Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] працював на ПрАТ «НКМЗ» з 21.08.1995 року вибивальником відливок, а з 06.06.1996 року майстром ділянки. 17.01.2008 року звільнений з підприємства на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10-12). 28 листопада 1995 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму. За даним фактом було створено комісію ПрАТ «НКМЗ» та складено акт розслідування нещасного випадку № 193 від 13.12.1995 року (форма Н-1), відповідно до якого причинами нещасного випадку стали (пункт 11.3): відсутність захисного огородження робочого барабану стрічкового транспортера; невиконання вимог інструкції з охорони праці, а саме відсутність належного контролю з боку адміністрації за безпечним виробництвом робіт по обслуговуванню транспортерів та механізмів; прибирання матеріалів під час роботи транспортера. В акті також зазначені працівники, які припустилися порушення законодавства (пункт 13): 1)Механік цеху, який дозволив роботу транспортера без захисного огородження барабану, чим порушив п.30.20 «Правил по охороні праці у ливарному виробництві»; 2)Майстер ділянки цеха, яка допустила вибивальника відливок [PERSON] до обслуговування транспортера, у якого було відсутнє захисне огородження барабану, чим порушила п.2.5.10. Інструкції 101; п.8.1.5 Загальних правил по охороні праці»; п.30.20 «Правил по охороні праці у ливарному виробництві»; 3) [PERSON] , який допустив прибирання гачку під час роботи транспортера, чим порушив п.2.5.7 Інструкції 101 по техніці безпеки для працюючих у фасоноливарному цеху (а.с.15-18). \~ \~ \~ \~ Як вбачається з виписки з історії хвороби, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з 28.11.1995 по 19.12.1995 року, 28.11.1995 року позивачу була проведена ампутація лівої верхньої кінцівки на рівні в/з (по перелому) (а.с.19). За висновком МСЕК від 22.03.1996 року № 264948 позивачу [PERSON] встановлено стійка втрата професійної працездатності 60% у зв`язку з нещасним випадком та ІІІ група інвалідності безстроково (а.с.14, 20-22). Спір виник з приводу відшкодування роботодавцем моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок нещасного випадку на виробництві при виконанні трудових обов`язків. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Частинами першою та другою\~статті 153 Кодексу законів про працю України\~визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею ст.173 Кодексу законів про працю України закріплено за працівником право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 року №2694-ХІІ «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 22.03.1996 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ\~№472\~від 23.06.1993\~року (з наступними змінами). У відповідності до положень п.11 цих Правил (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст.\~440-1\~ЦК Української\~РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст.\~440-1\~ЦК Української\~РСР (у\~редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст.\~3\~Закону України\~"Про\~оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8\~Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст.83 ЦК Української РСР в редакції, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30 000 грн., а максимальний 1 200 000 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 60%, який встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Посилання відповідача на те, що нещасний випадок на виробництві стався внаслідок грубої необережності з боку позивача, суд вважає безпідставним, оскільки Актом розслідування нещасного випадку №193 від 13.12.1995 року встановлено, що однією з причин нещасного випадку стало відсутність захисного огородження робочого барабану стрічкового транспортера та відсутність належного контролю з боку адміністрації за безпечним проведенням робіт по обслуговуванню транспортерів і механізмів. Суд також відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступень втрати професійної працездатності в розмірі 60 % , встановлену 3 групу інвалідності, тривалість лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу отриманої на виробництві травми, погіршення здібностей у побуті, вимушеної зміни складу життя. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в розмірі 60 000 грн., що буде еквівалентно моральним стражданням позивача. Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон №466) внесено зміни до п.п.164.2.14 «а» ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). Так, відповідно до п.п.164.2.14 «а» ст.164 ПК України (з урахування змін, внесених Законом №466),\~до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається дохід у вигляді\~неустойки (штрафів, пені),\~відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди,\~крім\~сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому\~матеріальної шкоди, а також\~шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що з 23 травня 2020 року суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків [PERSON] внаслідок заподіяння йому шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 60 000 грн. як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження його здоров`я, необхідно стягнути з відповідача без відрахування з цієї суми податку на доходи фізичних осіб. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи, те що рішення ухвалено на користь\~\~ [PERSON] , який звільнений від сплати судового збору, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved