Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстровані відповідачі а також [PERSON] , 2009 р.н. Ще у 2019 році відповідачі добровільно залишили помешкання позивачки, не сплачують за житлово-комунальні послуги. За таких умов позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить суд його задовольнити, визнавши відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, враховуючи положення ст.ст. 319, 391, ч.2 ст. 405 ЦК України. Були заявлені клопотання про допит свідків, про витребування доказів, про долучення до справи письмових доказів, які судом задоволено. Було заявлене клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи, у задоволенні якого було відмовлено. Представник відповідачки [PERSON] подала суду відзив. Зазначає, що відповідачка [PERSON] з дитиною, та відповідач [PERSON] змушені були залишити помешкання позивачки через сварки, які влаштовувала позивачка. Тому просить відмовити у задоволенні позову. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що відповідачка [PERSON] неодноразово влаштовувала сварки, вела себе неадекватно. Вона разом з дитиною винаймає житло у с. Зоря Рівненського району Рівненської області, а тому і вона з дитиною, і інші відповідачі втратили право на користування її будинком. Представник позивачки позов підтримала та додатково пояснила, що матеріали справи містять докази протиправної поведінки відповідачки [PERSON] по відношенню до позивачки. А тому в силу приписів ст. 116 ЖК України позов слід задоволити. Інші відповідачі також не проживають у будинку позивачки більше року, тому й щодо них слід ухвалити аналогічне рішення. Відповідачка [PERSON] позов не визнала з підстав, що викладені у відзиві. Додала, що позивачка не віддає речі, які залишилися у будинку, кожна зустріч супроводжується конфліктною ситуацією. Представник відповідачки вважає, що [PERSON] має право на частку у майні позивачки, оскільки станом на час відкриття спадщини її довірителька була неповнолітня. Зважаючи на це позивачка неправомірно оформила право власності на майно тільки на себе, не врахувавши майнові права [PERSON] , а власника майна не можна позбавити права користування цим майном, у нашому випадку будинком. Просить врахувати цю обставину при ухваленні рішення. У судовому засіданні була заслухана малолітня [PERSON] , яка суду пояснила, що позивачка зловживала алкогольними напоями, провокувала сварки з її мамою ( [PERSON] ). Їй страшно залишатися у цьому будинку через неадекватну поведінку позивачки (її бабусі). У будинку залишилися їхні речі, і позивачка ці речі не віддає. А [PERSON] (брат) проживає у м. Рівне у своєї дружини. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що він проживає у своєї дружини у м. Рівне, а при нагоді хотів би повернутися проживати у будинок. Позивачка зловживала спиртними напоями, влаштовувала сварки з [PERSON] , і бувало що й з відповідачем. Позивачка не впускала до будинку, тому у присутності поліції прийшлося забирати свої речі. Представник органу опіки та піклування вважає, що немає підстав для задоволення позову щодо малолітньої особи та її матері. Інший відповідач [PERSON] жодного разу у судове засідання не з`явився. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Відзив на позов до суду не подав. Судом враховується практика ЄСПЛ, зокрема позиція, викладена у справі "Пономарьов проти України", в межах якої Суд зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також враховуються висновки у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", де зазначено: заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд вважає, що така поведінка відповідача свідчить про те, що він не має інтересу до справи. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь відповідача [PERSON] у справі не є обов`язковою. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення, але частково. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстровані відповідачі та малолітня [PERSON] , 2009 р.н. Позивачка зазначає, що відповідачі добровільно залишили будинок у квітні 2009 року. Однак ця обставина не знайшла свого підтвердження щодо всіх відповідачів. Суд зауважує, що [PERSON] перебуває на заробітках за межами України вже тривалий час, і зазначена обставина підтверджена письмовими доказами; з часу залишення ним помешкання він жодного разу до нього не навідувався, не намагався вселитися до будинку. Відповідач [PERSON] залишив помешкання та проживає зі своєю дружиною у м. Рівне. Після того як він забрав свої речі з будинку він не зазначив про те, що намагався потрапити до помешкання з метою продовження користування таким. Позивачка не зазначала про те, що вона надала б згоду на вселення до будинку дружини [PERSON] .. При цьому заява останнього про те, що він волів би жити у цьому будинку і, не згадавши про долю своєї дружини, не переконала суд у тому, що відповідач залишив помешкання позивачки не у добровільному порядку та має стійкий намір у подальшому користуватися майном позивачки. Адже відповідач створив власну сім`ю, фактично проживає зі своєю дружиною у м. Рівне, а тому суд переконаний у тому, що він добровільно залишив помешкання позивачки. Доказів того, що це відбулося не з його волі, він суду не надав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. На цьому наголошено у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у\~справі №209/2642/18. Враховуючи причини відсутності відповідачів (перший перебуває на заробітках за межами України, а інший проживає у своєї дружини) суд дійшов висновку що [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування житловим приміщенням позивачки. В ході розгляду справи були підтверджені обставини, за яких між позивачкою та відповідачкою [PERSON] відбувалися конфліктні ситуації, через що відповідачка та її дитина змушені були залишити помешкання. Тому у ході розгляду справи не підтвердилися обставини, за яких донька позивачки та її онука добровільно залишити житло та своєю свідомою поведінкою продемонстрували те, що вони втратили інтерес до житлового приміщення, у якому раніше проживали. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. А тому немає підстав визнавати їх такими, що втратили право на користування житлом позивачки. У даному випадку суд вважає за доцільне надати оцінку позиції представника позивачки про те, що до спірних правовідносин відносно [PERSON] слід застосувати положення ст. 116 ЖК УРСР. При цьому заява про зміну підстав позову не була подана суду. Але, щоб уникнути сумнівів позивачки у тому, що її доводи не були почуті судом, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК УРСР). Виходячи з аналізу змісту наведеної норми,\~стаття 116 ЖК УРСР\~вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнування або псування здійснювалися з вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що спільно проживають з ним. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Як роз`яснено у\~пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі\~статті 116 ЖК УРСР\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Зазначена позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 04.03.2019 року у справі № 755/14630/15-ц. Оскільки позивачка не надала суду доказів про те, що до винної особи були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, поведінка була предметом розгляду органів поліції, прокуратури, суду, громадських організацій), то й немає підстав переконувати суд у необхідності виселення позивачки в порядку ст. 116 ЖК УРСР. Щодо доводів представника відповідачки про те, що власника майна не можна виселити (чи визнати такою, що втратила право на користування житлом), то суд зазначає, що предметом розгляду даної справи не є спір про право власності щодо будинковолодіння. Суд виходить з того, що свідоцтво про право власності позивачки щодо будинковолодіння станом на час розгляду справи не скасоване. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову щодо [PERSON] та як законного представника її дитини з інших підстав, про що зазначив вище. Позивачка не заявила про те, щоб судові витрати були стягнуті з відповідачів на її користь. А тому понесені нею судові витрати залишаються покладеними на неї ж. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed