Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

В жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство „Державний ощадний банк України" (надалі Банк) звернулося в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про виселення з житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на порушення своїх прав / а.с. 2 - 3 /. В подальшому, користуючись своїми процесуальними правами, визначеними ст. 31 ЦПК України, Банк через свого представника уточнив заявлений позов шляхом подання відповідної заяви, в якій серед відповідачів зазначив [PERSON] та його неповнолітню дочку [PERSON] / а.с. 28, 29 - 30 /. Від позовних вимог до відповідачки [PERSON] протягом перебування справи в провадженні суду, позивач у визначеному законом порядку не відмовився і така відмова судом не прийнята. Ухвалою суду від 27 грудня 2013 року до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог залучено орган опіки та піклування Миргородської міської ради Полтавської області, а також проведено заміну третьої особи СГІРФО Миргородського РВ ГУМВС України в Полтавській області ( так в уточненій позовній заяві ) на належну, а саме на Управління державної міграційної служби України в Полтавській області / а.с. 53 /. Під час розгляду справи по суті представник позивача Рубан С.М., який діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 66 /, заявлений позов підтримав, просив задовольнити його, пояснивши, що в травні 2008 року, на підставі відповідного кредитного договору позивач надав грошовий кредит [PERSON] в сумі 50000 гривень. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким останній передав Банку належне йому нерухоме майно у виді житлового будинку, який знаходяться по [ADDRESS]. Оскільки позичальник [PERSON] з 2009 року порушувала умови кредитного договору, Банк скористався своїм правом звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Миргородського міськрайонного суду від 20.10.2010 року його позов про звернення такого стягнення задоволено. На підставі ст. 40 Закону України „Про іпотеку" це є підставою для виселення всіх мешканців житлового будинку. Як зазначив представник позивача, Банк неодноразово повідомляв відповідачів про необхідність виселення з будинку, який перебуває в іпотеці, а 08 серпня 2013 року неповнолітній [PERSON] навіть було вручено відповідні вимоги про це, адресовані її батькам. Відповідач [PERSON], він же законний представник неповнолітньої відповідачки [PERSON], будучи зареєстрованим за адресою, зазначеною в позовній заяві / а.с. 20, 22 /, та повідомленим про день, час і місце розгляду справи відповідно до положень абзацу 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явися, свого ставлення до заявленого позову не висловив, про можливу зміну місця свого проживання суд не повідомив / а.с. 34, 39, 45, 46, 47, 48 /. Відповідачка [PERSON], за адресою, вказаною у позовній заяві не зареєстрована, для розгляду справи в судове засідання не прибула, про причини своєї неявки суд не повідомила / а.с. 21, 45, 76, 77 /. Відповідно до положень ст. ст. 77, 225 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів, проти чого представник позивача не заперечував. Представник третьої особи від Управління державної міграційної служби України в Полтавській області Білоус В.В., яка діє на підставі відповідної довіреності /а.с. 80/, при вирішенні даного спору покладалася на розсуд суду. В своїх поясненнях наголосила на тому, що невручення рекомендованих поштових відправлень відповідачам з вимогами про виселення та їх повернення через це позивачу, а також передача таких вимог відповідачам через неповнолітню дочку, не є їх належним повідомленням за змістом вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Представник третьої особи від Виконавчого комітету Миргородської міської ради Усатова Є.П. в судове засідання не прибула, подавши письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, наголосивши на необхідності врахування інтересів неповнолітньої дитини при розгляді справи / а.с. 67, 79 /. Заслухавши представника позивача та представника третьої особи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, надані стороною позивача на засадах змагальності і диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заявленого позову слід відмовити з таких обгрунтувань. Встановлено, що між Банком - позивачем та відповідачкою [PERSON] 12.05.2008 року було укладено кредитний договір № 2203/3537, згідно з умовами якого згадана відповідачка отримала від позивача грошові кошти в сумі 50000 гривень/ а.с. 7, 8 /. На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 12.05.2008 року позивач і відповідач [PERSON] уклали договір іпотеки, згідно якого цей відповідач надав в іпотеку належний йому житловий будинок по [ADDRESS] / а.с. 4 - 6/. Через неналежне виконання своїх зобов'язань за кредитним договором відповідачкою [PERSON], на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 жовтня 2010 року до солідарного стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягала відповідна грошова сума, а також звернено стягнення на предмет іпотеки / а.с. 7 /. Як вбачається з копій відповідних вимог за № № 603 та 604, датованих 23 травня 2013 року, Банком такі вимоги були вручені неповнолітній дочці відповідачів 08 серпня 2013 року для передачі батькам /а.с. 13, 14/. Між тим, в супереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України та у строки, імперативно встановлені ст. 27 ч. 2 ЦПК України, стороною позивача суду не надано належних і допустимих доказів того, що ці вимоги одержано саме дочкою відповідачів [PERSON], а не іншою особою, а також те, що ці вимоги були належним чином передані відповідачам. Крім того, за переконанням суду, вручення таких вимог неповнолітній дитині, яка станом на 08.08.2013 року не досягла 15 років, а відтак в силу ст. 34 ЦК України не досягла повної цивільної дієздатності, не є належним виконанням вимог ст. 35 Закону України „Про іпотеку". Одночасно з цим стороною позивача не доведено того факту, що відповідачка [PERSON], будучи зареєстрованою в с. Хомутець Миргородського району Полтавської області /а.с. 21/, фактично проживає за адресою, вказаною у відповідній вимозі / а.с. 13 /, а відтак має виконати її в частині звільнення конкретного житлового приміщення по [ADDRESS] в добровільному порядку. Повторно надіслана позивачем 20 серпня 2013 року вимога, адресована всім відповідачам, ними не одержана / а.с. 15, 16 /. Згідно зі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 3.2.2 Іпотечного договору від 12.05.2008 року, укладеного позивачем з відповідачем [PERSON], у разі порушення основного зобов'язання або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Статтею 109 ч. 3 ЖК України визначено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Пунктом 43 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року визначено, що виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд, за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі постановленого рішення суду тільки за умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника в інший погоджений сторонами строк. Зі змісту цих роз'яснень слідує, що примусове виселення відповідачів позивач може провести на основі судового рішення і після відповідної письмової вимоги протягом місяця з дня її отримання. Зважаючи на те, що позивач не довів факту отримання всіма відповідачами письмової вимоги про усунення порушення, як те передбачено ст. 35 Закону України «Про іпотеку», обгунтованих підстав для їх виселення із конкретного житла зі зняттям з реєстраційного обліку, а відтак і для задоволення позову, немає.

Outcome: dismissed