Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, вказавши, що відповідно до укладеного договору № б/н від 06.11.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 11000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п. 3.3 умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.12.2013 року має заборгованість - 33910,76 грн., яка складається з наступного: 9761,66 грн. - заборгованість за кредитом; 21585,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2563,63 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 16977,55 грн., яка була задоволена судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.07.2010 року з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приват Банк», різниця становить 16933,21 грн. Відповідно до п.8.6 умов та правил надання банківських послуг штрафи становлять: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 846,66 грн. - штраф (процентна складова). Отже заборгованість до стягнення становить 18279,87 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приват Банк». Тому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 18279,87 грн. за кредитним договором № б/н від 06.11.2007 року та судові витрати. 24.02.2014 року відповідачка [PERSON] подала до суду заперечення на позовну заяву, вказавши, що свої позовні вимоги банк мотивує тим, що відповідно до договору без номера від 06.11.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 11 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 30% річних на залишок заборгованості за кредитним договором. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши кредитні кошти [PERSON] Остання свої зобов'язання перед банком не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 33 910,76 грн. Судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси з [PERSON] стягнуто заборгованість в сумі 16 977,55 грн., а тому банк просить суд стягнути з позичальника заборгованість в сумі 18 279,87 грн. Позовна заява не підлягає задоволенню із наступних підстав: Сам банк в своїй позовній заяві вказує, що судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси з неї стягнуто заборгованість по цьому ж кредитному договору в сумі 16 977,55 грн. В якості доказу та додатку до позовної заяви банк надав до суду розрахунок заборгованості за договором станом на 31.12.2013 року, починаючи з 21.11.2007 року!!!. Банк в позовній заяві жодним словом не роз'яснює, на підставі чого, виходячи із яких сум, ним проведено дані розрахунки. На день видачі судового наказу, її заборгованість по договору, як зазначено в поданих банком розрахунках, складала 7 417,67 грн. Яким чином за цей період сума заборгованості по кредитному договору зросла на 2 343,99 грн.? Дана обставина банком не роз'яснюється та не підтверджена ніякими доказами. На момент видачі судового наказу заборгованість по процентам за користування кредитом складала 7 499,73 грн. Відповідно до поданих банком розрахунків, станом на 31.12.2013 року ця заборгованість становить 21 585,47 грн., тобто збільшилась на 14 085,74 грн. Яким чином було проведено ці розрахунки і як могла збільшитись сума заборгованості по відсоткам, приймаючи до уваги, що судовий наказ виконується Уманським МВ ДВС Уманського МРУЮ шляхом щомісячного відрахування 20% розміру її пенсії? Ці обставини банком також не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. Виходячи із змісту позовної заяви борг, незважаючи на його поетапне погашення, буде постійно зростати. В позовній заяві банку та додатках до неї відсутні належні докази законності позовних вимог позивача. Виходячи із всього викладеного становиться очевидним, що позов ПАТ КБ «Приват Банк» необґрунтований, безпідставний та не підтверджений належними доказами, а тому задоволенню не підлягає. Тому просить відмовити ПАТ КБ «Приват Банк» в задоволенні позову про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору в сумі 18 279,87 грн. 24 лютого 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приват Банк» про розірвання договору про надання кредитних коштів, вказавши, що 06.11.2007 року між нею та ПАТ КБ «Приват Банк» укладено договір без номера про надання їй кредиту в сумі 11 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою 30.00 % річних на суму заборгованості по кредиту. Після отримання кредитних коштів у неї виникли фінансові труднощі, незалежні від волі жодної сторони, пов'язані з погіршенням її стану здоров'я та втратою роботи її чоловіком [PERSON], що потягло за собою унеможливлення своєчасно погашати заборгованість по кредиту у зв'язку з чим виникла заборгованість. 29.07.2010 року Соснівський районний суд м. Черкаси видав судовий наказ, яким з неї стягнуто заборгованість по кредиту в сумі 16 977 грн. 55 коп. Після винесення судового наказу ДВС відкрито виконавче провадження та проводиться відрахування 20% її пенсії на виконання судового наказу. В січні 2014 року банк звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою про стягнення з неї заборгованості по договору в сумі 18 279 грн. 87 коп. Сам банк в позовній заяві підтверджує, що судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси з неї стягнуто заборгованість по договору в сумі 16 977 грн. 55 коп. В якості доказу та додатку до позовної заяви банк надав до суду розрахунок заборгованості за договором станом на 31.12.2013 року, починаючи з 21.11.2007 року. На день видачі судового наказу, її заборгованість по договору, як зазначено в поданих банком розрахунках, складала 7 417,67 грн., а на даний час сума заборгованості по договору зросла на 2 343,99 грн. Крім цього, на момент видачі судового наказу заборгованість по процентам за користування кредитом складала 7 499,73 грн. Відповідно до поданих банком розрахунків, станом на 31.12.2013 року ця заборгованість становить 21 585,47 грн., тобто збільшилась на 14 085,74 грн. Виходячи із змісту позовної заяви борг по договору та відсотки по ньому, незважаючи на його поетапне погашення через ДВС, постійно зростають та будуть в подальшому зростати. Укладаючи спірний кредитний договір, вона, як сторона договору, розраховувала на його належне виконання і досягнення поставлених нею та банком цілей. Проте, в ході виконання договору виявилися обставини, які не могли бути враховані як нею, так і банком при укладенні договору, але вони істотно впливають на її законні інтереси. Її чоловік [PERSON] втратив роботу і з 28.07.2011 року взагалі ніде не працює. Вона тяжко захворіла і в 2012 році їй було поставлено остаточний діагноз: рак сигмовидної кишки; ішемічна хвороба серця. У зв'язку з хворобою визнана інвалідом 2-ї групи і їй призначено пенсію по інвалідності в розмірі 874,00 грн., а з грудня 2013 року вона збільшена до 949,00 грн. Приймаючи до уваги всі викладені нею обставини, в разі задоволення позову банку вона повинна на протязі 19 місяців нічого не їсти, а всю пенсію сплачувати на погашення боргу, і то, якщо залишити договір діючим, борг за цей час не буде погашений. Виходячи із змісту позовної заяви банку, її борг перед ним по кредиту та борг по відсоткам буде зростати до повного погашення, що нереально при тих обставинах, які склалися, тобто, становиться очевидним, що в разі залишення спірного договору надання кредитних коштів від 06.11.2007 року діючим, вона не буде мати реальної можливості повернути борг банку до кінця свого життя. Істотні умови змінилися настільки, що якби вона могла це передбачити в 2007 році, то не уклала б договір і в даний час виникла необхідність в його розірванні. Крім цього, звернувшись до суду в 2010 році про стягнення з неї заборгованості по договору, банк в односторонньому порядку відмовився від його подальшого виконання. Тому просить розірвати договір без номера про надання кредитних коштів в розмірі 11 000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку укладеного 06 листопада 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приват Банк». В судовому засіданні представник позивача - відповідача [PERSON] позов підтримав та просить його задоволити, зустрічний позов не визнав та пояснив, що відповідно до укладеного договору без номера від 06.11.2007 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 11 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний договір складається із заяви позичальника та умов надання банківський послуг і своїм підписом в заяві [PERSON] підтвердила дані обставини. Умови договору позичальник не виконала і в листопаді 2008 року припинила сплачувати кошти на повернення кредиту. В грудні 2008 року банком кредитна картка була заблокована. В 2010 році банк звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредиту в сумі 16 977, 55 коп. і 29.07.2010 року судовим наказом даного суду позов був задоволений. Незважаючи на це, [PERSON] кредит не повертає, рішення суду не виконує, у зв'язку з чим заборгованість по кредитному договору зросла і в даний час складає 33 910, 76 грн., однак, приймаючи до уваги, що Соснівським районним судом м. Черкаси стягнуто з боржника 16 977, 55 грн., стягненню підлягає сума в розмірі 18 279, 87 грн., яка складається з відсотків та штрафних санкцій, що були нараховані після винесення судового наказу. Чоловік боржниці [PERSON] втратив роботу в 2011 році, вона захворіла і втратила працездатність в 2012 році, а порушення умов договору виникло в листопаді 2008 року, тому дані обставини не можуть біти визнані суттєвими для розірвання кредитного договору. Крім цього, в разі розірвання договору банк буде позбавлений всяких гарантій на повернення боргу. Просить суд в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] відмовити. В судовому засіданні відповідачка - позивачка [PERSON] позов не визнала, зустрічний позов підтримала, просить його задовольнити та пояснила, що отримувала грошові кошти в період коли не хворіла та мала постійне місце роботи, а тому розраховувала на належне виконання договору. Однак в процесі виконання даного договору захворіла, чоловік втратив роботу, тому не має можливості погасити борг. Після рішення Соснівського районного суду м. Черкаси про стягнення з неї заборгованості виконавчою службою проводиться відрахування з її пенсії грошові кошти в розмірі 20% для погашення кредиту. Просить суд в задоволенні позову банку відмовити. Також вона на протязі декількох років тяжко хворіє, визнана інвалідом 2-ї групи, отримує пенсію, якої не вистачає навіть на ліки. Під час отримання кредиту вона не розраховувала на настання таких обставин та думала, що зможе вчасно повернути борг. Вважає, що стан її здоров'я та інші обставини являються законною підставою для розірвання Договору, укладеного між нею та банком. Просить суд задовольнити її зустрічну позовну заяву та розірвати договір від 06.11.2007 року. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в як в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, так і за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приват Банк» про розірвання договору про надання кредитних коштів, необхідно відмовити із слідуючих підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Банк не надав до суду належних та допустимих доказів укладення між сторонами кредитного договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 2 ст. 208 ЦК України, правочин вчинений між юридичною та фізичною особами обов'язково повинен бути вчинений в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Банк не надав до суду жодного документу, в якому було б зафіксовано зміст вчиненого правочину між ним та [PERSON] і підписаного сторонами. В позовній заяві ПАТ КТ «ПриватБанк», а також його представник в судовому засіданні заявляли, що кредитний договір, укладений між Банком та [PERSON] складається із заяви Позичальника і умов та правил надання банківських послуг. Суд критично відноситься до такої заяви Банку із наступних підстав: Суд не може прийняти до уваги посилання Банку що надана ним заява Позичальника є заявою в розумінні Закону, оскільки вона не відповідає вимогам статті 3 ЗУ «Про звернення громадян», якою передбачено, що заява це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів. Представлена Банком Заява скоріше являється анкетою [PERSON], а не заявою на видачу кредиту, оскільки містить в собі тільки її анкетні дані і не має в своїй суті прохання про видачу кредиту. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. В порушення даних вимог Закону заява - анкета, яка на думку Банку є складовою частиною кредитного договору, підписана менеджером [PERSON] та директором [PERSON] без зазначення їх правового статусу в даних правовідносинах та без вказівки на документ, який би підтверджував їх повноваження на укладення кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків, а тому саме ПАТ КБ «ПриватБанк» являється юридичною особою, а не Уманське Центральне відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», і тільки сам Банк мав право надати кредит, однак анкета Позичальника скріплена не печаткою Банку, а печаткою Центрального Уманського відділення, яке саме по собі не являється юридичною особою, що ще раз вказує на нікчемність даної заяви - анкети як складової частини договору. Це підтверджується і положеннями ч. 4 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», якою передбачено, що банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Банком надано до суду умови та правила надання банківських послуг, які також на думку Банку являються складовою частиною кредитного договору, при цьому жодна із сторінок цих умов не підписана [PERSON] із чого суд робить висновок, що між сторонами не досягнуто згоди про всі істотні умови кредитного договору. Кредитний договір вважається укладеним з моменту, коли між кредитодавцем і позичальником досягнуто згоди з усіх істотних умов. Як передбачено статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім цього істотними умова кредитного договору є: найменування сторін; строк договору; предмет і суму договору; розмір плати за користування кредитом; строк і цілі кредиту; порядок видачі кредиту; порядок погашення кредиту; спосіб забезпечення повернення кредиту; відповідальність сторін. Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України: Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. В пункті 14 Постанови Верховного суду України № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд постановив: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055). Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).» Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Разом з тим суд не може не брати до уваги того факту, що 27.11.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» видало [PERSON] кредитну карточку із встановленим лімітом в 11 000, 00 грн., якими остання скористалась як позикою і до 01.11.2008 року регулярно повертала борг різними платежами. Після зазначеної дати повернення боргу зі сторони [PERSON] припилось. Виходячи із викладеного між сторонами виникли певні цивільні правовідносини, а як наслідок і взаємні зобов'язання сторін. Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Однак суд не може задовольнити позов Банку про стягнення заборгованості з [PERSON] і в цьому випадку у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки. Статтями 530, 631 ЦК України встановлено різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання". Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Представник Банку в судовому засіданні заявив, що [PERSON] мала за обов'язок повертати борг до 25 числа кожного місяця в розмірі не меншій ніж 7% від залишку боргу. Також ним дано пояснення, що дія кредитної карточки не обмежена часом і має бути дійсною до подачі [PERSON] заяви про припинення її дії. Таким чином суд встановив строки виконання зобов'язання [PERSON] до 25 числа кожного місяця. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, а в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Суд бере до уваги пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк», що строки повернення заборгованості та строки сплати чергових платежів визначені місяцями. Отже, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, є підставою для відмови в позові. Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Судом, для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України, при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в ПАТ КБ «ПриватБанк» права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Звернувшись в 2010 року з позовною заявою до Соснівського районного суду м. Черкаси про стягнення з [PERSON] заборгованості Банк реалізував своє право на судовий захист своїх прав та інтересів. Судовим наказом даного суду від 29.07.2010 року борг з [PERSON] стягнуто. При розгляді даного позову суд має за обов'язок застосувати наслідки пропущення ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності. Верховний суд України в Постанові від 19.03.2014 року, прийнятій у справі № 6-20цс14 постановив: «…аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань .. позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року.» Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Стаття 652 ЦК України встановлює підстави для зміни та розірвання договорів. Відповідно до ч. 1 зазначеної статті ЦК у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Частина 2 ст. 652 ЦК України передбачає, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявністю одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачливості, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Приймаючи до уваги, що судом визнано вчинення правочину між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] нікчемним, тобто недійсним, а відповідно до цього, як передбачено ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю і у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тому в даному випадку не виникає порушення співвідношення майнових інтересів сторін і не позбавляє позивача за зустрічним позовом [PERSON] того, на що вона розраховувала при отриманні грошових коштів від Банку. Законодавством України передбачено, що для розірвання кредитного договору необхідна наявність всіх 4-х умов, визначених в ч. 2 ст. 652 ЦК України. Таким чином, прийнявши рішення про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку з не укладенням кредитного договору та його нікчемністю, суд приходить до висновку про необхідність у відмові в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON], оскільки не можливо застосувати норми статтей 651, 652 ЦК України для розірвання договору, якого не існує та відсутні для цього умови ч. 2 ст. 652 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved