Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача КП "Кіровгеологія", в якому, з посиланням на ст.ст.117, 237-1 КЗпП України просить стягнути на свою користь 26 939 грн. 69 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 1979 року він перебував у трудових відносинах з ГРЕ №37, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія», працюючи водієм, а протягом останнього часу сторожем. 31 грудня 2013 року звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2014 року, яке набрало законної сили 13 березня 2014 року, стягнуто з КП «Кіровгеологія» на його (позивача) користь заборгованість по заробітній платі. Відділом ДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, однак до теперішнього часу відповідач рішення суду не виконав. Згідно з виданою відповідачем довідкою, розмір його середньої заробітної плати становить 1 271 грн. 34 коп., а тому КП «Кіровгеологія» має сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з дня звільнення 31 грудня 2013 року і до 06 жовтня 2015 року, що загалом складає 21 місяць 6 днів та становить 26 939 грн. 69 коп. (1 271 грн. 34 х 21,19 місяців = 26 939 грн. 69 коп.) Крім того, позивач зазначив, що з вини відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що він переживає, має душевні потрясіння, порушено його звичний ритм життя, відсутність коштів на найнеобхідніше змушує його постійно докладати зусиль для пошуку грошей щодо організації свого життя, при цьому, відповідач ні в день звільнення і до теперішнього часу так і не провів з ним повний розрахунок, заборгованість по заробітній платі не виплатив, що, в свою чергу, заподіяло йому додаткові моральні страждання, у зв'язку з чим розмір моральної шкоди оцінив в розмірі 10 000 грн. 00 коп. та просив стягнути з відповідача КП «Кіровгелогія». Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що 10 грудня 2015 року відповідачем виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 10 089 грн. 34 коп. за рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 03 березня 2014 року. Представник відповідача КП "Кіровгеологія" позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в їх задоволенні, пояснивши при цьому наявність заборгованості по заробітній платі відсутністю фінансування, а також зазначивши, що позивачу на час судового розгляду справи виплачена заборгованість з заробітної плати. Окрім того, представник відповідача підтримала письмові заперечення, надані іншим представником відповідача, які долучені до матеріалів справи. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані, разом з тим підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці, що[PERSON] з 08.08.1979 року перебував у трудових відносинах з ГРЕ №37, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія», та 31.12.2013 року був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2014 року, яке набрало законної сили 14 березня 2014 року, та в порядку ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України є обов'язковим для виконання на всій території України всіма суб'єктами права, позовні вимоги [PERSON] до КП «Кіровгеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкодизадоволено частково. Стягнуто з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 10 089 грн. 34 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом також встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 04 липня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №405/920/14-ц, провадження №2/405/158/14, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 25 березня 2014 року про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 10 089 грн. 34 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Надано строк для добровільного виконання рішення протягом 7 днів. Постановою державного виконавця від 04 грудня 2014 року зазначений виконавчий лист повернуто стягувачу [PERSON] у зв'язку з відсутністю у боржника майна та коштів. В подальшому, постановою державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві від 14 травня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 10 089 грн. 34 коп. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Зазначеним Законом врегульовано правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З огляду на зазначене, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а сааме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сумм (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144ц13 від 29 січня 2014 року). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач [PERSON] мав правові підстави для звернення до суду з зазначеним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після ухвалення на його користь 03 березня 2014 року судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, в свою чергу, представник відповідача, маючи рівні з позивачем процесуальні права щодо подання суду доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, не довів суду шляхом подання в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказіввідсутність вини у не проведенні з позивачем розрахунку при звільненні з виплатою належних позивачу сум. Як на підстави позовних вимог позивач посилався на рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 03 березня 2014 року, та наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведений позивачем, виходячи з довідки ГРЕ №37 КП «Кіровгеологія» від 09вересня 2015 року №2/270 про розмір середньомісячної заробітної плати, яка складає 1 271 грн. 34 коп. на місяць. В свою чергу відповідачем надано також довідку №2/307 від 30 листопада 2015 року про середньоденну заробітну плату [PERSON], яка становить 41 грн. 83 коп. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 із змінами, - нарахування виплат проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31 грудня 2013 року по 06 жовтня 2015 року в сумі 26 939 грн. 69 коп. (21 місяць 6 днів - період затримки х 1 271 грн. 34 коп. - середньомісячна заробітна плата = 26 939 грн. 69коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку). З наданим позивачем розрахунком погодитися не можна, оскільки він суперечить положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100, із наступними змінами, згідно яких, нарахування виплат проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочихднів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середній заробіток за час затримки розрахунку визначається шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, тобто 41 грн. 83 коп. - середньоденний заробіток х 644 дні за період з 01 січня 2014 року по 06 жовтня 2015 року = 26 938 грн. 52 коп. З огляду на зазначене, а також приймаючи до уваги, що позивачу при примусовому виконанні судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, - 10 грудня 2015 року була виплачена заборгованість по заробітній платі, проти чого не заперечував позивач, та було підтверджено представником відповідача, в свою чергу, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 31 грудня 2013 року по 06 жовтня 2015 року, на підставі чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2014 року по 06 жовтня 2015 року в розмірі 26 938 грн. 52 коп. Вказана сума обрахована без утримання прибуткового податку та інших необхідних платежів. Позивачем [PERSON] пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. 00 коп., які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Приймаючи до уваги зазначене вище, а також враховуючи, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2014 року позивачу стягнуто моральну шкоду з відповідача в розмірі 1 000 грн. 00 коп., при цьому, позивачем на обгрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, не надано доказів того, в чому сааме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань, на підставі чого суд вважає за необхідне відмовити [PERSON].в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з підстав їх необгрунтованості та недоведеності. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави у розмірі 487 грн. 20 коп. Відповідно до ст. ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.3, 4, 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial