Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Заявник - [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт того, що він - [PERSON], [INFO], уродженець с. Мала Рублівка, Котелевського району Полтавської області, на момент проголошення незалежності України, а саме 24 серпня 1991 року, постійно проживав на території України. Встановлення даного юридичного факту йому потрібно, щоб в подальшому набути громадянства України. У відкрите судове засідання заявник [PERSON], не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся в установленому законом порядку. [PERSON], надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити їх з підстав викладених у заяві (а.с. 18). Інтереси заявника в суді представляє [PERSON], яка діє на підставі довіреності 22.01.2014 року (а.с. 21), у відкритому судовому засіданні зазначила суду, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року її довірителю необхідно для підтвердження правомірності набуття громадянства України та отримання паспорта громадянина України, оскільки відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. [PERSON], дійсно на момент проголошення незалежності України постійно проживав на території України, що підтверджується доданими до заяви світлокопіями документів. На запитання головуючого, чому не встановлено цей факт поза судовим порядком та чи є відмова з компетентних установ, представник заявника відповіла, що є лише усна відмова, і іншим шляхом даний юридичний факт заявник встановити не може. Представник заінтересованої особи - Управління державної міграційної служби України в Полтавській області Ємець Юрій Васильович, який діє на підставі довіреності № 9/28 від 11 листопада 2013 року (а.с. 20), у відкритому судовому засіданні зазначив суду, що у вирішенні питання щодо встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, покладається на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка громадянка - [PERSON], пояснила суду, що її син [PERSON] дійсно на момент проголошення незалежності України постійно проживав на території України. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи окремого провадження, заслухавши пояснення представника заявника, представника заінтересованої особи, свідка, приходить до переконання, що у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] на теперішній час являється громадянином Російської Федерації, що підтверджується наявністю в справі світлокопії паспорта громадянина Росії виданого 12.07.2012 року відділом № 1 УФМС Росії по Кабардино-Балкарській Республіки в м. Нальчик (а.с. 6). [PERSON] доказів, які б підтверджували неможливість набути громадянство України іншим поза судовим шляхом, окрім як встановлення вище зазначеного юридичного факту взагалі суду не надав, як і не заявив про неможливість їх подання з незалежних від нього причин. Правовий порядок набуття громадянства України встановлено Законом України «Про громадянство України». Відповідно до змісту ст. 3 Закону України «Про громадянство України» Громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; (Пункт 3 частини першої статті 3 в редакції Закону N 2663-IV від 16.06.2005) 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Таким чином, системно проаналізувавши вище викладене в сукупності, правові норми, які регулюють дані правовідносини, з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів та їх належною оцінкою, суд приходить до переконання, що заявник [PERSON], на теперішній час не є громадянином колишнього СРСР, а своє право відповідно до вище зазначеної статті Закону України «Про громадянство України» не реалізував. Прийнявши громадянство іншої держави та ставши громадянином Російської Федерації. Тобто [PERSON], не використав своє право набути громадянство України за правовим порядком набуття громадянства України, саме за ст. 3 Закону України «Про громадянство України», зокрема особи, яка будучи громадянином колишнього СРСР, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживала на території України, оскільки скористався іншим своїм правом, прийнявши громадянство Росії, і на теперішній час не має статусу колишнього громадянина СРСР, а має статус громадянина Російської Федерації. При цьому, виходячи із змісту вимог положень ст. 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства;4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. На підставі викладеного, питання щодо прийняття [PERSON], як іноземця до громадянства України повинно вирішуватися відповідно до вимог чинного Закону України «Про громадянство України», і в цьому випадку подаються ним документи, перелічені у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджених Указом Президента України, яким не передбачено подання рішення суду про встановлення відповідного юридичного факту проживання на території України на певну дату чи протягом визначеного часу. За таких обставин на думку суду, встановлення юридичного факту постійного проживання на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) на території України в даному конкретному випадку, не породжує для заявника - [PERSON] будь-яких правових наслідків, а тому у суду є всі законні підстави для відмови в задоволенні його заяви. Відмовляючи в задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд виходить із засад верховенства права, справедливості, добросовісності, виваженості, розумності відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідно до вимог ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed