Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач 03.10.2017 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та просила стягнути з відповідача на її користь суму у розмірі 266 500 грн., що еквівалентно 10 000 дол. США. В обґрунтування позову вказано, що 12.06.2002 року між [PERSON] та [PERSON] у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] був укладений договір безпроцентної позики з переданням відповідачу готівкою грошових коштів у розмірі 10 000 дол. США, з цільовим використанням на придбання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та будівництво на ній житлового будинку. Позика була надана в строк - до пред`явлення вимоги. У січні 2016 року позивач звернулася до відповідача з вимогою повернути грошові кошти. Відповідач запропонувала відкласти строк оплати на оди на рік, тобто до лютого 2017 року, у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем, пов`язаним із розлученням з чоловіком. До теперішнього часу відповідач не повернула кошти. Справа надійшла до провадження судді Кравчук Т.С. та ухвалою від 04.10.2017 року позовну заяву було залишено без руху. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою від 09.10.2017 року провадження у справі було відкрите. Ухвалою суду від 23.11.2017 року було задоволено клопотання сторін про затвердження мирової угоди та затверджено мирову угоду. [PERSON] не погоджуючись з такою ухвалою суду про затвердження подав апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Постановою Апеляційного суду Одеської області від 13.07.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] частково задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Справа повернулася до Приморського районного суду м. Одеси та, на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, була передана судді Бондарю В.Я. Ухвалою суду від 10.08.2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 02.11.2018 року. Ухвалою суду від 02.11.2018 року було залучено до участі у справі [PERSON] . Ухвалою суду від 30.012019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 14.03.2019 року. До суду 12.03.2019 року надійшла заява про зміну розміру позовних вимог, яка не приймається до розгляду, зважаючи на те, що подана з порушення встановленого законом строку. Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку не подавалося. У судовому засіданні 14.03.2019 року, у зв`язку з неявкою позивача та відповідача, враховуючи думку представника третьої особи, розгляд справи було відкладено до 23.04.2019 року. У судове засіданні 23.04.2019 року не з`явився відповідач, представники позивача та третьої особи вважали за неможливе розглядати справи за такою явкою, розгляд справи було відкладено на 01.07.2019 року. До суду 27.06.2019 року від [PERSON] надійшла заява про визнання позову. У судовому засіданні 01.07.2019 року причина неявки представника третьої особи визнана поважною, розгляд справи відкладено на 01.08.2019 року. У судове засідання 01.08.2019 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 10.09.2019 року. У судове засідання 10.09.2019 року сторони не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду сповіщалися у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомляли. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи без участі позивача та його представника суд враховує, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи, що провадження у справі відкрито ще у жовтні 2017 року, відкладення розгляду справи, в даному випадку, призвело б до порушення права на розгляд справи в продовж розумного строку. Таким чином, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позовна заява підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. До матеріалів справи додано копію розписки [PERSON] , яку суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 та 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. На час звернення позивача до суду порядок засвідчення копій документів був визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Тому, надана позивачем розписка є недопустимим доказом, тому не приймається судом до уваги. Копії розписки додані до заяви про зміну розміру позовних вимог не враховуються судом, адже заяви разом з додатками не було прийнято до провадження. З договору про розподіл майна подружжя від 23.07.2016 року вбачається, що також не заперечується учасниками справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову [PERSON] , оскільки таке визнання порушує права третьої особи [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Суд також не приймає до уваги показання свідків, викладені у письмових заявах (а.с.157, 160), зважаючи на те, що договір позики не укладений у письмовій формі, до матеріалів справи додано розписку, яка є не допустимим доказом. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, зважаючи на те, що матеріали справи не містять допустимих доказів того, що [PERSON] взяла у [PERSON] в позику кошти в розмірі 10 000 дол. США, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed