Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Згідно позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, з 09.10.1989 року він розпочав працювати на Хмельницькій атомній електричній станції, де за весь час своєї роботи, обіймав різні посади. З 01.07.2014 року працював майстром з ремонту устаткування 1 групи енергоремонтного підрозділу у відокремленому підрозділі «Хмельницька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Наказом №1846-к від 21.10.2015 року його було звільнено в звязку з анулюванням допуску до особливих робіт на ядерній установці та з ядерними матеріалами категорії 1, на підставі ст.66 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». В подальшому, 10.12.2015 року генеральний директор ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» видав наказ № 2210-к, яким вніс зміни в пункт 1 наказу від 21.10.2015 року № 1846-к "Про звільнення [PERSON]В.", а саме: виклав пункт 1 наказу в наступній редакції: «Звільнити [PERSON], майстра з ремонту устаткування 1 групи ЕРП, з роботи з 21.10.2015 року згідно пункту 2 статті 40 КЗпП України в звязку з анулюванням допуску до особливих робіт на ядерній установці та з ядерними матеріалами категорії 1, відповідно до ст.66 Закону України від 08.02.1995 №39/95-ВР «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Про внесення вказаних змін позивач дізнався лише 19.12.2015 року, коли отримав копію наказу від 10.12.2015 року. При розрахунку в день звільнення, в порушення приписів ст.ст.47,116 КЗпП України, відповідач не виплатив йому вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку, яка передбачена ст.44 КЗпП України, а зробив це лише 20.01.2016 року в розмірі 16149 гривень 80 копійок. Кошти просто надійшли на його рахунок без будь - якого повідомлення про їх нарахування, тому він спочатку не зрозумів, що це за гроші. 24.01.2016 року звернувся з письмовою заявою до відповідача за роз'ясненнями, на що отримав відповідь у вигляді довідки від 16.02.2016 року і тоді дізнався, що це вихідна допомога. Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.10.2015 року по 20.01.2016 року в розмірі 64598 гривень 72 копійки, який обчислює шляхом множення середньоденної заробітної плати в розмірі 702 гривні 16 копійок (згідно листа відповідача № 49-282/1808 від 23.02.2016 року) на кількість календарних днів прострочення - 92 дні, посилаючись на вимоги п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Крім того, позивач зазначив, що вихідна допомога за своєю природою є матеріальною допомогою, яка повинна забезпечити працівника засобами для існування до того, як він знайде нову роботу, оскільки вона виплачується лише у випадках, коли особа вимушена залишитися без роботи. У зв'язку зі значною затримкою виплати цієї допомоги він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві звязки, був змушений економити на харчах та одязі. В звязку з відсутністю коштів був позбавлений можливості організувати святкування свого 55-річного ювілею, придбати подарунок синові, якому 06.12.2015 року виповнилося 23 роки, що призвело до значних душевних переживань. Завдана йому моральна шкода полягає в фізичних та моральних стражданнях внаслідок порушення законного права на вихідну допомогу, приниження честі, гідності, ігнорування його прав, втратою у звязку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, родичів та колег. Вказану моральну шкоду він оцінює в розмірі 5000 гривень. На підставі наведеного, позивач просить стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64598 гривень 72 копійки та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. В судовому засіданні та в письмових запереченнях пояснив, що наказом ВП ХАЕС №1846-к від 21.10.2015 року [PERSON] було звільнено в звязку з анулюванням допуску до особливих робіт на ядерній установці та з ядерними матеріалами категорії 1, на підставі ст.66 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». З даним наказом він ознайомився 21.10.2015 року, про що власноруч розписався. В день звільнення 21.10.2015 року йому виплатили заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки, тобто було проведено фактичний розрахунок у відповідності до вимог ст.116 КЗпП. З технічних причин, під час друкування наказу про звільнення, в ньому не було зазначено посилання на п.2 ст.40 КЗпП України. У звязку з цим, наказом № 2210-к від 10.12.2015 року було внесено відповідні зміни в наказ про його звільнення №1846-к від 21.10.2015 року. Несвоєчасна виплата вихідної допомоги відбулася з поважних причин, оскільки відповідач не є юридичною особою і згідно з встановленим порядком всі кошти для проведення будь-яких розрахунків ВП ХАЕС замовляє у ДП НАЕК «Енергоатом» та по мірі їх надходження проводяться розрахунки. Відповідач прийняв всі заходи для виплатити [PERSON] вихідної допомоги, тому відсутні підстави для відповідальності ВП ХАЕС. Представник пояснив, що про виплату вказаної допомоги позивача не повідомляли. Зазначив, що розрахунок середнього заробітку за час затримки при розрахунку позивач провів невірно, оскільки не врахував вихідні та святкові дні. Всупереч вимогам ст.23 ЦК України, ст.231-1 КЗпП України, позивач не надав доказів того, що ВП ХАЕС порушено його законні права, що призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Навпаки, рішенням суду від 11.01.2016 року встановлено, що звільнення [PERSON] за п.2 ст.40 КЗпП України проведено без порушень чинного законодавства. Також, за весь цей час йому пропонувалась робота у ВП ХАЕС, але він від працевлаштування відмовлявся. Крім того, вихідна допомога не є заробітною платою, а матеріальною допомогою для забезпечення працівника засобами для існування до того, як він знайде нову роботу, а спір про відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні є трудовим спором, тому представник відповідача просив застосувати до позовних вимог позивача тримісячний строк позовної давності, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. Так, представник відповідача вважає, що позивач дізнався про порушення його прав в день звільнення 21.10.2015 року, коли з ним було проведено фактичний розрахунок, а звернувся до суду з даним позовом лише 16.03.2016 року, тому пропустив тримісячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відтак в задоволенні позову слід відмовити в повному об'ємі. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що наказом генерального директора ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» №1846-к від 21 жовтня 2015 року [PERSON], майстра з ремонту устаткування І групи ЕРП, звільнено з роботи з 21.10.2015 року в звязку з анулюванням допуску до особливих робіт на ядерній установці та з ядерними матеріалами категорії 1, на підставі ст.66 Закону України від 08.02.1995 №39/95-ВР «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». В подальшому, 10 грудня 2015 року генеральний директор ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» видав наказ № 2210-к, яким вніс зміни в пункт 1 наказу від 21.10.2015 року № 1846-к "Про звільнення [PERSON]В.", а саме: виклав пункт 1 наказу в наступній редакції: «Звільнити [PERSON], майстра з ремонту устаткування 1 групи ЕРП, з роботи з 21.10.2015 року згідно пункту 2 статті 40 КЗпП України в звязку з анулюванням допуску до особливих робіт на ядерній установці та з ядерними матеріалами категорії 1, відповідно до ст.66 Закону України від 08.02.1995 №39/95-ВР «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. З положень ч.1 ст.47 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з роз'яснень викладених в п.п.20, 21 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Судом встановлено, що з вини відповідача - роботодавця позивачу в день звільнення не було виплачено вихідну допомогу, тому існують підстави для стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до довідки ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» № 49-253 від 16.02.2016 року, [PERSON] нараховано вихідну допомогу в розмірі 16149 гривень 80 копійок, дата перерахування якої - 20.01.2016 року. Згідно довідки ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» № 49-285/1808 від 23.02.2016 року, розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати [PERSON], визначений відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 16149 гривень 80 копійок та 702 гривні 16 копійок відповідно. Однак, суд вважає, що позивач невірно визначив період затримки розрахунку. Також він неправильно обчислив розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки визначив його шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість календарних днів затримки розрахунку, а не на кількість робочих днів, як це визначено вищевказаними нормами чинного законодавства України. Так, механізм здійснення розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14. З матеріалів справи та пояснень учасників судового засідання вбачається, що день звільнення позивача - 21.10.2015 року був його останнім днем роботи. Отже, період затримки розрахунку при звільненні становить з 22 жовтня 2015 року по 20 січня 2016 року включно (день фактичного розрахунку), тобто 62 робочі дні (жовтень 2015 року - 7 робочих днів, листопад 2015 року - 21 робочий день, грудень 2015 року - 23 робочі дні, січень 2016 року - 11 робочих днів). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 43533,92 грн. (702,16 грн. х 62 робочі дні). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи наведене, порушення відповідачем законних прав позивача на своєчасне отримання вихідної допомоги, його характер та тривалість, глибину та обсяг його душевних страждань, необхідність докладати зусилля для відновлення порушених прав, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди слід задоволити частково в розмірі 2000 гривень. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав виходячи з наступного. Так, рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 роз'яснено, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] не пропустив строк звернення до суду з даними позовними вимогами, оскільки днем виплати вихідної допомоги, тобто фактичного розрахунку відповідача з позивачем є 20.01.2016 року, він дізнався, що нараховані на його рахунок кошти є вихідною допомогою лише 16.02.2016 року, коли отримав довідку № 49-253, а звернувся до суду з позовом 16.03.2016 року, тобто в межах тримісячного строку. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що при зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача кошти в загальному розмірі 69598,72 грн., які судом задоволені на 62,55 %, тому з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 435,34 грн. (695,99 грн.х62,55):100).

Outcome: approved