Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу гаража (ВМА №702635), посвідченим 12.11.2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. р. №15856, відповідач [PERSON] продала, а відповідач [PERSON] купив гараж №1(один), розташований по [ADDRESS], загальною площею 18,4 кв.м, який знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, а за договором купівлі-продажу (НАТ №662521), посвідченим 11.02.2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. р. №371, відповідач [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] купив гараж №1(один), розташований по [ADDRESS] загальною площею 18,4 кв.м, який знаходиться на земельній ділянці комунальної власності. Просить визнати обидва договори купівлі-продажу гаража недійсним, оскільки рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2017 року рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2008 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на гараж в порядку спадкування відмовлено. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримує, просить задовльнити, з підстав, що зазначені.. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з»явились. Ухвалою суду від 07.05.2018 року по справі відкрито спрощене провадження. Відзив на позов відповідачами не подано. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають за таких підстав. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1053 від 15 червня 2001 року та договором на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 26.06.2001 року мешканцю будинку [ADDRESS] [PERSON] надано право на установку металевого гаража та на тимчасове користування земельною ділянкою, площею 18,04 кв.м. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 вересня 2008 року, за [PERSON] визнано право власності на тимчасовий металевий гараж, розташований за адресою [ADDRESS], загальною площею 18,04 кв.м. Цим же рішенням зобов?язано виконком Кременчуцької міської ради присвоїти гаражу, площею 18,04 кв.м, розташованому по [ADDRESS] окрему поштову адресу. На зазначене рішення Кременчуцька міська рада в 2017 році подала апеляційну скаргу до апеляційного суду Полтавської області. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2017 року апеляційна скарга Кременчуцької міської ради задоволена. Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2008 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на гараж в порядку спадкування - відмовлено. На переконання позивача, скасування апеляційною інстанцією рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 вересня 2008 року, тягне за собою правові наслідки недійсності укладених договорів купівлі-продажу гаража між [PERSON] і [PERSON] а також між [PERSON] і [PERSON] в сенсі частини першої статті 216 Цивільного кодексу України. У відповідності до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Позивач своє порушене право обумовлює тим, що існування гаража створює йому, а також іншим мешканцям будинку по вул. Академіка Маслова 29 у м Кременчуці перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою. Щодо вказаного статусу земельної ділянки, її розмірів відомості відсутні. Ні у позові, ні під час судового розгляду позивач не зазначає. в чому саме ці перешкоди полягають. Доказів про те, щодо порушення прав позивача, зокрема користування прибудинковою територією, існуванням нерухомого майна суду не надано. Таким чином, порушення будь-яких прав, свобод чи інтересів позивача оспореними правочинами судом не встановлено. Підстави для визнання його недійсним відсутні. Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов до висновку про те, що в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, оскаржувані договори купівлі - продажу не зачіпають конкретних прав позивача. Судові витрати розподіляються згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed