Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] до\~Державної Казначейської\~служби України,\~Управління державної\~пенітаціарної служби\~України в\~Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, спричиненої незаконним триманням в місцях позбавлення волі. Уточнивши в вересні 2017 року позов, просив суд відшкодувати завдану йому моральну шкоду, стягнувши з Державного казначейства України на його користь 90 000,00 гривень. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 14 січня 2014 року він був засуджений Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 187 КК України до 4 років позбавлення волі та після вироку в законну силу він був направлений для відбування покарання в Солонянську виправну колонію № 21. 15 вересня 2015 року в період відбування покарання в Солонянській виправній колонії № 21 близько 08 години 50 хвилин, у [PERSON] виник конфлікт з інспектором відділу нагляду та безпеки вказаної колонії на підставі вказаного факту відносно нього було відкрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 342 КК України, а також адміністрацією колонії було переведено [PERSON] до приміщення камерного типу колонії, у зв`язку з чим на думку позивача, за конфлікт з адміністрацією виправної колонії він двічі був притягнутий до відповідальності у вигляді дисциплінарної та кримінальної відповідальності. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року [PERSON] було переведено до місця попереднього ув`язнення слідчого ізолятора Дніпровської установи виконання покарань № 4. Міра запобіжного заходу по кримінальному провадженню за ч. 2 ст. 342 КК України позивачу по справі не обрилась. Вироком Солонянського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 342, ст. 71 КК України до 1 року 1 дня позбавлення волі. Строк відбування покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 187 КК України закінчився 30.03.2016 року і в цей же день [PERSON] повинний був бути звільнений, однак був звільнений лише 08 квітня 2016 року. У зв`язку з чим, позивач по справі зазначає, що по винні пенітаціарної служби він 9 днів не законного перебував під вартою, чим завдано йому моральну шкоду, яку він оцінює в 90\~000 гривень, з розрахунку один день в місцях позбавлення волі - 10\~000 грн. Крім того, позивач зазначив, що 18 травня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області без його виклику до суду була розглянута його апеляційна скарга та відмовлено в її задоволенні, чим на думку позивача грубо порушено його права на доступ до суду та справедливий суд. Завдана позивачу моральна шкода полягає у тому, що вищезазначені обставини викликали у нього сильні нервові стреси, дуже сильні душевні переживання та моральні страждання. Відповідач по справі Державна казначейська служба України у судовому засіданні присутні не були, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини нявки суду не повідомили. Представник відповідача Управління державної\~пенітаціарної служби\~України в\~Дніпропетровській області Осипенко Д.Г. на виконання вимог ст.178 ЦПК України, подав до суду відзив від 14 вересня 2018 року на вказану позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважає його необґрунтованим та заперечує проти позовних вимог позивача в повному обсязі, заперечення відповідача обґрунтовані наступним. Позивач у своєму позові описує обставини тримання під вартою та недоліки в роботі працівників Дніпровського слідчого ізолятору управління Державної пенітаціарної служби у Дніпропетровській області, однак позивач жодного разу не звертався до управління державної пенітаціарної служби України в Дніпропетровській області із повідомленням про порушення його прав і свобод з даного питання, за таких обставин на думку представника відповідача, відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено права та інтереси позивача. Окрім того, представник відповідача у відзиві зазначив, що до Дніпровського слідчого ізолятору управління Державної пенітаціарної служби України в Дніпропетровській області Подлєсний І.І. був переведений на підставі ухвали Солянського районного суду Дніпропетровської області від 23.11.2015 року, для розгляду кримінального провадження за ч. 2 ст. 342 КК України. Зазначена установа виконання покарань виконує функції слідчого ізолятору, арештного дому та виправної колонії і є юридичною особою та з вересня 2016 року підпорядковуються Міністерству юстиції, а з січня 2017 року ще і Південно-Східному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, у зв`язку з чим, відповідач не має доступу до документів та інформації про деталі подій стосовно [PERSON] , тому не може надати суду відповідні документи, що підтверджували б перебування позивача в установі та події щодо його нібито незаконного ув`язнення. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем по справі не надано жодного доказу, що свідчили б про вчинення дій чи бездіяльності відповідача, внаслідок яких останній нібито незаконно перебував під вартою чи ним було зазнані моральні страждання. Також, за відсутності звернень позивача до Управління ДПтС України в Дніпропетровській області щодо його незаконного утримання, вся відповідальність за останнє покладається саме на установу. Відповідно до вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року, згідно якого позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України та призначено покарання у вигляді остаточного позбавлення волі строком на 1 рік 1 день, набрав законної сили 25.03.2018 року про що на ньому мається відповідна позначка, на підставі вище викладеного просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судове засідання позивач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник позивача адвокат Мотрук В.І. підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник Управління державної\~пенітаціарної служби\~України в\~Дніпропетровській області Осипенко Д.Г. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволені позовних вимог з підстав недоведенності наявності моральної шкоди та на підставі заперечень зазначених у відзиві на позов. Суд, заслухавши доводи учасників справи, вивчивши доводи відповідача, зазначені у відзиву на позовну заяву, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року [PERSON] , [INFO] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. Відповідно до ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 14.01.2014 року6 1 день позбавлення волі та остаточно за сукупністю вироків призначено [PERSON] покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 1 день. Строк відбування покарання рахувати з 23 лютого 2016 року. Вирок набрав законної сили 25 березня 2016 року. (а.с. 47-48) Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року вирок Солонянського районного суду від 23 лютого 2016 року залишено без змін. (а.с.49-50) Відповідно до Довідки про звільнення виданої Дніпровською установою виконання покарань № 4 серії ДНП № 34869, [PERSON] , [INFO] відбув покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 30.03.2012 року по 08.04.2016 року та звільнений по відбуттю терміну покарання. (а.с.51) Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Згідно зі статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,\~в межах\~повноважень та\~у спосіб,\~що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди,\~завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Як передбачено ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким\~спеціальним законом\~є Закон України від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994р. підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів,передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність" "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Як зазначено в ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (окрім незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на недоговірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової особи зазначених органів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак, позивачем не надано суд належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину службових осіб Державної Казначейської служби України, Управління державної пенітаціарної служби України в Дніпропетровській області, крім того відповідно до копії вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року, вбачається, що вказаний вирок набрав законної сили 25.03.2016 року, відповідно до якого [PERSON] призначено покарання за ст. 71, ч. 2 ст. 342 КК України до 1 року 1 дня позбавлення волі, в зв`язку з чим, останній законно перебував в місцях позбавлення волі. Відповідно до роз`яснень, викладених\~у п.\~4 Постанови\~Пленуму Верховного\~Суду України\~№ 4\~від 31.03.1995\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З позову [PERSON] не вбачається в чому полягає моральна шкода для позивача, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди, до позову не надано розрахунок моральної шкоди, завданої незаконним триманням в місцях позбавлення волі. Окрім того, суд зазначає, що згідно п. 2 Порядку\~виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 3 серпня 2011 р. № 845, у цьому Порядку терміни вживаються в такому значенні, зокрема: боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. З аналізу вищенаведених положень законодавства вбачається, що, враховуючи підстави та предмет позову, відповідачем у даній справі має бути Південно-східне міжрегіональне управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України, як розпорядник бюджетних коштів\~Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», з клопотанням про залучення до участі у справі яких позивач не звернувся. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів законом покладено на сторони. У даному випадку сторона позивача свій обов`язок щодо надання належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог не виконала. Позивач повинний був обгрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказані вимоги позивачем не виконані, що являється підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди є недоведеним, а тому підстави для задоволення позову відсутні. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed