Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

В липні 2021 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 14264,10 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 5768,00 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 18145,21 грн., витрати пов`язані з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмір 33,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що [PERSON] є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Проте, відповідач своєчасно не сплачувала за спожиті послуги в результаті чого утворилася заборгованість з їх оплати, яка станом на 01 червня 2021 року становить 23913,21 грн. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 5768,00 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 18145,21 грн.) Окрім того, позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення прав вимоги від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 14264,10 грн. Надання послуг здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Відповідач від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку не відмовлялася (не відключалася). Просить стягнути заборгованість за надані послуги. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 29 липня 2021 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 05 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання призначене на 22 листопада 2021 року не з`явилася, про розгляд справи повідомлена судом належним чином. 29 вересня 2021 року в судовому засіданні відповідач долучила квитанції про часткову сплату заборгованості за надані послуги та подала до суду заяву, в якій просила застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Заявила клопотання про відкладення розгляд справи для можливості добровільного погашення заборгованості. 03 листопада 2021 року надала до суду заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позову та проводити розгляд справи без її участі, долучити до матеріалів справи квитанції про сплату заборгованості за житлово-комунальні послуги. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат. (а.с. 9). Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. У зв`язку з чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Мешканцям будинку, в якому розташована квартира відповідача, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго". Надання послуг здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). З відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 31 серпня 2021 року № 062/14 -11096 (И-2021) вбачається, що згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] зареєстрована: 2/3 ч. за [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 11-ою Київською державною нотаріальною конторою 05.09.1995 року, р. № 1Н-828; 1/3 ч. за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 11-ою Київською державною нотаріальною конторою 25.09.2004 року. (а.с. 41). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 21 вересня 1995 року по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Оболонської РДА. А тому є споживачем послуг, які надає позивач. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно- технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву кореспондується обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Відповідач [PERSON] в свою чергу від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлялася, не відключалася. Крім того, постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20 квітня 2016 року справа 6-2951цс15 містить висновок про те, що факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач своєчасно не сплачувала за спожиті послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 червня 2021 року становить 38177,31 грн., яка складається з: заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води - 14264,10 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення - 5768,00 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої води -18145,21 грн. Під час розгляду справу в добровільному порядку відповідачем сплачено заборгованість за житлово-комунальні послуги, а саме заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги за централізоване постачання гарячої води на загальну суму 18145,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2648 від 07.09.2021 року на суму 13000,00 грн. та квитанцією № 0.0.23062806731 від 18.10.2021 року на суму 5145,21 грн. та заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги послуги з централізованого опалення в розмірі 788,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2306286877.1 від 18.10.2021 року. (а.с. 50, 62). Окрім того, відповідачем в добровільному порядку сплачено судовий збір в розмірі 1168,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2296574836 від 11 жовтня 2021 року. Відповідно до п. п. 1, 6, 9 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, п. п. 1, 5, 8 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність, безперервність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт. Водночас факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (на це звертає увагу Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 640/18143/16-ц). Враховуючи те, що Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачу, який отримувала вказані послуги і користувалася ними за адресою: [ADDRESS] , у відповідача виник обов`язок щодо оплатити цих послуги. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до уточненого розрахунку заборгованості наданого позивачем, з урахуванням сплачених відповідачем сум, заборгованість за спожиті з липня 2015 року по травень 2018 року послуги з централізованого опалення становить 17604, 60 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води - 14909,37 грн. Позивач звернувся із даним позовом до суду згідно штампу вхідної кореспонденції суду 29 липня 2021 року. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води та центрального опалення за період з липня 2015 року до 01 липня 2018 року не підлягають задоволенню, оскільки заявлено позивачем з пропуском строку позовної давності. Зауваження представника позивача «Київтеплоенерго» про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав з посиланням на Постанову Кабінету міністрів «щодо карантинних обмежень», суд не може визнати обґрунтованими. Позивачем не надано доказів та не обґрунтовано, що перешкоджало звернутися до суду своєчасно з дотриманням строків звернення до суду в межах трьохрічного строку позовної давності. Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем [PERSON] 29 вересня 2021 року подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог позивача (а.с. 54). У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи сплату відповідачем в добровільному порядку заборгованості за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 18145,21 грн. (дві квитанції на суму 13000 та 5145,21 грн.) та заборгованості за спожиті послуги централізованого опалення у розмірі 788,00 грн. (а.с. 50,62), зі застосуванням пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом щодо вимог до липня 2018 року, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з липня 2018 року по липень 2021 року в розмірі 4980,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до квитанції від 18 червня 2021 року позивачем за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав сплачено 33,00 грн. (а.с. 9). Окрім того, позивачем при зверненні з даною позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 2270,00 грн. (а.с. 1). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати пропорційно заявленим вимогам з урахуванням добровільно сплачених сум відповідачем, в розмірі 1168,00 грн. Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення витрат пов`язаних з отримання відомостей з Державного реєстру речових прав в сумі 33,00 грн., оскільки витребувана інформація не містить жодної інформації, що може бути використана доказом у справі. Оскільки в довідці відсутня інформація про власника нерухомого майна, тому підстави для компенсації цих витрат відсутні. Окрім того, суд вважає за необхідне повернути позивачу [PERSON] , помилково сплачений судовий збір в розмірі в розмірі 1168,00 грн. відповідно до квитанції № 0.0.2296574836.1 від 11 жовтня 2021 року. З огляду на те, що ці кошти було спрямовано на рахунок Держказначейства, а не на рахунок відповідача, який їх поніс. Отже, ці кошти відповідачем сплачено помилково, тому на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підлягають поверненню. На підставі викладеного,

Outcome: partial