Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

В лютому 2017 р. публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «Приватбанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], [PERSON], відповідачі) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором (за тілом кредиту) в розмірі 19 954,18 дол. США. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору від 08.02.2008 K2U4A805070058 ПАТ КБ «Приватбанк» надав, а позичальник [PERSON] отримав кредит у розмірі 26 034,75 дол. США, взявши зобов'язання щомісяця погашати заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати, передбачені договором. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Позивач посилається на те, що [PERSON] не виконав зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 19.12.2016 має заборгованість в загальному розмірі 151 402,28 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 19 954,18 дол. США, заборгованості по відсоткам в сумі 7 679,02 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 10 019,82 дол. США та пені в сумі 113 749,26 дол. США. Відповідач [PERSON] пред'явила до ПАТ КБ «Приватбанк» зустрічний позов про визнання поруки припиненою. Послалась на те, що термін повернення кредиту настав в момент вилучення заставного майна, а зважаючи на непред'явлення до неї вимог кредитором протягом встановленого частини 4 статті 559 ЦПК України строку, порука припинилася. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав пославшись на обставини, викладені у позовній заяві, зустрічний позов не визнав. Вважав позицію відповідача про припинення договору поруки необґрунтованою посилаючись на те, що оскільки строк повернення кредиту встановлено до 04.02.2015, а відповідно до п. 11, 12 договору поруки він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, а порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту, строк припинення поруки може настати лише у 2020 році. Відповідачі та їх представник [PERSON] підтримали зустрічний позов, вимоги первісного позову не визнали пославшись на їх безпідставність, недоведеність та сплив строків позовної давності. На обґрунтування заперечень вказали, що через деякий час після укладення кредитного договору внаслідок непрогнозованого зростання курсу долара позичальник втратив можливість виконувати зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим звернувся до банку з проханням продовжити строк повернення кредиту та перевести його в національну валюту, але відповідь на своє звернення не отримав. 25.03.2009 група невідомих, назвавшись представниками банку, силовим методом відібрала автомобіль та документи на нього, склавши акт про вилучення заставного майна. На момент вилучення автомобіль був у доброму технічному стані і на той час відповідно до звіту про оцінку його вартість становила 158 200 грн. навіть без урахування встановленого на ньому газобалонного обладнання. Незважаючи на це, позивач не вчинив дії щодо вчасної та належної реалізації заставного майна та штучно створював борг відповідачів. Отже ураховуючи факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації та суть взаємопов'язаних кредитних та заставних зобов'язань, має місце прострочення кредитора, що відповідно до статті 613 ЦК України є підставою для звільнення боржника від сплати процентів за час такого прострочення. Оскільки заборгованість у заявленому розмірі виникла з вини кредитора, позивач не вправі був нараховувати інші платежі за договором, а повинен був отримані від продажу застави кошти зарахувати на погашення тіла кредиту. Окрім того автомобіль було продано за ціну, що не відповідає його ринковій вартості, а тому штучне зменшення вартості заставного майна є також сферою відповідальності позивача. Враховуючи, що відповідно до укладеного сторонами кредитного договору строк позовної давності становить 5 років, а з позовом позивач звернувся лише в лютому 2017 р., на момент подання позовної заяви строк позовної давності вже сплив. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 08.02.2008 між закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" (банком), та [PERSON] (позичальником) укладено кредитно-заставний договір № K2U4A805070058, предметом якого є надання банком позичальнику кредиту на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (а.с. 12-15). Згідно з умовами, визначеними у пункті 16.1. договору, кредит надається в розмірі 26 034,75 дол. США під 9,9% річних на строк до 04.02.2015. Цільовим призначенням кредиту є придбання транспортного засобу - автомобіля марки Nіssan X-Trail 2.5 G, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], який позичальник передав банку в заставу (пункти 16.1.3., 16.1.7. договору). Сторони договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, рівними частинами по 596,68 дол. США (пункт 6.7. договору). Окрім застави, виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечувалось порукою. Так, 08.02.2008 між ПАТ КБ "ПриватБанк" (кредитором) та [PERSON] (поручителем) було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався у повному обсязі та солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 16). Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у визначеному договором розмірі, що не заперечується сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] виконував зобов'язання за кредитним договором до вересня 2008 р., проте з жовтня 2008 р. будь-які сплати за кредитним договором він припинив (а.с. 3-5). З огляду на порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором 25.03.2009 співробітники офіційного представника позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», вилучили предмет застави, що підтверджується актом передачі-приймання в заклад Приватбанку автомобіля позичальника [PERSON] (а.с. 51) та визнається сторонами. 15.04.2013 експертом-автотоварознавцем за заявою позивача було складено Звіт про оцінку предмета застави, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля на дату оцінки становить 83 000 грн. (а.с. 103-109). 19.08.2013 позивач реалізував предмет застави за визначеною у Звіті ціною, що підтверджується актом прийому-передачі автомобіля та меморіальним валютним ордером № 2410, згідно якого на погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором було зараховано 83 000 грн., що в еквіваленті становить 10 384,09 дол. США (а.с. 101-102, 113-114). З вказаної суми було зараховано: на погашення штрафу - 38 448,01 грн., що в еквіваленті становить 4 810,21 дол. США; на погашення пені - 3 051,97 грн., що в еквіваленті становить 381,83 дол. США; на погашення тіла кредиту - 41 500,06 грн., що в еквіваленті становить 5 192,05 дол. США (а.с. 110, 111, 112). Відтак згідно наданого позивачем розрахунку станом на 19.12.2016 загальний розмір заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором становить 151 402,28 дол. США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 19 954,18 дол. США; заборгованість по відсоткам - 7 679,02 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 10 019,82 дол. США, пеня - 113 749,26 дол. США (а.с. 3-5). 25.01.2017 позивач направив відповідачам вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором у термін не пізніше 5 днів з дати її одержання (а.с. 7, 8-11), яка виконана не була. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальними правилами, встановленими нормами статей 526, 530, 611, 629 цього Кодексу, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). За положенням статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За правилами, встановленими частинами 2, 3 статті 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки, а за приписом частини 2 статті 1050 цього Кодексу прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів. Згідно з умовами, визначеними пунктом 11.1. кредитно-заставного договору, істотне порушення позичальником умов договору, до яких, зокрема, відноситься затримання сплати частини наданого кредиту та\\або процентів щонайменше на один календарний місяць та несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% від суми наданого кредиту, вважається подією дефолту. Настання події дефолту надає банку право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, виплати винагороди, сплати процентів за фактичний строк користування кредитом, виконання усіх інших грошових зобов'язань за договором, а також звернути стягнення на предмет застави та, відповідно, зумовлює обов'язок позичальника негайно усунути подію дефолту або передати предмет застави у володіння банку та/або достроково повернути кредит протягом 30 календарних днів з моменту одержання відповідного повідомлення банку (Повідомлення про Дефолт) (пункти 11.2.1., 11.2.2., 11.2.5., 11.2.6. договору). Вказані положення договору щодо права банку звернути стягнення на предмет застави узгоджується з нормами статті 589 ЦК України та статті 20 Закону України «Про заставу», згідно яких заставодавець набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане. Згідно з умовами, визначеними пунктами 12.2., 12.3., 12.9. кредитно-заставного договору, банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави в один з таких способів: передача предмета застави у власність банку; продаж предмета застави третій особі; звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса; будь-який інший спосіб, дозволений законодавством, або звернутися до суду. Судом встановлено, що 25.03.2009 позивач із застосуванням процедури, визначеної пунктом 11.2.3. кредитно-заставного договору, здійснив вилучення у відповідача предмета застави. Ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для подальшого звернення стягнення на нього породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку, оскільки строк звернення стягнення на предмет застави ні договором, ні законом, не визначений. Судом встановлено, що предмет застави перебував у володінні позивача протягом чотирьох років, що явно виходить за межі розумного строку, обумовленого змістом зобов'язання та характеристикою предмета застави. Більш того на порушення вимог пункту 12.2 договору позичальник взагалі не був повідомлений про обрану заставодержателем процедуру звернення стягнення на предмет застави, а відтак він був позбавлений можливості виконати передбачений пунктом 12.3.1 договору обов'язок самостійно знайти покупця на автомобіль, що одночасно є і його правом, оскільки таким чином він міг сприяти зменшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання. З наданого позивачем звіту про оцінку транспортного засобу вбачається, що за час перебування предмета застави у його володінні пробіг автомобіля (за показниками одометра) збільшився на 93331 км. (80734 км. - на час вилучення, 174055 км. - на час оцінки), його технічний стан значно погіршився, при цьому з автомобіля зникло додатково встановлене газобалонне обладнання, наявність якого відображена в акті передачі-приймання автомобіля. Наведені обставини дають підстави вважати, що позивач не лише не вчинив усі необхідні щодо звернення стягнення на предмет застави протягом розумного строку, а і своїми умисними та протиправними діями допустив істотне зменшення вартості предмету застави, що суперечить загальним засадам і принципам здійснення цивільних прав і виконання цивільних обов'язків, закріплених у статтях 13, 14 ЦК України. Недобросовісні дії позивача розцінюються судом як прострочення з боку кредитора, що є підставою для звільнення боржника від сплати процентів за час такого прострочення та надає суду право для зменшення розміру збитків та неустойки, які стягуються з боржника (частина 4 статті 613, стаття 616 ЦК України). Вимог про стягнення процентів за користування кредитом, комісії та пені позивач не заявив, однак зважаючи на вину позивача у зменшенні вартості предмета застави та зарахування частини отриманих від продажу предмета застави коштів на погашення штрафу та пені, які позивач не вправі був нараховувати з огляду на виникнення прострочення з його боку, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок не є достовірним доказом розміру невиконаних зобов'язань позичальника [PERSON] Інших доказів, які б давали змогу встановити дійсний розмір боргових зобов'язань відповідачів, суду не надано. Отже враховуючи, що за загальним правилом, встановленим частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підстав для стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором суд не вбачає і відмовляє у позові у зв'язку з недоведеністю позовних вимог не даючи при цьому оцінки доводам відповідачів про сплив позовної давності. При вирішенні вимог зустрічного позову про припинення поруки виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За приписом частини 4 статті 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) (постанова Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53 цс 14). Відповідно до пункту 12 укладеного між кредитором та поручителем [PERSON] договору поруки порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Водночас згідно з положеннями пункту 11.1. кредитно-заставного договору істотне порушення позичальником умов договору, яким, зокрема, є затримання сплати частини наданого кредиту та\\або процентів щонайменше на один календарний місяць, несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми наданого кредиту, вважається подією дефолту. Згідно з умовами, визначеними пунктами 11.2.1., 11.2.2., 11.2.5., 11.2.6. цього договору, настання події дефолту та її неусунення позичальником протягом 30 календарних днів з моменту одержання відповідного повідомлення банку, зумовлює обов'язок позичальника достроково повернути частину кредиту, що залишилася, і сплатити проценти за користування ним, та право банку розірвати договір в односторонньому порядку, розірвати договір в судовому порядку, звернути стягнення на предмет застави або застосувати будь-який інший, дозволений законодавством, спосіб захисту своїх прав. Отже сторони погодили настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі у разі невиконання позичальником боргових зобов'язань, встановлених кредитним договором. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку,визначені договором як подія дефолту обставини настали ще у листопаді 2008 р., у зв'язку з чим позивач у березні 2009 р. здійснив вилучення предмета застави, а у серпні 2013 р. реалізував своє право на звернення стягнення на предмет застави. Наведене дає підстави вважати, що строк виконання забезпеченого порукою зобов'язання настав по спливу 30 календарних днів з моменту одержання позичальником повідомлення банку про настання події дефолту, але в будь-якому разі не пізніше дати звернення стягнення на предмет застави. Отже враховуючи, що з позовом до суду про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя позивач звернувся лише 23.02.2017, порука припинилася. Враховуючи, що рішення ухвалюється на користь відповідачів, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України присуджує відповідачу [PERSON] з позивача судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved