Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (далі - позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) в якому просить: - позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] ; - закріпити право на житло за малолітньою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав позивач вказує на те, що на обліку дітей, що перебувають у складних життєвих обставинах, знаходиться малолітня [PERSON] , [INFO] . Батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а мати свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню та вихованню дитини, зловживає наркотичними та спиртними напоями, не забезпечує дитині належного догляду, лікування та харчування. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо закріплення право на житло за малолітньою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , позивач посилався на ст. 71 Житлового кодексу України, ст. 25 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно- правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування". Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.04.2021 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 643/6338/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.05.2021 року. 20.04.2021 позивачем було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд заборонити здійснювати будь-які дії з відчуження майна, а саме квартири [ADDRESS] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про забезпечення позову. 07.05.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова суду м. Харкова надійшов висновок Департаменту служб у справах дітей щодо доцільності позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] . 11.05.2021 року підготовче засідання відкладено на 14.06.2021 року у зв`язку із неявкою сторін. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова 14.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/6338/21 до судового розгляду по суті на 13.07.2021 року. 13.07.2021 року розгляд справи було відкладено на 03.08.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. У судове засідання відповідачі не з`явились, належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, причину неявки суду не повідомили. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідачів та, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Фактичні обставини, встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09 лютого 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народилася [INFO] , батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Державна реєстрація народження [PERSON] проведена відповідно до ст. 133 Сімейного кодексу України, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00029496541 від 09 лютого 2021 року. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 14.12.2020 визнано винною [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку із спливом строків накладення адміністративного стягнення. Відповідно до змісту вказаної постанови, судом встановлено, що [PERSON] не приділяла належної уваги вихованню своєї малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та в ніч на 21.08.2020 року залишила дочку з матір`ю [PERSON] (бабусею), яка знаходилась в стані алкогольного сп`яніння та залишила дитину в квартирі одну. 04.02.2021 року о 23 год. 45 хв. за адресою: [ADDRESS] була виявлена дитина жіночої статі, віком приблизно 2,5 років, волосся темне, вдалось встановити, що дитина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить Акт органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 13» Харківської міської ради № 103/0/588-21 від 05.02.2021, [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] . Дівчина перебуває на обліку у їх закладі, дитина здорова. Контакт із матір`ю утруднений, на телефоні дзвінки не відповідає, при неодноразових відвідуваннях помешкання медичними працівниками двері не відчиняли. 05.02.2021 року було проведено обстеження умови проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та згідно Акту обстеження умов проживання встановлено, що умови проживання незадовільні, квартира знаходиться в аварійному стані, квартира підпалена, порушено санітарно-гігієнічні норми, відсутні умови для проживання дитини, розкидані брудні речі, зламана техніка, шафи, кухня, голі стіні. Також у даному Акті вказано, що під час обстеження квартири [PERSON] візуально перебувала під дією наркотичних речовин. Згідно Акту обстеження умов проживання [PERSON] , від 23.02.2021 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у задоволеному стані, санітарно гігієнічні норми проживання не порушені, квартира чиста та придбана. Згідно з пояснень [PERSON] , [INFO] , від 08.02.2021 вбачається, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , та дідусем [PERSON] , [INFO] . Повідомив, що його донька на протязі п`яти років зловживає наркотичними засобами. Зазначив, що намагався їй допомогти, однак вона не надавала своєї згоди. На даний час його донька перебуває у 15 психіатричній лікарні, місце знаходження онучки йому не відоме. 11.02.2021 року мешканці 19 квартир будинку [ADDRESS] звернулися із проханням до Харківської міської ради, в якому зазначили, що за адресою: [ADDRESS] мешкає [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] . 25.07.2020 року виник інцидент, в результати якого могли загинути мешканці всього будинку, у зв`язку із тим, що [PERSON] знаходячись у наркотичному сп`янінні. навмисно відкрила крани своєї газової варочної поверхні та пішла з дому. Мешканці викликали газову аварійну службу та поліцію, після чого газова служба опломбувала подачу газу в її квартиру. Крім того, 05.02.2021 року [PERSON] навмисно підпалила свою квартиру і знову пішла з дому. 11.02.2021 року [PERSON] звернувся до начальника Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської служби із заявою про надання дозволу на тимчасове утримання онуки до вирішення питання відносно [PERSON] . 19.02.2021 року [PERSON] звернулася із заявою до начальника Служби у справах дітей по Московському району м. Харкова, в якій зазначила, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] , на даний час її виписали з клінічної психіатричної лікарні № 3, крім того зазначила, що вона і надалі бажає лікуватися. Просила, щоб її дитину тимчасово передали на утримання до дідуся [PERSON] . Згідно Виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 485 від 19.02.2021, [PERSON] перебувала на лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» з 05.02.20219 року по 19.02.2021 року, основний діагноз - F19.8 «інші психічні та поведінкові розлади», анамнез хвороби: зі слів хворої зловживала наркотичними засобами, всілякі солі, також курила хімію, останнім часом зловживає алкоголем, у зв`язку, із чим позбавлена батьківських прав над двох річною донькою на лікування у психіатричний стаціонар потрапляє уперше, нібито не спала останні 3 ночі, чує голоси, які наказують вбити себе, намагалась підпалити своє житло, розкидала меблі. Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції листом № 1715/41/14/01-2021 від 22.02.2021 року повідомило начальника Служби у справах дітей по Московському м. Харкову, що 05.02.2021 року під час патрулювання Московського району м. Харкова, надійшов виклик «Адмінправопорушення» про те, що за адресою [ADDRESS] , бігає жінка в неадекватному стані з дитиною на руках. По прибуттю на місце події було виявлено заявника [PERSON] , а також дитину 1,5 років, дівчинку. Як повідомив заявник, дівчина у неадекватному стані побігла з місця події та залишила дитину без догляду, після чого заявник викликав поліцію. На місце події викликано БШМД № 207 та складено акт знайденої дитини, після чого прийнято рішення про доставлення дитини до закладу охорони здоров`я МКДЛ № 16. Проведеними заходами встановлені дані дитини, а саме: [PERSON] , [INFO] , мати дівчинки - [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] . 09.03.2021 року [PERSON] звернувся до начальника Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської служби із заявою, в якій зазначив, що бажає залишити у своїй сім`ї для проживання на одній житловій площі малолітню [PERSON] , [INFO] , та приймає її на проживання до себе в сім`ю на період з 09.03.2021 до прийняття рішення про подальшу долю дитини. Відповідно до Акту про факт передачі дитини від 09.03.2021, [PERSON] , [INFO] , у присутності [PERSON] , завідуючого сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей Служби у справах дітей по Московському району ДССД ХМР, передана [PERSON] . Центр соціальних служб Московського району м. Харкова Департаменту соціальної політики повідомило листом № 113 від 11.02.2021 начальника служби у справах дітей по м. Харкову, що працівники Центру разом з представниками служби у справах дітей по Московському району м. Харкова, 05.02.2021 року відвідали родину [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для складання акту оцінки потреб сім`ї особи. В ході роботи стало відомо, що [PERSON] , 05.02.2021 року скоїла підпал власної квартири, знаходячись у неадекватному стані, поводила себе агресивно, погрожуючи покінчити з життям. Її донька [PERSON] , [INFO] , 04.02.2021 року була доставлена до міської клінічної дитячої лікарні № 16 на підставі акту органів внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту дитину, та на момент відвідування знаходилась у лікарі. Зі слів сусідів стало відомо, що [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними та наркотичними речовинами та несе загрозу життю її оточенню. Прибувши за викликом поліції лікарі швидкої медичної допомоги здійснили обстеження [PERSON] та доставили її до Харківської міської лікарні № 3 для подальшого обстеження т лікування. Відповідно до Висновку оцінки потреб сім`ї № 39 від 05.02.2021, на момент відвідування [PERSON] знаходилась на сходовій клітинці, поводила себе неадекватно, під впливом якихось речовин, і потребує лікування. Згідно з наказу № 29 від 12.02.2021 року, на виконання пп. 1 п. 5 Порядку забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі дітей, які постраждали від жорстокого поводження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 № 585, взято но облік малолітню [PERSON] , [INFO] , з підстави проживання в сім`ї, в якій батьки або особи, які їх замінюють, ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, на підставі листа КНП «Міська клінічна лікарня № 16» Харківської міської ради від 05.02.2021 № 90/0/666-21, акту обстеження умов проживання від 05.02.2021, пояснень [PERSON] від 08.02.2021, листа КНП «Міська клінічна лікарня № 13» Харківської міської ради від 05.02.2021 № 103/0/588-21, листа Центру соціальних служб Московського району м. Харкова від 11.02.2021 № 113. Висновка оцінки потреб сім`ї від 05.02.2021. На виконання п. 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», малолітню [PERSON] , [INFO] , влаштовано в сім`ю рідних, а саме до дідуся [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] . 29.03.2021 року [PERSON] надала пояснення начальнику Служби у справах дітей по Московському району м. Харкова, відповідно до змісту яких вона повідомляє, що з батьком дитини, [PERSON] , вона не спілкується з середини листопада 2018 року, де він перебуває на разі їй не відомо, зазначила, що він почав вживати наркотичні засоби та почав провокувати її. Також зазначила, що [PERSON] утриманням та вихованням доньки не займається, а вона наразі закінчила вживати наркотичні засоби, йде до лікаря-нарколога, крім того почала ремонт у квартирі, та заперечує проти позбавлення її батьківських прав. У своєму висновку від 29.04.2021 № 284 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як орган опіки та піклування, з урахуванням ст. ст. 19, 150. 155, 164 Сімейного кодексу України, рекомендації Комісії, в інтересах дітей, дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа № 01-49/107 від 21.05.2021, [PERSON] , [INFO] , була зарахована до дошкільного навчального закладу № 79 з 19 квітня 2021 року, для зарахування до означеного закладу звернувся дідусь, [PERSON] . Зі слів вихователя мати та батько дівчинки до дитячого садочка не приходили, протягом перебування дитини в дошкільному закладі, дідусь приводить, забирає, цікавиться життям дитини в дитячому колективі, її самопочуттям, успіхами в навчально-вихованому процесі. Дівчинка завжди має охайний вигляд. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 23 - 1 Закону України «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Суб`єкти соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю в процесі своєї професійної діяльності здійснюють заходи з виявлення дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, надають їм комплекс послуг у межах повноважень, визначених законодавством, інформують інших суб`єктів, органи опіки та піклування в разі необхідності здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам чи притягнення їх до відповідальності. У разі якщо у зв`язку із складними життєвими обставинами дитина тимчасово не проживає чи не може проживати із своїми батьками, іншими законними представниками, її утримання та виховання можуть здійснювати родичі, сім`я патронатного вихователя, центри соціально-психологічної реабілітації дітей, притулки для дітей служб у справах дітей, інші установи для дітей (незалежно від форми власності та підпорядкування), в яких створені належні умови для проживання, виховання, навчання та реабілітації дитини відповідно до її потреб. Уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, зобов`язані в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Відповідно ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачам, як батькам малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), що зазначив і позивач у позовній заяві. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. З огляду на вищевикладене суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачі безвідповідально підійшли до виховання та утримання своєї дитини, не цікавляться її подальшою долею, не створили необхідні умови для нормального виховання та розвитку дитини, мати веде антисоціальний спосіб життя, притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання обов`язку з виховання дитини, за наявною в матеріалах справи інформацією зловживає алкогольними напоями та вживає наркотичні речовини, батько за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] , [INFO] , без поважних причин залишив її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, та позивачем доведено, що поведінка відповідачів відносно їх доньки є свідомим нехтуванням ними своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав. Будь-яких доказів на підтвердження обставин, які перешкоджали б відповідачам у виконанні ними своїх обов`язків по відношенню до дітей судом не встановлено. При цьому, суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), в якій зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач-2 від виховання дитини самоусунувся і місце його знаходження тривалий час нікому не відомо, відповідач-1 не працює, за наявною в матеріалах справи інформацією зловживає алкогольними напоями та вживає наркотичні речовини, веде асоціальний спосіб життя, не створює необхідні умови проживання для своєї малолітньої дитини, у тому числі санітарно-гігієнічні умови у житловому приміщенні, де вона проживала до вилучення у матері, ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини, а заходи впливу на її поведінку, а саме притягнення до адміністративної відповідальності з підстав, передбачених ст. 184 КУпАП, результатів не дали. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку дійшов висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їх малолітньої дитини, хоча і є крайнім заходом впливу на батьків, проте в обставинах, що склалися, є недоцільним застосування альтернативних заходів, таких як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Залишення малолітньої дитини з відповідачем-1 є небезпечним для її життя, здоров`я і морального розвитку. При цьому, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та з якого вбачається, що комісія ретельно підійшла до вирішення питання щодо захисту прав та інтересів малолітньої дитини, повно виклала обставини, які свідчать про те, що сім`я відповідачів є неблагополучною, а тому в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі без участі батьків дитини, в т. ч. і мати, яка своєю поведінкою може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Оскільки відповідачі в порушення положень статті 150 СК України належним чином не виконують обов`язки щодо виховання та розвитку малолітньої дитини: батько від участі у вихованні дитини взагалі самоусунувся, а мати веде антисоціальний спосіб життя, за наявною в матеріалах справи інформацією зловживає алкогольними напоями та вживає наркотичні речовини, притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання обов`язків по вихованню дитини, не створила необхідних умов для нормального виховання та розвитку дитини, не цікавиться її подальшою долею, суд вважає, що позбавлення відповідачів батьківських прав є виправданим і пропорційним, так як цього потребують інтереси дитини. Суд зауважує, що після усунення обставин, які були підставою для позбавлення батьківських прав, відповідачі не позбавлені можливості звернутися у встановленому законом порядку з вимогами про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України). Таким чином, враховуючи спірні правовідносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Разом з цим, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовної вимоги про закріплення права на житло за малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно зі ст. 29 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства», п. 65 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, ураховуючи подання служб у справах дітей Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради і рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, відповідно до п. п. 4 п. б ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення даного здійснюється на засіданні Виконавчого комітету Харківської міської ради. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Разом з цим, відповідачі не скористались правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідачі були позбавлені можливості у порядку частини 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до вимог ст. ст. 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України

Outcome: partial