Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі продажу дійсним. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 01 лютого 2015 р. [PERSON] (надалі - відповідач) продала та передала [PERSON] (надалі - Позивач) земельну ділянку площею - 0,0192 га, розташовану за адресою: Закарпатської області м. Ужгород, вул. Сидоряка, 3 номер 2110100000:59:001:0353, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). За домовленістю сторін продаж вчинено за 107 520, 00 грн. (сто сім тисяч п'ятсот двадцять грн), які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання договору. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2015 р. скріплено підписами сторін договору. Сторони домовились посвідчити даний договір протягом одного місяця з моменту його підписання. Одразу після укладення вказаного договору купівлі-продажу позивач приступила до використання земельної ділянки, що була предметом договору. Відповідач жодних перешкод їй в цьому не чинила. Однак на запитання позивача стосовно нотаріального посвідчення договору відповідач завжди відповідала, що погано почувається і не має можливості вийти до нотаріуса посвідчити правочин та здійснити його державну реєстрацію. З метою пришвидшити процес приведення укладеного між нами договору у відповідність до вимог чинного законодавства, позивач направила відповідачці офіційне звернення, в якому запропонувала останній нотаріально посвідчити Договір купівлі-продажу. Ця вимога отримана відповідачем, про що свідчить відмітка відповідача про отримання на вимозі. Однак вищевказані вимоги позивача були залишені відповідачем без відповіді та реагування, що й зумовило звернення позивача до суду із зазначеним позовом, за яким вона просить суд визнати дійсним з моменту укладення Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею - 0,0192 га, розташованої за адресою: м. Ужгород, вул. Сидоряка, 3 номер 2110100000:59:001:0353, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між [PERSON] та [PERSON]. Від позивача та відповідача до суду надійшли заява про розгляд справи за їх відсутності. Вони судом належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Відповідач позов визнає та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі 11 березня 2015 р. у простій письмовій формі був укладений договір купівлі продажу земельної ділянки площею - 0,0192 га, розташованої за адресою: Закарпатської області м. Ужгород, вул. Сидоряка, 3, номер 2110100000:59:001:0353, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). За домовленістю сторін продаж вчинено за 107 520, 00 грн. (сто сім тисяч п'ятсот двадцять грн..), які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання договору (п. 5 договору). Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.03.2015 р. скріплено підписами сторін договору. Як стверджує позивач, сторони домовились посвідчити даний договір протягом одного місяця з моменту його підписання. Однак умови договору не містять такої вимоги. Згідно ст. 208 ЦК України в редакції станом на 11.03.2015 року, яка діяла на момент укладення спірного правочину, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. При цьому ст. 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як зазначено у п. а ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, в редакції яка діяла на дату кладення сторонами спірного договору, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А статтею 126 цього ж кодексу визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном. Як вбачається з матеріалів справи сторони у договорі від 11.03.2015 року не домовлялися про нотаріальне посвідчення зазначеного договору. Законом чітко визначено, що він підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Тобто сторони свідомо ухилилися від його нотаріального посвідчення, а як зазначено у ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки договір купівлі продажу земельної ділянки у відповідності до ст. 657 ЦК України підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, крім того як зазначено у ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Тобто у даному випадку зазначений правочин є нікчемним, а право власності за зазначеним договором фактично передано не було. Судом також встановлено, що оскільки відповідач визнає зазначений позов, сторонами не втрачена можливість оформити зазначену угоду у встановленому законом порядку, посвідчити її нотаріально та зареєструвати у встановленому законом порядку, і тільки з цієї дати відбудеться перехід права власності на зазначену земельну ділянку. Крім того, у спірному договорі сторони не передбачили його обовязкове нотаріальне посвідчення, що є порушенням вимог закону, а також у п. 9 цього договору сторони визначили про обізнаність змісту ст. 125 ЗК України і ст. 657 ЦК України, проте свідомо їх порушили. У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed