змушені звернутись до суду із заявою про встановлення факту народження. Просили суд встановити факт народження дитини [PERSON], 17 вересня 2015 року, у матері [PERSON], 03.12. [INFO], від батька [PERSON], 30.01. [INFO], в м. Торез Донецької області. Заявники [PERSON] та [PERSON] в судове засідання надали заяву, в якій просили провести розгляд справи без їх участі, а заяву задовольнити. Представник заявників [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних (адвокатських) послуг, в судовому засідання заяву підтримав, наполягав на задоволенні заяви в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, однак надав на адресу суду лист, в якому просив провести розгляд справи без участі представника з ухваленням рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представника дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Як встановлено судом, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебувають у шлюбі з 20 серпня 2014 року, шлюб зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Торезького міського управління юстиції у Донецькій області 20 серпня 2014 року за актовим записом №224. (а.с.9) З обмінної карти, заведеної на імя [PERSON], остання перебувала на обліку як вагітна. (а.с.25) Як встановлено судом, [PERSON], [INFO], народила дівчинку 17.09.2015 року в Центральній міській лікарні м. Тореза, що підтверджується історією пологів № 400. (а.с.23-24) З заяви [PERSON] та [PERSON] вбачається, що обидва підтверджують факт народження 17.09.2015 року дитини доньки [PERSON]. (а.с.21) Факт народження у заявників дитини жіночої статі підтвердив в судовому засіданні допитаний як свідок [PERSON], який пояснив, що заявників знає від народження, та він товаришує з їхніми батьками, оскільки є їхнім сусідом в м.Торез. Він бачив [PERSON] вагітною та після народження дитини його запрошували на святкування народження дитини. Дівчинку назвали [PERSON]. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України" особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває, і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З листа про відмову у проведення державної реєстрації народження № 107-4.5-117 від 28.04.2016 року слід, що представнику заявників [PERSON] відмовлено у державні реєстрації народження, оскільки надане свідоцтво про народження видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.21) Таким чином, суд вважає можливим застосувати згадані загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів народження особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, заявники не можуть реалізувати свої права, а тому суд дійшов висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, що надає можливість отримати громадянам України свідоцтво про народження їх доньки, виданого державним органом України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved