Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до відповідачки [PERSON] з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.05.2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Kia Ceed д.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та велосипедиста [PERSON] . Винною у скоєнні ДТП визнано відповідачку. Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Крім матеріальної шкоди позивачу завдана моральна шкода. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.05.2018 року відкрито провадження у справі. 06.08.2019 року від відповідачки до суду надійшов Відзив, відповідно до якого відповідачка зазначає, що 04.05.2016 року на Московському мосту у місті Києві трапилась дорожньо-транспортна пригода. Відповідачка, по необережності, дзеркалом автомобіля зачепила позивача, внаслідок чого той отримав травми. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року визнано [PERSON] винною у пред`явленому обвинуваченні за ст.286 ч. 1 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (3400грн.) з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. Всі матеріальні витрати, понесені [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, були відшкодовані в повному обсязі. Крім того відповідачка зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження зазначених в позові наслідків, спричинених саме цією дорожньо-транспортною пригодою, оскільки у наданих доказах відсутній причинно-наслідковий зв`язок між подією, що трапилась, та станом психологічного здоров`я позивача. Також позивачем не деталізується, в який саме період часу йому заважали вести соціально активний образ життя негативні спогади, переживання та тривоги, тобто чи то все відбувалося в 2016 році, чи неприємні сновидіння та порушення йому заважають і через 3 роки після дорожньо-транспортної пригоди. Всі негативні наслідки після вказаної дорожньо-транспортної пригоди підтверджуються лише словами [PERSON] , жодних реальних доказів завдання йому моральних, душевних, психічних страждань не надано, не зазначено характеру майнових втрат, їх тривалості, також нічим не підтверджено вимушені зміни в його життєвих і виробничих стосунках. На підставі викладеного відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.09.2019 року від [PERSON] надійшов Додатковий відзив, відповідно до якого відповідачка зазначає, що вона категорично заперечує проти задоволення позовних вимог, а даний позов вважає безпідставним та необґрунтованим, виходячи з наступного. Одразу після зіткнення позивач не мав явних травм, спокійно рухався, коли позивачка зустрілася з ним через десять днів після дорожньо-транспортної пригоди він не мав гіпсу, лише бандаж та синяк на лівій руці. Крім того, позивач проходив лікування у приватній клініці «Оберіг», співробітником якої був на той час. Саме тому відповідачка ставить під сумнів юридичну допустимість та належність довідок та тяжкість отриманих ним травм. На усіх довідках, наданих позивачем, немає підпису та печатки лікаря, який проводив огляд, також не має печатки самої організації де проводилося обстеження. Також [PERSON] зазначає, що протягом трьох років позивач до неї не звертався, повне відшкодування позивач отримав від страхової компанії. Позивач зазначає, що окрім фізичної та матеріальної шкоди, діями відповідача також завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни в його житті у вигляді негативних переживань та спогадів, настороги, тривоги, емоційних та тілесних реакцій при згадуванні, важкості виконання повсякденних обов`язків, фіксованості уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасової відірваності від активного соціального життя, порушення сну, неприємних сновидінь, емоційної напруги, нервозності, дратівливості тощо. Проте позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вищезазначених наслідків, спричинених саме цією дорожньо-транспортною пригодою.На підставі викладеного відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року задоволено клопотання відповідачки про витребування доказів. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у Відзиві на позов, просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року відповідачку [PERSON] визнано винною у пред`явленому обвинуваченні за ст.286 ч. 1 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (3400 грн.) з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік (а.с. 7). Вироком встановлено, що 04.05.2016 року приблизно о 09.30 год. [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки «Kia Ceed» д/н [NUMBER] , рухаюсь по пр. Ватутіна, зі сторони пр. Маяковського в напрямку пр. Московського на мосту Московському в м. Києві грубо порушила правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п. 1.3, 2.3.б, 13.1, 17.1 та вимоги лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.24 ПДР України, рухалась смугою для маршрутних транспортних засобів, рух по якій для інших транспортних засобів заборонено, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, вчасно не реагувала відповідним чином на її зміну, не дотрималась безпечної дистанції та безпечного інтервалу, в результаті чого між електроопорами 27 та 29 здійснила зіткнення з велосипедом «Gt Avalanche» під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку. У результаті ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритої травми лівого плеча у вигляді переломо-вивиху голівки плечової кістки, садна в нижній третині медіальної поверхні плеча, у зв`язку з чим перебував на лікуванні в Універсальній клініці «Оберіг», звертався до лікарів, отримував медичну допомогу, що підтверджується наявними у матеріалах справи медичними виписками. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно із ч. 7 ст. 128 КПК України та ч. 3 ст. 386 ЦК України позивач має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, в тому числі шляхом звернення з позовом у кримінальній справі. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Частиною 3 ст. 28 ЦПК України визначено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди. Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач обґрунтовує його тим, що така шкода полягає у моральних і душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок вчинення щодо нього кримінального правопорушення, які спричинили негативні зміни у його житті у вигляді негативних переживань та спогадів, настороги, тривоги, емоційних та тілесних реакцій при згадуванні, важкості виконання повсякденних обов`язків, фіксованості уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасової відірваності від активного соціального життя, порушення сну, неприємних сновидінь, емоційної напруги, нервозності, дратівливості тощо. Позивач був вимушений проходити стаціонарне та амбулаторне лікування, майже два місяці знаходився на лікарняному, не міг безболісно підняти ліву руку та відчував дискомфорт, не міг спокійно лежати, потребував допомоги з боку дружини та протягом тривалого часу був позбавлений можливості повноцінно користуватись транспортним засобом. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Постановою Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 роз`яснено, що суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4, розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювана, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить. Згідно роз`яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВС України, моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи обставини, при яких позивачу була завдана шкода, глибину, тяжкість його моральних страждань, а також, виходячи з матеріального стану відповідачки та засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнення з відповідачки на користь позивачки у відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 10000,00 гривень. Що стосується заперечень відповідачки проти позову, викладених у відзиві, то судом вони до уваги не приймаються, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, а також такими, що суперечать встановленим по справі обставинам. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial