Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МОФ» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 10 вересня 2012 року вона працювала на посаді бухгалтера в ТОВ «МОФ». Керівництво ТОВ «МОФ» неодноразово порушувало її трудові права, а також права інших працівників, а саме примушували працювати у вихідні та святкові дні, в понаднормований робочий час та виконувати не свої обов»язки. У квітні 2015 року їй зачитали наказ про скорочення посади, а в травні 2015 році-про переведення на роботу в іншу місцевість, проте копії наказів не видали. 12 травня 2015 року відповідачем видано наказ про встановлення з 12 серпня 2015 року працівниками ТОВ «МОФ» неповного робочого часу-30 годин на тиждень (6 годин на день) з оплатою в розмірі 0,75 посадового окладу. Ознайомившись з наказом, позивач повідомила роботодавця про свою незгоду з даним наказом, подавши відповідну заяву. Також позивач [PERSON] вказувала, що з 27 липня 2015 року по 14 серпня 2015 року вона перебувала у щорічній відпустці, а 17 серпня 2015 року дізналась, що наказом від 14 серпня 2015 року її було звільнено з займаної посади бухгалтера на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до наказу № МОФ028-В-0000000018 від 22 липня 2015 року їй надана щорічна основна відпустка з 27 липня 2015 року по 14 серпня 2015 року на 9 календарних днів, і приступити до виконання роботи вона зобов»язана 17 серпня 2015 року, так як 15 та 16 серпня були вихідні дні. 27 липня 2015 року вона подала заяву на невикористані дні відпустки -5 днів з 17 серпня 2015 року. 17 серпня 2015 року вона дізналась, що її звільнено і перераховано їй на картку заробітну плату. 17 серпня 2015 року вона отримала копію наказу № МОФ012К-00000000018 від 14 серпня 2015 року про звільнення її з посади бухгалтера на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 14 серпня 2015 року, коли вона знаходилась у відпустці. Мотиви звільнення були викладені, як відмова від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці. Позивач [PERSON] зазначала, що змін в організації виробництва і праці на підприємстві не було, і крім цього, вона є одинокою матір»ю та виховує двох неповнолітніх дітей, тому при її звільненні відповідачем також порушені вимоги ст. 184 КЗпП України. Позивач [PERSON] також зазначала, що вона була дуже засмучена та відчувала душевні страждання з приводу протиправної поведінки відповідача відносно неї, що виразилась у тому, що відповідач незаконно та безпідставно звільнив її з роботи, залишивши її і двох дітей без засобів до існування. Спричинену їй моральну шкоду позивач оцінила в розмірі 10 000 грн.. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. 43 Конституції України, ст. ст.184, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, просила визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення № МОФ012К-0000000018 від 14 серпня 2015 року бухгалтера [PERSON] на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, визнати незаконним звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України [PERSON]-відмова від продовження роботи у зв»язку зі зміною істотних умов праці, та поновити її на посаді бухгалтера ТОВ «МОФ», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 серпня 2015 року по час постановлення рішення суду, стягнути з відповідача на її користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.. В послідуючому позивач [PERSON] неодноразово подавала суду заяви про збільшення розміру позовних вимог, і в лютому 2017 року позивач [PERSON] подала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій зазначала, що час вимушеного прогулу розраховується з 17 серпня 2015 року по 16 лютого 2017 року за вирахуванням періоду з 22 лютого 2016 року по 14 квітня 2016 року. Згідно розрахункових листків заробітна плата [PERSON] за червень 2015 року склала 831,25 грн., за липень 2015 року склала 0 грн.. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] за один день роботи становить 166,25 грн., виходячи з наступного розрахунку: 831,25 грн. (заробітна плата за червень)+0 (заробітна плата за липень) / 5 (кількість фактично відпрацьованих днів за червень та липень)=166,25 грн.. Отже, 166,25*341 робочих днів (з 17 серпня 2015 року по 16 серпня 2016 року)=56 691 грн. 25 коп.. Таким чином, заборгованість відповідача ТОВ «МОФ» перед [PERSON] за час вимушеного прогулу становить 56 691 грн. 25 коп.. Згідно рішення від 29 жовтня 2016 року їй було виплачено 5057 грн. 24 коп. за час вимушеного прогулу за період з 17 серпня 2015 року по 21 жовтня 2015 року. Також згідно рішення від 29 жовтня 2016 року вона була поновлена на роботі з 22 лютого 2016 року по 14 квітня 2016 року. Таким чином, заборгованість складає 51 634 грн. 01 коп.. Трудову книжку, як зазначала позивач [PERSON], вона одержала 17 серпня 2015 року. Позивач [PERSON] зазначала, що вона була засмучена та відчувала душевні страждання з приводу протиправної поведінки відповідача відносно неї, яка виражалась у неправомірній поведінці до неї на протязі всього робочого процесу та незаконного і безпідставного звільнення, залишивши її і двох її дітей без засобів до існування. Спричинену їй відповідачем моральну шкоду позивач оцінила в розмірі 12 000 грн.. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. 43 Конституції України, ст. ст. 184, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 23 ЦК України просила визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення № МОФ012К-0000000018 від 14 серпня 2015 року бухгалтера [PERSON] на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, визнати незаконним звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України [PERSON]-відмова від продовження роботи у зв»язку зі зміною істотних умов праці та поновити її на посаді бухгалтера ТОВ «МОФ», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 691 грн. 25 коп., стягнути з відповідача завдану моральну шкоду, заподіяну незаконним звільненням, в розмірі 12 000 грн.. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала і просила його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «МОФ» позов не визнав і заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем ТОВ «МОФ» з 10 вересня 2012 року на підставі наказу № 15-к про прийняття на роботу в ТОВ «МОФ» на посаду бухгалтера. Відповідно до наказу № МОФ028-В-0000000018 від 22 липня 2015 року [PERSON] надана щорічна основна відпустка тривалістю 19 календарних днів з 27 липня 2015 року по 14 серпня 2015 року включно. 12 червня 2015 року відповідачем ТОВ «МОФ» видано наказ про встановлення з 12 серпня 2015 року працівникам ТОВ «МОФ» неповного робочого часу-30 годин на тиждень (6 годин на день) з оплатою в розмірі 0,75 посадового окладу. В п. 2 наказу вказано, що в разі відмови від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці працівникам необхідно подати директору заяву про таку відмову та звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України. В цей же день-12 червня 2015 року [PERSON] ознайомилась з наказом та написала заяву про незгоду з ним, оскільки вона є матір»ю-одиначкою, яка виховує сама двох дітей віком до 14 років. 17 серпня 2015 року [PERSON] отримала копію наказу № МОФ012К-0000000018 від 14 серпня 2015 року, згідно якого її звільнено з посади бухгалтера на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 14 серпня 2015 року. Відповідач ТОВ «МОФ» провів звільнення [PERSON] в останній день перебування її у відпустці. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звільнена з роботи 14 серпня 2015 року, тобто в день перебування її у відпустці. В наказі про звільнення за № МОФ012К-0000000018 зазначено, що датою його складання є 14 серпня 2015 року, і звільнити [PERSON] слід 14 серпня 2015 року. Про припинення трудового договору з позивачем з 12 серпня 2015 року в наказі про звільнення не зазначено. Згідно вимог п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно вимог ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часту або залежно від виробітку, робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років-частина шоста ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов»язковим працевлаштуванням. Обов»язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Позивач [PERSON] посилалась на те, що 12 червня 2015 року відповідачем ТОВ «МОФ» видано наказ про встановлення з 12 серпня 2015 року працівникам ТОВ «МОФ» неповного робочого часу-30 годин на тиждень (6 годин на день) з оплатою в розмірі 0.75 посадового окладу. ТОВ «МОФ» обгрунтував необхідність встановлення для працівників товариства неповного робочого часу зменшенням обсягу послуг та зменшенням об»єму роботи цього товариства, у зв»язку із чим було прийнято рішення про зміну організації виробництва і праці. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 10 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, судам роз»яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). За змістом наказу ТОВ «МОФ» № 1ФС про встановлення неповного робочого часу вбачається, що таке рішення прийнято з метою запобігання масовому звільненню працівників у зв»язку із значним падінням обсягів послуг, які надаються товариством, погіршенням фінансового стану, відсутністю обігових коштів. З наданих представником відповідача документів неможливо дійти висновку, що в ТОВ «МОФ» відбулось значне падіння обсягів послуг, які надаються товариством, погіршенням фінансового стану, відсутністю обігових коштів. Фінансові документи, якими звітується ТОВ «МОФ» перед фіскальною службою, і які б мали бути доказом фінансового стану товариства, відповідачем суду не надано, як і не доведено, що в товаристві стався спад виробничих послуг. В судовому засіданні представник відповідача на підтвердження наданих пояснень про понесення і збільшення витрат товариства, не надав суду належних і допустимих доказів. Позивач же пояснювала суду, що скрутного становища у товаристві не було, а, навпаки, ТОВ «МОФ» розширив обсяг додаткових послуг, і підприємство було прибутковим, у зв»язку з цим позивач [PERSON] і наполягала, щоб відповідач надав суду фінансові бухгалтерські документи, якими він звітує у фіскальній службі. З табелів робочого часу працівників, які надані відповідачем, вбачається, що у березні 2015 року, у червні 2015 року, у серпні 2015 року та у вересні 2015 року всім працівникам збільшувався посадовий оклад. Згідно наказу №01/01-к від 31 березня 2015 року зменшення заробітної плати на 25% розраховувалось вже із збільшеного посадового окладу. В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити чому підвищувався неодноразово посадовий оклад, якщо у ТОВ «МОФ» було скрутне становище. Наказ №01/01-к від 31 березня 2015 року про встановлення неповного робочого часу та зменшення заробітної плати на 25% у зв»язку із значним зменшенням обсягу послуг та збільшення витрат товариства, був складений задля уникнення масового звільнення робітників, але до дня звільнення позивача [PERSON] звільнилось 4 працівники, і відповідач працевлаштовував на роботу інших працівників. Зокрема, [PERSON], який був прийнятий на роботу 05 травня 2015 року на посаду вантажника, працював повний робочий день та отримував заробітну плату, в той час, коли інші працівники працювали неповний робочий день. Слід також зазначити, що в додатку до наказу № 01/1-К від 31 березня 2015 року відсутні підписи робітників Росомахіна та Пахара, які звільнилися в 2 кварталі. Відсутність в додатку до наказу № 01/1-К від 31 березня 2015 року бухгалтера [PERSON], представник відповідача пояснював тим, що [PERSON] є одинокою матір»ю, яка виховує двох малолітніх дітей, і з метою захисту прав працівника було прийнято рішення не застосовувати дію наказу. Та 09 квітня 2015 року, як зазначала позивач [PERSON], директором ТОВ «МОФ» [PERSON] був виданий наказ про скорочення посади бухгалтера і звільнення [PERSON]. Також слід зазначити, що представник відповідача пояснював, що звільнення [PERSON] відбулось в останній день відпустки-14 серпня 2015 року. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що відповідачем не доведено, що зміна істотних умов праці працівників ТОВ «МОФ», а саме переведення на режим неповного робочого часу, зміна в організації виробництва і праці в ТОВ «МОФ» були викликані потребами виробництва у зв»язку з погіршенням фінансового стану, відсутністю обігових коштів та з метою запобігти масовому звільненню працівників. В матеріалах справи наявна доповідна записка економіста [PERSON] на ім»я директора ТОВ «МОФ» [PERSON], в якій економіст доповів, що враховуючи проведений аналіз діяльності товариства, економіст [PERSON] повідомив, що ТОВ «МОФ» є платоспроможним і фінансово стійким підприємством. Проте, щомісячно спостерігається значене зменшення об»ємів реалізації наданих послу, і фінансовий стан підприємства є нестабільним. Динаміка показників, як доходів так і витрат змінюється кожного місяця, а саме доходи від операційної діяльності знижуються, а витрати на заробітну плату, податку, оренду і обслуговування складського приміщення збільшуються, і це пов»язано безпосередньо з нестабільною ситуацією в країні. Тому для покращення економічного стану підприємства та уникнення простою необхідно зменшити кількість годин робочого часу і відповідно зменшити витрати на заробітну плату. Посилання представника відповідача ТОВ «МОФ» в судовому засіданні в заперечення заявлених вимог позивача на ту обставину, що зміна істотних умов праці працівників ТОВ «МОФ» була викликана на підставі доповідної записки економіста [PERSON] на ім»я директора ТОВ «МОФ», суд вважає необгрунтованими. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Час вимушеного прогулу підлягає розрахуванню з 17 серпня 2015 року по 16 лютого 2017 року, за виключенням періоду з 22 лютого 2016 року по 14 квітня 2016 року, а саме: серпень 2015 року-10 робочих днів, вересень 2015 року-22 робочих днів, жовтень 2015 року-21 робочих днів, листопад 2015 року-21 робочих днів, грудень 2015 року-23 робочих днів, січень 2016 року-19 робочих днів, лютий 2016 року-15 робочих днів, квітень 2016 року-11 робочих днів, травень 2016 року-19 робочих днів, червень 2016 року- 20 робочих днів, липень 2016 року-21 робочих днів, серпень 2016 року-22 робочих днів, вересень 2016 року-22 робочих днів, жовтень 2016 року-20 робочих днів, листопад 2016 року-22 робочих днів, грудень 2016 року-22 робочих днів, січень 2017 проку-20 робочих днів, лютий 2017 року-11 робочих днів. Згідно розрахункових листків заробітна плата [PERSON] за червень 2015 року склала 831,25 грн., за липень 2015 року-0 грн.. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] за один день роботи становить 166,25 грн., виходячи з наступного розрахунку: 831,25 грн. (заробітна плата за червень)+0 (заробітна плата за липень) / 5 (кількість фактично відпрацьованих днів за червень та липень)=166,25 грн.. Отже, 166,25*341 робочих днів (з 17 серпня 2015 року по 16 серпня 2016 року)=56 691 грн. 25 коп.. Таким чином, заборгованість відповідача перед [PERSON] за час вимушеного прогулу становить 56 691 грн. 25 коп.. Як зазначала позивач [PERSON], згідно рішення суду від 29 жовтня 2015 року їй було виплачено 5057 грн. 24 коп. за час вимушеного прогулу за період з 17 серпня 2015 року по 21 жовтня 2015 року. Також згідно рішення від 29 жовтня 2016 року вона була поновлена на роботі з 22 лютого 2016 року по 14 квітня 2016 року. Таким чином, заборгованість складає 51 634 грн. 01 коп. (56 691,25 грн. -5057,24 грн. =51 634 грн. 01 коп.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.. Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Заявлені вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь 12 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково. Суд вважає, що порушення відповідачем ТОВ «МОФ» законних прав [PERSON] в зв»язку з незаконним звільненням призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагає від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди. Суд визначає завдану моральну шкоду позивачу [PERSON] в розмірі 2500 грн., яка підлягає стягненню з відповідача, виходячи з вимог розумності і справедливості. У решті вимог про відшкодування моральної шкоди суд відмовляє у зв»язку з їх необгрунтованістю. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд, з"ясувавши дійсні обставини справи та давши оцінку зібраним у справі доказам, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «МОФ» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, оскільки позивачем [PERSON] доведено в судовому засіданні і надано суду належні і допустимі докази в їх обгрунтування, і тому слід визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення № МОФ012К-0000000018 від 14 серпня 2015 року [PERSON] на підставі вимог п. 6 ст. 36 КЗпП України; визнати незаконним звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України [PERSON] у зв»язку з відмовою від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці та поновити [PERSON] на посаді бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «МОФ»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МОФ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 691 грн. 25 коп.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МОФ» на користь [PERSON] 2 500 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. У решті вимог суд відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до задоволеної судом частини позовних вимог з відповідача ТОВ «МОФ» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 2 028 грн. 51 коп., що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial