Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В. (надалі по тексту - відповідач), де просив визнати незаконною нотаріальну дію (акт) від 11.01.2013 року щодо реєстрації у Спадковому реєстрі заповітів, спадкових договорів архівного заповіту від імені [PERSON], що мешкав в [ADDRESS], посвідченого секретарем Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області [PERSON] 29.10.1993 року, та зареєстрованого в реєстрі за №341, а також просив суд зобов»язати відповідача виключити зі Спадкового реєстру запис про вказаний заповіт від імені [PERSON] Під час судового розгляду справи за заявою позивача протокольною ухвалою від 10.07.2015 року було залишено без розгляду вимоги п.2 позовної заяви про зобов»язання відповідача виключити зі Спадкового реєстру запис про заповіт від імені [PERSON], посвідчений [PERSON] - секретарем Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області [PERSON] 29.10.1993 року, та зареєстрованого в реєстрі за №341. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] та під час оформлення спадкових справ позивачем було з»ясовано, що існує заповіт від імені померлого батька [PERSON] на ім.»я брата позивача [PERSON], який був посвідчений секретарем Березанської міської Ради народних депутатів Баришивського району Київської області [PERSON] 29.10.1993 року та зареєстрований в реєстрі за №341. Реєстрацію вказаного архівного заповіту, який був направлений від імені сільської ради, було здійснено в спадковому реєстрі приватним нотаріусом КМНО Іващенко Н.В. 11.01.2013 року. Позивач вважає вказані нотаріальні дії відповідача є такими, що вчинення в порушення вимог чинного законодавства та порушують його права як спадкоємця за законом. Зокрема, не зважаючи на наявність вимог ст.56 Закону України «Про нотаріат» та ст.1247 ЦК України, що надають нотаріусам право на реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі, позивач вважає, що за умов подання на реєстрацію заповіту не заповідачем, відповідач Іващенко Н.В. повинна була відмовити у внесенні вказаного заповіту у Спадковий реєстр, оскільки за умовами п.5 постанови Кабінету Міністрів України №491 від 11.05.2011 року «Про затвердження порядку державної реєстрації заповітів та спадкових договорів у Спадковому реєстрі» реєстратором архівних заповітів, що посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування є виключно Держінформюст та його філії, а не приватні нотаріуси. Таким чином, вважаючи, що внесення в Спадковий реєстр заповіту є вчинення відповідачем нотаріальної дії (акту) позивач у відповідності до ст.50 Закону України «Про нотаріат» оскаржив вказану дію до суду, звернувшись із цим позовом про захист свого порушеного права діями відповідача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав, зазначивши, що архіваріус Березанської міської Ради народних депутатів Баришивського району Київської області [PERSON] подала вказаний заповіт в 2013 році на реєстрації до приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В., яка у відсутність законних повноважень внесла вказаний заповіт до реєстру, хоча повинна була винести постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки такі заповіти подають і вносяться виключно органами Держінформюсту або їх філіями. Також, позивач зазначив, що ним подана до суду і розглядається цивільна справа про визнання вказаного заповіту недійсним. Представник відповідача - приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зазначаючи, що між відповідачем та ДП «Інформаційний центр» МЮУ було укладено договір, за умовами якого нотаріус мав доступ та вправі вносити до Спадкового реєстру відповідні документи, а тому ним 11.01.2013 року було внесено до такого реєстру оспорюваний позивачем заповіт від 29.10.1993 року. Вказаний заповіт був наданий начальником архівного відділу Березанської міськради [PERSON] із заповненою і завіреною заявою про реєстрацію архівних заповітів із зазначенням усіх передбачених законодавством даних. При цьому, при внесенні вказаного заповіту до Спадкового реєстру, відповідач діяв як реєстратор, а не як нотаріус та підстав для відмови у внесенні такого заповіту до реєстру, визначених у п.2.8 Положення «Про спадковий реєстр», не було. Законність дій відповідача як реєстратора заповіту в Спадковому реєстрі також підтверджена листом ДП «Інформаційний центр» МЮУ від 14.05.2015 року. Оскільки передбачені законодавством вимоги до внесеного у реєстр заповіту були у ньому зазначені, під став для відмови у внесенні такого заповіту до реєстру не було та нотаріус діяв в межах своєї компетенції у передбачений законом спосіб, представник відповідача просив суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на свої письмові заперечення. Зокрема, зазначив, що нотаріус діяв в межах свої повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій. Також, вказав, що у даному випадку з врахуванням вимог ст.1,50 Закону України «Про нотаріат» відповідач у справі Іващенко Н.В. здійснив лише реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі, тобто діяв як реєстратор, а така реєстрація не є складовою нотаріальної діяльності та вчиняється не в рамках виконання повноважень нотаріуса, а реєстрація заповіту не може вважатись ні нотаріальною дією, ні актом, що зумовлює відсутність у позивача права на оскарження таких дій відповідача в порядку ст.50 Закону України «Про нотаріат», а це може бути підставою для звернення до суду із окремим позовом про визнання недійсним посвідченого акту, а не до нотаріуса. Суд, вислухавши пояснення і доводи позивача, представників відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29.10.1993 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області [PERSON] 29.10.1993 року та зареєстрований в реєстрі за №341. Згідно вказаного заповіту заповідач [PERSON] зробив розпорядження, що на випадок його смерті все належне йому майно він заповідає своєму синові [PERSON] (а.с.11). [INFO] заповідач [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.09.2011 року (а.с.6). 11.01.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. було вчинено реєстрацію у Спадковому реєстрі заповітів, спадкових договорів архівного заповіту від імені [PERSON], посвідченого секретарем Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області [PERSON] 29.10.1993 року, та зареєстрованого в реєстрі за №341 (а.с.10). За умовами ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (надалі Закон №3425-ХІІ). За наведених обставин у п.1 листа-узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» вбачається, що Закон N 3425-XII поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону N 3425-XII нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Поняття "нотаріальний акт" є значно ширшим за поняття "нотаріальна дія" і являє собою будь-яку дію, що є складовою частиною нотаріальної діяльності і вчиняється нотаріусом у межах виконання власних повноважень. Відповідно до ч.4 ст.1247 ЦК України заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким чином, за умовами п.1 постанови Кабінету Міністрів України №491 від 11.05.2011 року «Про затвердження порядку державної реєстрації заповітів та спадкових договорів у Спадковому реєстрі» (надалі Порядок №491) визначено процедуру державної реєстрації у Спадковому реєстрі заповітів та спадкових договорів . При цьому, за умовами п.5 вказаного порядку реєстраторами Спадкового реєстру щодо посвідчених нотаріусами заповітів є серед іншого приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори із Адміністратором та мають доступ до Спадкового реєстру через мережу Міністерства Юстиції, а заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування є Держінформ»юст та його філії. При цьому, як встановлено судом, вчиняючи оскаржувану позивачем дію приватний нотаріус Іващенко Н.В. діяла у відповідності до вимог договору №8-219 від 01.01.2013 року, укладеного між нею та ДП «Інформаційний центр» МЮУ. За умовами вказаного договору відповідач є реєстратором Єдиних Державних реєстрів, в тому числі Спадкового реєстру, а законність дій відповідача підтверджується серед іншого довідкою від 28.07.2014 року про результати перевірки відповідача щодо дотримання нею порядку вчинення нотаріальних дій за період з 01.04.2010 року по 23.07.2014 року, що складена фахівцями Головного управління юстиції в м.Києві. Крім того, аналізуючи наведені сторонами доводи і заперечення із врахуванням вимог ст.212 ЦПК України суд вважає, що заяви про державну реєстрацію заповітів, посвідчених посадовими особами, зазначеними у ст.1251 та 1252 ЦК України, як у випадку позивача може бути подано приватного нотаріусу, який діючи як реєстратор, відповідно до умов укладеного із ДП «Інформаційний центр» МЮУ договором внести такий заповіт до Спадкового реєстру. З врахуванням наведеного і за встановлених судом обставин у цій справі встановлено, що в даному випадку відповідач приватний нотаріус Іващенко Н.В., здійснюючи реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі, не вчиняла нотаріальні дії чи акт, а виконувала делеговані їй державою повноваження реєстратора у Спадковому реєстрі на підставі укладеного договору, а відтак не вчиняла нотаріальної діяльності в рамках виконання повноважень нотаріуса, визначених у Законі України «Про нотаріат». З умовами п.6 листа-узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону N 3425-XII право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тобто закон визначає досить широке коло осіб, правомочних оскаржувати нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні. Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб'єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Саме таке процесуальне правило визначення суб'єктного складу осіб наведене у ст. 50 Закону N 3425-XII. Таким чином, позивач, звертаючись до суду із позовом не навів доказів у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України тому, що він брав участь у нотаріальному процесі, не надав у зв»язку з цим доказів порушенням діями нотаріуса як реєстратором його прав та інтересів, а відтак і з цих підстав в задоволенні позову слід відмовити. Крім того, суд не погоджується із твердженням позивача про те, що отримавши від архіваріуса Березанської міської ради заповіт для внесення в Спадковий реєстр, відповідач повинна була б винести постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій з огляду на наступне. Так, як вже було зазначено вище та встановлено судом, що відповідач не вчиняла ні нотаріальної дії, ні нотаріального акту, а шляхом внесення заповіту до реєстру діяла як реєстратор, а відтак відсутні підстави винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у цьому випадку вона діяла не в рамках виконання повноважень нотаріуса. Більше того, за умовами п.2.8 Положення про Спадковий реєстр, що затверджено наказом МЮУ №1810/5 від 07.07.2011 року та зареєстровано в реєстрі 11.07.2011 року за №1810/5 визначено підстави для відмови реєстратором у внесенні відомостей, а саме у разі відсутності у заяві передбачених цим Положенням відомостей, або коли такі відомості зазначені неповно, нечітко та нерозбірливо. При прийнятті такої заяви відповідачем встановлено та позивачем не наведено в судовому засіданні доказів порушення вказаних вимог Положення з боку особи, що подала заповіт на реєстрацію, відтак підстав для відмови у здійсненні таких реєстраційних дій у відповідача не було. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність порушень норм чинного законодавства в діях приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В. під час вчинення нею реєстраційних дій по внесенню заповіту [PERSON] у Спадковий реєстр, оскільки під час вчинення вказаних дій відповідач діяв не на виконання безпосередніх функції як нотаріуса, а діяв як реєстратор у відповідності до вимог ст.ст.1,56 Закону України «Про нотаріат», ст.1247 ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України №491 від 11.05.2011 року «Про затвердження порядку державної реєстрації заповітів та спадкових договорів у Спадковому реєстрі», а тому посилання позивача про порушення відповідачем вимог законодавства в діях відповідача є необґрунтованими. Крім того, позивач не був учасником вчинення нотаріальної дії, та не брав участі у реєстрації заповіту, а тому порушень його прав та інтересів оскаржуваною дією відповідача не відбулось, а відтак у відповідності до ст.50 Закону України «Про нотаріат» підстав для звернення із цим позовом до суду у позивача не вбачається. Згідно вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог. Крім того, судом з врахуванням вимог ст.212 ЦПК України шляхом оцінки наявних доказів за своїм внутрішнім переконанням не було встановлено достатніх обставин та підстав для визнання позовних вимог такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed