Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати за ним право власності на 23/100 частин квартири [ADDRESS] яка складається з двох кімнат загальної площею 44,1 м2, житловою площею 26,8 м2, в порядку поділу спільного подружнього майна. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він з відповідачкою перебували узареєстрованому шлюбі з 1 грудня 2007 року, в період шлюбу 17 грудня 2008 року ними була придбана квартира [ADDRESS] яка була зареєстрована на ім'я [PERSON], вартість якої складала 35000 доларів США на час укладення угоди, згідно п.5 він дав згоду на придбання квартири, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя. 17 грудня 2008 року [PERSON] продала належну їй на праві власності в прядку спадкування квартиру [ADDRESS], вартість квартири відповідно до п.3 договору, еквівалентно 27000 доларів США на час укладення договору. Таким чином, на придбання квартири 23000 грн. були витрачені [PERSON], залишок вартості у розмірі 68000 грн. або 8 000 доларів США були сплачені позивачем. Зазначені кошти належали позивачу і були отримані від його матері - [PERSON] після продажу належного їй на праві власності житлового будинку із надвірними будівлями та земельної ділянки, які були розташовані у Бєлгородській області. Після продажу житлового будинку мати проживала разом з ними, витрачаючи пенсію на утримання, ремонт спірної квартири. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 26 березня 2013 року шлюб було розірвано. [INFO] року мати позивача померла. Позивач бажає оформити своє право власності на частин 23/100 частин, пропорційно внесеній ним грошовій сумі, у квартирі за зазначеною адресою, частина якої є спільним сумісним майном. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним вище. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково, надав суду заперечення проти позову, в яких зазначено, що відповідно до Довідки №23110/-01-2016 від 26.01.2016 року, виданої [PERSON], Міжрегіональним бюро технічної інвентаризації м.Харкова: «77,2 % розмір частки квартири [ADDRESS] у м.Харкові, що належить померлій [INFO] року [PERSON], за умови вартості квартири станом на 17.12.2008 року в 298000 грн. та грошової суми належної [PERSON] на праві особистої приватної власності, у розмірі 230000, що була внесена у якості сплати вартості квартири». Таким чином, 22,8% розміру частки квартири [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, тобто, на думку відповідача, позивачу належить 11,4 % розміру частки квартири №47, вказані в позовній заяві відомості щодо вкладення в придбання квартири [PERSON] 6800 грн. особисто, є неправдивими та суперечать дійсності. Померла сестра працювала, мала особисті заощадження, які теж були вкладені в придбання квартири та будівництво гаражу. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків [PERSON], та [PERSON], дослідивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У ході судового розгляду встановлено, що позивач перебував у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 01.12.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №2 Харківськогно міського управління юстиції, актовий запис №2204 від 01.12.2007 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 26 березня 2013 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано (справа 2/641/1118/2013). [PERSON] померла [INFO] року (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 14 серпня 2015 року). В період шлюбу 17.12.2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Серветник А.Г. придбано квартиру [ADDRESS] Відповідно п.3 зазначеного договору, вартість квартири складала 298000 грн., що еквівалентно 35000 доларів США. 17 грудня 2008 року [PERSON] продала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] вартість квартири складала 230000, що еквівалентно 27000 доларам США (договір купівлі-продажу квартири від 17.12.2008 року, посвідчений Приватним нотаріусом ХМНО Серветник А.Г.) Як вбачається з матеріалів спадкової справи №88/2015, спадкоємцем після смерті [PERSON] є її рідна сестра [PERSON] Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Враховуючи пропорцію внесених коштів, за позивачем [PERSON] підлягає визнанню права власності на 23/100 частин квартири [ADDRESS] За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовід носини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України закріплює за кожною стороною обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається та які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участьу справі, виникає спір. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем та її представником не обґрунтовано доцільність виділення позивачу саме 11,4% зазначеної квартири [ADDRESS]

Outcome: approved