Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Заявник звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з заявою про встановлення факту проживання на території України, посилаючись на те, що [PERSON] народився [INFO] у м. Тегеран, Ісламської республіки Іран. У червні 1990 року, заявник разом з батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] приїхав на територію України для проживання. Спочатку проживали у своїх знайомих у селі поблизу м. Сум, назву якого не пам`ятає. Потім на початку літа переїхали до с. Головач Полтавського району, де знаходився дитячий піонерський табір « Волошка ». Там батьки заявника працювали і проживали на території табору і заявник проживав разом з ними. Заявник пам`ятає, що там були приміщення для проживання обслуговуючого персоналу, де він з батьками постійно проживав близько чотирьох років. На той час він ніде не навчався, оскільки спочатку був малим, а потім його потрібно було відправляти на навчання і у вересні 1994 року заявник разом з батьками повернувся до Ісламської республіки Іран. 13 листопада 1991 року вступив в дію Закон України «Про громадянство України», відповідно до пункту 2 ч.1 ст.3 , якого зазначено, що особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"( 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Коли заявнику про це стало відомо, він 23.08.2008 року направив до дитячого табору «Волошка», що розташоване в с. Головач Полтавського району запит, оскільки на той час не мав громадянства, з метою підтвердження факту його проживання у таборі. Через 5 місяців отримав відповідь від 08 січня 2009 року за № 2 з ДОТ « Волошка » про те, що [PERSON] та [PERSON] дійсно працювали у вказаному таборі та проживали на його території разом з сином [PERSON] . Зазначеною інформацією підтверджено факт його проживання на території України на момент вступу в дію Закону України «Про громадянство України». Потім, запитав у батьків, хто працював разом з ними та вирішив знайти цих людей, з метою підтвердження його проживання в с. Головач Полтавського району Полтавської області. В подальшому отримав пояснення знайомих його батьків, які пояснили, що дійсно на території табору працювала родина з сином, яка приїхала з Ірану і кілька років проживали у таборі, де і працювали. Рішення суду про встановлення факту його постійного проживання на території України заявнику необхідне для отримання паспорту громадянина України. В судовому засіданні заявник заяву підтримав та прохав задовольнити з наведених у позові підстав. Представник заінтересованої особи: Полтавського районного сектору Управління державної міграційної служби в Полтавській області заперечив проти задоволення заяви, вказавши що відсутні підтверджуючі документи факту проживання заявника на території України з червня 1990 до вересня 1994 року. Від представника заінтересованої особи - Заворсклянської сільської ради Полтавського району, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, не заперечили проти задоволення заяви. Згідно поштового повідомлення направленого до Дитячого Оздоровчого табору «Волошка» зазначено що останній на даний час не існує. Судом встановлено всі обставини на які послався в заяві заявник і вони підтверджуються матеріалами справи. Так судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Тегеран, Ісламської республіки Іран. У червні 1990 року, заявник разом з батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] приїхав на територію України для проживання. Спочатку проживали у своїх знайомих у селі поблизу м. Сум та цього ж літа 1990 рік переїхали до с. Головач Полтавського району, де знаходився дитячий піонерський табір « Волошка ». Там батьки заявника працювали і проживали на території табору спільно з їх сином- заявник по справі. На той час заявник ніде не навчався, оскільки спочатку був малим, а потім його потрібно було відправляти на навчання. У вересні 1994 року заявник разом з батьками повернувся до Ісламської республіки Іран. 13 листопада 1991 року вступив в дію Закон України «Про громадянство України», відповідно до пункту 2 ч.1 ст.3 , якого зазначено, що особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"( 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Коли заявнику про це стало відомо, він 23.08.2008 року направив до дитячого табору «Волошка», що розташоване в с. Головач Полтавського району запит, оскільки на той час не мав громадянства, з метою підтвердження факту його проживання у таборі. Згідно відповіді від 08 січня 2009 року за № 2 з ДОТ « Волошка » [PERSON] та [PERSON] дійсно працювали у вказаному таборі та проживали на його території разом з сином [PERSON] . Зазначеною інформацією підтверджено факт проживання заявника на території України на момент вступу в дію Закону України «Про громадянство України». Також, допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили факти, викладені в заяві. Зокрема [PERSON] зазначив , що з літа 1990 року по літо 1994 року він приїздив зі своєю донькою на відпочинок в дитячий табір « Волошка » в с.Головач, Полтавського району і протягом вказаного періоду, там особисто бачив та спілкувався з заявником якому станом на 1990 рік було приблизно 4 чи 5 років і останній жив на території табору зі своїми батьками. Наскільки йому свідку відомо то батьки заявника працювали в даному дитячому таборі. [PERSON] вказав, що протягом літа 1889 року по 1994 рік він кожного року в теплий період року а саме весна чи літото, відпочивав в дитячому табору « Волошка » в с.Головач, Полтавського району і протягом вказаного періоду там особисто бачив та спілкувався з заявником, наскільки пам`ятає станом на 1989 чи 1990 рік заявнику було приблизно 4 чи 5 років і останній жив на території табору зі своїми батьками. Наскільки йому свідку відомо то батьки заявника працювали в даному дитячому таборі. Рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України заявнику необхідне для отримання паспорту громадянина України. Відповідно до п п. в) п. 8. розділу II Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, серед Інших документів подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Відповідно до ч. 1,2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене суд вважає заяву такою, що підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved