Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради. В позові посилається на те, що 27 червня 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що, 27.06.2017 року складено відповідний актовий запис №117, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27.06.2017 року виданого Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області. Після розірвання шлюбу, [PERSON] , присвоєно прізвище « [PERSON] ». Від даного шлюбу, [INFO] у них з відповідачем народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області. Згідно даного свідоцтва про народження, у графі «батько» вказаний [PERSON] . Однак, Відповідач залишив позивачку одразу як дізнався про її вагітність. У зв`язку із розірванням шлюбу, [PERSON] життям та здоров`ям дитини не цікавиться, він не з`являвся та не забирав її з сином із пологового будинку та взагалі не цікавиться життям та здоров`ям їх сина по даний час, будь-яких коштів, продуктів харчування, речей, засобів гігієни, ліків на утримання дитини з моменту народження також не надавав, вихованням сина займається виключно вона. Матеріально відповідач свого сина взагалі не утримує і не приймає жодної участі в утриманні сина на даний час, всі витрати по матеріальному утриманню їх з відповідачем сина несе вона. Окрім того, Відповідач жодного разу не приходив із сином до КМУ «Міська дитяча поліклініка» під час проведення обов`язкових щеплень, профілактичних оглядів з дитиною, він не знає чи дитина хворіє, який ріст, яка вага дитини він взагалі здоров`ям дитини не цікавився, що підтверджується копіями листів від 07.03.2018 року №15 та від 19.07.2019 року 37. Як вбачається із листа ДНЗ №8 від 28.10.2019 року №386, [PERSON] , [INFO] відвідує групу раннього віку з 01.08.2019 року, за цей період приводила та забирала з садочка, цікавилася розвитком та здоров`ям дитини тільки мати [PERSON] , в той час коли батька ніхто із педагогів навіть бачив. У зв`язку із вищезазначеним, вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно свого сина [PERSON] та фактично ухиляється від їх виконання. 02 січня 2019 року, вона разом із сином приїхали до будинку де проживає [PERSON] , а саме: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Михайлівка з метою спілкування із біологічним батьком дитини щодо участі у вихованні сина, однак вона була побита чоловіком, який схопив її руками за волосся та кинув на землю, де продовжував наносити удари ногами по голові, тулубу та кінцівках, в результаті чого вона отримала легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичного обстеження №10 від 04.01.2019 року. Вказала, що вона позитивно характеризується за місцем роботи, про що свідчить характеристика видана Інститутом термоелектрики, а також за місцем проживання, що підтверджується копією характеристики КЖРЕП №4 від 23.05.2019 року №223. Також, як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов складеного представниками Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, дитина має місце для сну, відпочинку та розвитку, забезпечена усім необхідним. Вищезазначені обставини також підтверджуються копіями письмових пояснень свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач завжди був безвідповідальний, що стало однією із причин для розірвання шлюбу, так відповідно до листа Військової частини [NUMBER] від 01.02.2018 року №144, [PERSON] , був звільнений з військової служби у запас на підставі наказу №68 від 09.11.2017 року, згідно підпункту «е», пункту 1, частини 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського складу), а також наказом від 09.11.2017 року №127 [PERSON] було виключено зі списків особового складу частини та позбавлено всіх видів забезпечення. 03.02.2020 року органом опіки та піклування було винесено висновок №01/02-24/271 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] у зв`язку із відсутністю підстав. Вважає зазначений висновок не законним та необґрунтованим, він взагалі не містить обставин зазначених у заяві про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, а також жодного посилання на долучені докази, що свідчать про злісне ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого сина [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Крім цього, позивач у позові вказує, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей, утримання дитини вимагає значних матеріальних витрат на харчування, одяг, засоби гігієни та ін., однак у неї не вистачає коштів для придбання дитині всього необхідного для забезпечення усіх потреб, оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років та відповідно не має можливості отримувати будь-які доходи. Станом на даний час, Відповідач офіційно ніде не працює, однак отримує неофіційний дохід в розмірі близько 15 000 грн. щомісяця, оскільки працює по найму, тому просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі та призначити до стягнення з Відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Матеріальне становище Відповідача задовільне, аліменти Відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина немає, проблеми зі здоров`ям відсутні. Просить позбавити [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень щомісячно але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку з дня подачі позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 березня 2020 року\~\~ у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.36). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 червня 2020 року\~\~ закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.80). Позивач та\~представник позивача в судовому засіданні 20 серпня 2020 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позові, просили позов задовольнити повністю. 07 грудня 2020 року позивач до початку судового засідання спрямувала заяву з проханням справу розглядати у її відсутність. Позовні вимоги підтримує в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав та просить в цій частині позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, спрямував до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутність, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав (а.с.151). Представник третьої\~особи Органу\~опіки та\~піклування в\~особі Служби\~у справах\~дітей виконавчого\~комітету Чернівецької\~міської ради в судове засідання не з`явився, начальник служби Никитенко І.Л. спрямувала до суду листа згідно якого просили справу розглядати без представника служби у справах дітей. Позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не підтримують. Свідок [PERSON] будучи приведеною до присяги та попередженою під розписку про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України в судовому засіданні пояснила, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини. Під час вагітності, пологів позивачки, він взагалі не приймав участі. А також, вона була свідком як відповідач вчиняв фізичні дії відносно позивачки. Коли дитині був день народження один рік, ні він ні його родичі не приїхали на день народження до дитини, хоча були запрошені. Свідок [PERSON] будучи приведеною до присяги та попередженою під розписку про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України в судовому засіданні пояснила, що позивача і відповідача знає, була присутня у них на весіллі. Під час вагітності позивачки вони з чоловіком розлучились. Дитині жодного разу відповідач нічого не приносив, ні продукти харчування ні речі. З дитиною час не проводить зовсім. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 150\~СК України\~визначено,\~що батьки\~зобов`язані\~виховувати дитину\~в дусі\~поваги до\~прав та\~свобод інших\~людей,\~любові до\~своєї сім`ї\~та родини,\~свого народу,\~своєї Батьківщини. Батьки\~зобов`язані\~піклуватися про\~здоров`я\~дитини,\~її фізичний,\~духовний та\~моральний розвиток. Батьки\~зобов`язані\~забезпечити здобуття\~дитиною повної\~загальної середньої\~освіти,\~готувати її\~до самостійного\~життя. Батьки\~зобов`язані\~поважати дитину. Передача\~дитини на\~виховання іншим\~особам не\~звільняє батьків\~від обов`язку\~батьківського піклування\~щодо неї. Забороняються\~будь-які\~види експлуатації\~батьками своєї\~дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно вимог\~ст.\~155\~СК України\~здійснення батьками\~своїх прав\~та виконання\~обов`язків\~мають ґрунтуватися\~на повазі\~до прав\~дитини та\~її людської\~гідності. Батьківські\~права не\~можуть здійснюватися\~всупереч інтересам\~дитини. Відмова\~батьків від\~дитини є\~неправозгідною,\~суперечить моральним\~засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Судом встановлено, що 27 червня 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №117, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27.06.2017 року виданого Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області. Після розірвання шлюбу, [PERSON] , присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.9). Від даного шлюбу, у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області, де у графі «батько» вказаний [PERSON] (а.с.8). Дитина з часу свого народження та по даний час проживає з позивачем та повністю перебуває на її утриманні.\~Позивач [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані та проживають по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КЖРЕП №4 від 13.05.2019 року (а.с.10). Згідно листів КМУ «Міська дитяча поліклініка» №15 від 07.03.2018 року та №37 від 19.07.2019 року, батько дитини [PERSON] жодного разу не приходив із сином до дільничного лікаря на профілактичні огляди, а також не був присутнім під час проведення обов`язкових щеплень (а.с.11-12). Позивач самостійно утримує дитину, купує їй одяг, взуття, інші необхідні речі, займається її вихованням. Як вбачається із листа ДНЗ №8 від 28.10.2019 року №386, [PERSON] , [INFO] відвідує групу раннього віку з 01.08.2019 року, за цей період приводила та забирала з садочка, цікавилася розвитком та здоров`ям дитини тільки мати [PERSON] , в той час коли батька ніхто із педагогів не бачив (а.с.24). Позивач [PERSON] позитивно характеризується за місцем роботи, про що свідчить характеристика видана Інститутом термоелектрики, а також за місцем проживання, що підтверджується копією характеристики КЖРЕП №4 від 23.05.2019 року №223 (а.с.14-16). Також, як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов складеного представниками Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, дитина має місце для сну, відпочинку та розвитку, забезпечена усім необхідним (а.с.19). Згідно листа Військової частини [NUMBER] від 01.02.2018 року №144, [PERSON] , був звільнений з військової служби у запас на підставі наказу №68 від 09.11.2017 року, згідно підпункту «е», пункту 1, частини 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського складу), а також наказом від 09.11.2017 року №127 [PERSON] було виключено зі списків особового складу частини та позбавлено всіх видів забезпечення (а.с.20-21). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03 лютого 2020 року №01/02-24/271 03.02.2020 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] у зв`язку із відсутністю підстав для позбавлення батьківських прав (а.с.22, 23). У силу частини шостої\~статті 19 СК України\~суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При цьому Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 577/5538/19 зазначив, що за положенням частини шостої\~статі 19 СК України\~суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.\~Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер,\~а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав, особливо у випадку, коли позов про позбавлення прав ініційовано саме виконавчим комітетом. Згідно з статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Судом встановлено, що батько з народження дитини не приділяє належної уваги розвитку свого сина, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належного виховання. При вирішенні справи, суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не забезпечує його необхідним, не виявляє турботу, а основне\~відповідач надав\~суду заяву\~про згоду\~на позбавлення\~його батьківських\~прав відносно\~власного сина (а.с.151), тому позов підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то слід вказати про наступне. Згідно ч.2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; 2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; 3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; 3-1)\~наявність рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; 4)\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно\~ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. На даний час мінімальний розмір аліментів у зв`язку зі змінами у законодавстві не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку.\~ Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», 50% від прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить з 1 липня 2020 року 929,50 грн. З урахуванням постійного зростання цін на продукти харчування, ліки та речі першої необхідності, прожитковий мінімум забезпечує лише мінімальні потреби дитини. З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно\~Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~є обов`язковою для застосування національними судами, рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, зокрема те, що позивач просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. Виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1ст.141 СК України), враховуючи, що значні кошти витрачаються на продукти харчування, одяг, взуття, у випадку захворювання на ліки, а також в ході розгляду справи не встановлено наявності у відповідача обмежень в його працездатності, отже він спроможний працювати та отримувати заробіток (дохід), а тому суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача на утримання спільної дитини аліментів у розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів в даному розмірі, суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці. Визначений судом розмір аліментів з урахуванням знецінення коштів внаслідок інфляції, постійного подорожчання усіх груп товарів для дітей не є надміру високим і відповідає інтересам та потребам дитини. На підставі частини першої\~статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 19 лютого 2020 року (якщо ж позов (заява) пред`являється не особисто, а відправляється поштою, днем пред`явлення позову (заяви) вважається календарна дата прийняття відповідного листа поштою, засвідчена на поштовому штемпелі, а не день надходження до суду (дата реєстрації вхідної документації судом). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 430 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути на користь Держави судові витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial