Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що його мати [PERSON] померла 05.02.2017 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території в м. Шахтарську Донецької області, від отруєння оксидом вуглецю. Документами, що підтверджують факт смерті [PERSON], є лікарське свідоцтво про смерть № 36 від 07.02.2017 року та свідоцтво про смерть ДНР № 061856 від 07.02.2017 року, що використовуються на тимчасово окупованій території. Заявнику 21.02.2017 року було відмовлено Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області в реєстрації смерті батька в звязку з тим, що заявником предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З метою захисту прав та інтересів як громадянина України [PERSON] просить суд встановити факт смерті його матері [PERSON], [INFO], яка померла 05.02.2017 року в м. Шахтарську Донецької області. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої вимоги та наполягав на їх задоволенні, просив суд встановити факт смерті його матері [PERSON], [INFO], яка померла 05.02.2017 року в м. Шахтарську Донецької області. Представник заінтересованої особи - Вугледарського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення заявника та свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином померлої [PERSON], що підтверджується дослідженими в судовому засіданні: свідоцтвом про народження серії V-НО № 374336, виданим міськвідділом ЗАГС Шахтарського міськвиконкому Донецької області 08.02.1983 року; свідоцтвом про одруження батьків заявника VІІ-УР № 607553, виданим міськвідділом ЗАГС м. Шахтарська Донецької області 26.12.1970 року (а.с.7-8). В матеріалах справи міститься копія паспорту громадянина України [PERSON], згідно якої місце його проживання зареєстровано в [INFO] (а.с.3). Крім того, [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою № [NUMBER] від 17.02.2017 року (а.с.5). [PERSON] померла 05.02.2017 року в м. Шахтарську Донецької області, в звязку з чим було видано лікарське свідоцтво про смерть № 36 від 07.02.2017 року, довідка про причину смерті № 36 від 07.02.2017 року та свідоцтво про смерть ДНР № 061856 від 07.02.2017 року органами, розташованими на тимчасово окупованій території України (а.с.9-10). Відповідно до листа Вугледарського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області № 15.28-54-243 від 21.02.2017 року заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті в звязку з предявленням документу, який видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.11). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знала [PERSON] за життя, вона померла 05.02.2017 року в м. Шахтарську Донецької області, де її і поховали. Свідок зазначила, що особисто була присутня на похороні [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знала [PERSON] за життя, вона померла 05.02.2017 року в м. Шахтарську Донецької області. Свідок зазначила, що особисто була присутня на похороні [PERSON] 07.02.2017 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 Постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Надані заявником лікарське свідоцтво про смерть № 36 від 07.02.2017 року, довідка про причину смерті № 36 від 07.02.2017 року та свідоцтво про смерть ДНР № 061856 від 07.02.2017 року не приймаються до уваги судом, оскільки у відповідності до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» дані документи не є належними доказами по справі. Згідно з ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до п. 1 Розділу 5 "Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні", затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Суд дійшов висновку, що заявник є громадянином України, зареєстрований та проживає на території України. Його мати [PERSON] також була громадянкою України, але перебувала на тимчасово окупованій території України - в м. Шахтарську Донецької області, де померла 05.02.2017 року, про що було видано лікарське свідоцтво про смерть № 36 від 07.02.2017 року, довідка про причину смерті № 36 від 07.02.2017 року та свідоцтво про смерть ДНР № 061856 від 07.02.2017 року, які, згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є недійсними, що унеможливлює отримання заявником свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для заявника юридичне значення, так як дозволяє йому реалізувати право на отримання свідоцтва про смерть матері. За таких обставин заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved