Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

В лютому 2019 року перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що земельні ділянки загальною площею 23,6 га, які розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 22.04.2008 за № 579 передано у приватну власність 193-ом громадянам для ведення садівництва, вилучені із державної власності, а також рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2013 року судом визнано незаконним та скасовано розпорядження, визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки громадян та скасовано їх державну реєстрацію. Також постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2012 року скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 22.04.2008 № 579. Встановлено, що деякі громадяни, яким безоплатно надано у власність земельні ділянки на підставі скасованих судом державних актів на право власності та розпорядження, відчужили їх іншим особам. Під час виконання рішення суду встановлено, що [PERSON] 28.07.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 1746 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0084, за договором № 1749 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0085; [PERSON] 31.07.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 1774 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0095 , за договором № 1771 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0097; [PERSON] 31.07.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 1780 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0082, за договором № 1777 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0089; [PERSON] 28.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1740 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0086, на підставі договору № 1743 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0088; [PERSON] 20.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3147 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04: 002 :0072; [PERSON] 23.01.2010 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 110 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04: 002: 0036; [PERSON] 10.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 2882 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0034; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3187 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0039; [PERSON] 02.10.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2803 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04: 002: 0073; [PERSON] 23.01.2010 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 116 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0035; [PERSON] 03.10.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2832 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0033; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3193 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0032; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3204 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0037 , за договором № 3200 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04: 002: 0038; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3216 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0071, на підставі договору № 3219 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0074; [PERSON] 14.10.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2900 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0079 , за договором № 2903 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0081; [PERSON] 08.10.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2848 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0112, за договором № 2845 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0113; [PERSON] 15.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1537 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0108 , за договором № 1534 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0109; [PERSON] 24.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1706 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0114 , за договором № 1709 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0115; [PERSON] 15.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1541 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0110, за договором № 1544 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0111. Право власності до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перейшло шляхом поставлення відмітки, що підтверджується журналом обліку заяв і надання послуг з поставлення на державному акті відмітки про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Поземельній книзі. Право власності у подальшому не відчужувалось. У зв`язку з наведеним позивач просить витребувати на користь держави особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0084, 3223185100:04:002:0085; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0095, 3223185100:04:002:0097; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0082, 3223185100:04:002:0089; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0086, 3223185100:04:002:0088; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0072; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0036; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0034; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0039; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0073; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0035; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0033; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0032; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0037, 3223185100:04:002:0038; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0071, 3223185100:04:002:0074; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0079, 3223185100:04:002:0081; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0112, 3223185100:04:002:0113; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0108, 3223185100:04:002:0109; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0114, 3223185100:04:002:0115; [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:002:0110, 3223185100:04:002:0111, загальною площею 3,6 га, що розташовані в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір. 11 травня 2019 року суддею винесено ухвалу про відкриття провадження у справі. 17 липня 2019 року суддею винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор Тарасенко А.С. позовні вимоги підтримала, посилаючись на те, що земля віднесена розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 22.04.2008 року №579 до категорій земель із цільовим призначенням для ведення садівництва, належала до земель промисловості, фактично відбулось незаконна зміна цільового призначення землі та її безоплатна приватизація громадянами, що призвело до одержання земельних ділянок у власність і автоматичного їх вибуття з числа земель державної власності. Крім того, недобросовісність дій посадових осіб Обухівської РДА щодо прийняття розпорядження №579 підтверджується винесеним відносно [PERSON] та [PERSON] вироку Кагарлицького районного суду Київської області від 04.01.2017 року про визнання їх винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та зміненою ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.03.2018 року. Вважає, що позовна давність не пропущена, у зв`язку з цим просила витребувати на користь держави із незаконного володіння відповідачів та стягнути судові витрати. Представник Київської обласної державної адміністрації судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв, клопотань суду не подав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] набув право власності на дві земельні ділянки і є добросовісним набувачем, про сумнівність земельних ділянок не знав, отримав державний акт, ніяких заборон чи обтяжень, крім того порушено термін позовної давності, а також вважав, що Київська обласна державна адміністрація могла сама подати позовну заяву. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, їх виклик здійснювався відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової Обухівського районного суду Київської області на офіційному веб-порталі «Судова Влада України». Вислухавши прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2013 року у справі № 372/1389/13-ц, позов прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства в Київській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації задоволено частково. Вищезазначеними судовими рішення встановлено, що земельні ділянки загальною площею 23,6 га, які розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 22.04.2008 року за № 579 передано у приватну власність 193-ом громадянам для ведення садівництва, вилучені із державної власності. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2012 року у справі № 2-а-9978/10/1070 скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 22.04.2008 № 579. Положеннями ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При винесенні рішень встановлено, що деякі громадяни, яким безоплатно надано у власність земельні ділянки на підставі скасованих судом державних актів на право власності та розпорядження, відчужили їх іншим особам. Під час виконання рішення суду встановлено, що [PERSON] 28.07.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 1746 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0084 , за договором № 1749 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0085; [PERSON] 31.07.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 1774 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0095 , за договором № 1771 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0097; [PERSON] 31.07.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 1780 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0082, за договором № 1777 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0089; [PERSON] 28.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1740 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0086, на підставі договору № 1743 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0088; [PERSON] 20.10.2009 придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3147 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04: 002 :0072; [PERSON] 23.01.2010 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 110 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0036; [PERSON] 10.10.2009 придбала на підставі договору купівлі-продажу № 2882 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0034; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3187 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0039; [PERSON] 02.10.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2803 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04: 002: 0073; [PERSON] 23.01.2010 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 116 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0035; [PERSON] 03.10.2009 придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2832 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0033; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3193 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0032; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3204 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0037 , за договором № 3200 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04: 002: 0038; [PERSON] 27.10.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 3216 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0071, на підставі договору № 3219 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0074; [PERSON] 14.10.2009 придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2900 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0079 , за договором № 2903 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0081; [PERSON] 08.10.2009 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2848 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0112, за договором № 2845 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0113; [PERSON] 15.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1537 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0108 , за договором № 1534 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0109; [PERSON] 24.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1706 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002: 0114 , за договором № 1709 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0115; [PERSON] 15.07.2009 року придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1541 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0110, за договором № 1544 у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223185100:04:002:0111. Так, за інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 22.07.2018 року за № 10-10-0.332-10911/2-18 встановлено, що нормативна грошова оцінка земель сільськогосподарського призначення в адміністративних межах Красненської сільської ради не проведена, нормативна грошова оцінка 1га ріллі по Київській області станом на 01.01.2018 року складає 26194,09 грн., вартість земельних ділянок площею 3,6 га складає 94298, 72 грн. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Так, відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем (даруванням), а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Суд погоджується із доводами позову про те, що у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України до відповідачів, а не про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07.11.2012 у справі № 6-107цс12, від 21.11.2012 у справі № 6-136цс12, від 12.02.2013 у справі № 3-3гс13, від 14.10.2014 у справі № 3-140гс14, від 29.10.2014 у справі № 6-164цс14, від 19.11.2014 у справі № 6-170цс14, від 22.04.2015 у справі № 3-54гс15, від 01.07.2015 у справі № 6-619цс15від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13 та від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Також, у зв`язку з тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2013 року у справі № 372/1389/13-ц визнано недійсними державні акти на право власності перших набувачів, тому визнавати їх повторно недійсними з відміткою про перехід права власності до відповідачів на підставі договорів купівлі-продажу не потрібно, так як це не змінює суті такого державного акту як недійсного. Вказаний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-217цс15, згідно якого, вчинення на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акту як недійсного. Також, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, держава як власник спірного майна делегувала Обухівській районній державній адміністрації повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, здійснення Обухівською районною державною адміністрацією права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справах № 916/2129/15, № 3-604гс16 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 у справі № 522/16570/15-ц право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.03.2018 року у справі № 368/2461/14-к визнано [PERSON] та [PERSON] винними у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Вказана ухвала підтверджує недобросовісність дій посадових осіб Обухівської районної державної адміністрації під час прийняття розпорядження № 579 від 22.04.2008 року. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно ст. 122 Земельного Кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 3. п. II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної т а комунальної власності» (набрав чинності 06.09.2012) встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу. Таким чином із урахуванням вищевказаних законодавчих змін, а також те, що право державної власності на землі промисловості порушено та на даний час порушення залишається не усунутим, так прокуратура області звертається до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння. Вказане вище відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову в інтересах Київської обласної державної адміністрації, як органу наділеного повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками державної власності. Крім того, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності, безумовно становить суспільний інтерес. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні та інші природні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Установлено, що земля, віднесена розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 579 від 22.04.2008 року до категорії земель із цільовим призначенням для ведення садівництва, належала до земель промисловості. Тобто, фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі та її безоплатна приватизація громадянами, що призвело до одержання вказаних земельних ділянок у власність і автоматичного їх вибуття з числа земель державної власності. Крім того, недобросовісність дій посадових осіб Обухівської районної державної адміністрації під час прийняття розпорядження № 579 від 22.04.2008 року також підтверджується ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.03.2018 року у справі № 368/2461/14-к, якою вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 04 січня 2017 року, стосовно [PERSON] та [PERSON] змінено, та визнано їх винними у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення першого заступника прокурора Київської області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачів є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та безоплатної передачі їх у приватну власність, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель водного фонду, як національного багатства України та як джерела задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та водні ресурси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибули з такої власності. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги прокурора не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13. У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК. У такому випадку чинне законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 березня 2017 року у справі №916/2130/15. Чинним судовим рішенням встановлено, що спірні земельні ділянки вибули із власності держави незаконно, надалі відчуджувались за укладеними між фізичними особами договорами також незаконно, тому може бути витребувана у відповідачів у цій справі навіть за умови добросовісності набуття права власності, що спростовує правову позицію заперечень проти позову. Порушене право власності держави на спірну земельну ділянку підлягає судовому захисту, оскільки держава була позбавлена такого права незаконно. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території надають у постійне користування земельні ділянки із земель державної власності юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення лісового і водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Положеннями ч. 4 цієї ж статті установлено, що обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Статтею 84 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень), визначалось, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та севастопольської міських, районних державних адміністрації відповідно до закону. Виходячи із вищевикладених норм законодавства та аналізуючи положення ст. ст. 50 та 122 Земельного кодексу України єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись землями у порядку, передбаченому земельним кодексом України у даному випадку є Обухівська районна державна адміністрація. Суд погоджується із доводами позову про те, що належним позивачем у цьому спорі є Київська обласна державна адміністрація, відповідно приписів ч.5 ст.122 Земельного кодексу України, як орган в особі держави, поза волею якого спірні землі вибули з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Зважаючи на те, що Київська обласна державна адміністрація не вживає жодних заходів щодо захисту державної власності на спірні земельні ділянки також не вжила жодних заходів, спрямованих на встановлення набувачів земельних ділянок, не звернулась до суду з позовом про витребування спірних земельних ділянок із чужого незаконного володіння, із урахуванням вищевказаних законодавчих норм, а також те, що право державної власності на землі промисловості порушено та на даний час порушення залишається не усунутим, суд вважає звернення прокурор до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, як розпорядника землями промисловості, в межах законодавства, визначеного Земельним кодексом України є правомірним. Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Як було вмотивовано вище, з державної власності протиправно вибули земельні ділянки, розташовані в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області. Таким чином, вказаний позов пред`явлено в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як розпорядника спірними земельними ділянками у відповідності до ч.5 ст.122 Земельного кодексу України, адже з державної власності протиправно вибули землі промисловості, які не могли бути передані у власність, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України, ст. 5 Земельного кодексу України. Вирішуючи питання про правильність обраного способу захисту та зважаючи на заперечення відповідача суд приймає до уваги наступне. Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Отже, суб`єктом таких вимог може бути тільки власник, а об`єктом виступає об`єкт матеріального світу, конкретно та індивідуально визначена річ. Верховний Суд України у свой правовiй позицiї, що висловлена у справi № 6-3090цс15 , вказує, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Правильність обраного позовом способу захисту інтересів держави шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування земельної ділянки від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України узгоджується із постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 488/5476/14-ц (провадження № 61-5857 св 18). З огляду на викладене вище, суд вважає, що доводи позову знайшли підтвердження під час судового розгляду і вважає доведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів держави у спірних правовідносинах, які підлягають судовому захисту. У цій справі пред`явлена прокурором вимога в інтересах власника майна охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, оскільки всі юридично значимі обставини, які підтверджуються незаконність вибуття спірних земельних ділянок із власності держави вже встановлені чинним судовим рішенням, при цьому держава в силу приписів описаних вище норм права зберегла статус титульного власника, отже порушення цього права станом на час вирішення спору не припинились і тривають, тому доводи прокурора про те, що таке порушення є триваючим у часі є обґрунтованими. Вимоги про витребування майна є єдиними у цьому позові і не можуть вважатись похідними від інших вимог у цій же справі. Юридична оцінка обставинам, які передували виникненню спірних правовідносин саме у визначеному цим позовом їх суб`єктному складі вже надана чинними судовими рішеннями. Доводи представника відповідача на застосування наслідків спливу позовної давності суд вважає необґрунтованими і недоведеними, оскільки матеріали справи перехід права власності на спірні земельні ділянки до визначених цим позовом відповідачів визнання правовстановлюючих документів недійсними відносно попередніх власників. За таких обставин, враховуючи те, що у судовому порядку було визнано незаконним набуття у власність спірних земельних ділянок особам, що передали своє право відповідачам за нікчемними правочинами, суд вважає, що позивачі не могли дізнатись про порушення своїх прав в межах строків позовної давності за позицією заяви про застосування наслідків її спливу. Поряд із тим, слід також врахувати ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13.03.2018 року, якою [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочину по ч.2 ст.367 КК України, що підтверджує недобросовісність дій посадових осіб Обухівської районної державної адміністрації під час прийняття розпорядження №579 від 22.04.2008 року. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 05.10.2016 р. у справі №916/2129/15 висловив правову позицію про те, що положення про позовну давність не застосовуються до вимог щодо витребування майна від добросовісного набувача, оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника. При цьому законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (ст. 344 ЦК України). Враховуючи викладене, судом не встановлено достатніх фактичних і правових підстав для відмови у задоволенні позову з підстав застосування наслідків спливу позовної давності та задоволення вимог заяви про застосування наслідків спливу позовної давності. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під час судового розгляду доведено порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають судовому захисту у обраний позовом спосіб відновлення порушених прав. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених прокурором предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прокурор як на підставу для задоволення позову, знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. Правомірним суд визнає і вимоги про відшкодування відповідачами понесених судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявними в матеріалах справи платіжним дорученням.

Outcome: approved