Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю в період з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року; визнати за нею права особистої приватної власності на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на: холодильник Samsung вартістю 7000 гривень, мікрохвильову піч LG вартістю 700 гривень, пральну машину Indesit Wisn вартістю 2300 гривень, ліжко двоспальне вартістю 2000 гривень, шафу в спальні вартістю 3090 гривень, телевізор Samsung вартістю 600 гривень, шафу для верхнього одягу вартістю 700 гривень, диван кутовий вартістю 5500 гривень, комп`ютер вартістю 1500 гривень, телевізор Samsung вартістю 3000 гривень; визнати за нею право власності на: кухню вартістю 5200 гривень, вбудовану варочну поверхню PYRAMІDA вартістю 2400 гривень, духовий шкаф PYRAMІDA вартістю 5300 гривень, посудомийну машину Bosh вартістю 6000 гривень, кондиціонер LG вартістю 1500 гривень, кондиціонер LG вартістю 3000 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з червня 2010 року вона та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року у них народилась донька - [PERSON]. Під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вони 30 грудня 2011 року придбали трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], яку вирішили оформити на [PERSON], оскільки вона була вагітна і за станом здоров'я не мала можливості займатись оформленням права власності. Хоча квартиру була придбана в період фактичних сімейних відносин, вона придбавалась не за спільні кошти сім'ї, оскільки 20 жовтня 2011 року вона отримала кошти за договором позики у [PERSON], які були повернуті в квітні 2012 року її матір'ю - [PERSON] Таким чином, вона вважає, що спірна квартира була придбана не за спільні сімейні кошти, а тому квартира є її особистою власністю. Ринкова вартість квартири на даний час становить 1 560 000 гривень (60 000 дол. США). В зареєстрованому шлюбу вони перебували з 30 квітня 2013 року. В цьому шлюбі у них народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Починаючи з весни 2014 року, між ними почали виникати непорозуміння як побутового так і фінансового характеру. Постійні сварки та конфлікти призвели до того, що вони з квітня 2014 року вирішили припинити спільне сімейне життя. З цього часу вони не проживають однією сім'єю, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні відносини. Відповідач змінив місце проживання. Діти залишилися проживати разом з нею. Під час шлюбу ними також було набуте майно, яке відповідно до ст. 60, 69-72 СК України є їх спільною сумісною власністю: кухня вартістю 5200 гривень, вбудована варочна поверхня PYRAMІDA вартістю 2400 гривень, духовий шкаф PYRAMІDA вартістю 5300 гривень, холодильник Samsung вартістю 7000 гривень, посудомийна машину Bosh вартістю 6000 гривень, мікрохвильова піч LG вартістю 700 гривень, пральна машина Indesit Wisn вартістю 2300 гривень, ліжко двоспальне вартістю 2000 гривень, шафа в спальні вартістю 3090 гривень, телевізор Samsung вартістю 600 гривень, шафа для верхнього одягу вартістю 700 гривень, кондиціонер LG вартістю 1500 гривень, кондиціонер LG вартістю 3000 гривень, диван кутовий вартістю 5500 гривень, комп`ютер вартістю 1500 гривень, телевізор Samsung вартістю 3000 гривень. Загальна вартість 49 790 гривень. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що спірна квартира придбавалася позивачкою за кошти, які вона отримала 20 жовтня 2011 року в борг у знайомої. Сума позики становила 370 000 гривень. Інша частина коштів, за які купувалася квартира, у розмірі 100 000 гривень були спільною сумісною власністю позивача та відповідача. В той же час, дана сума коштів, якщо поділити її навпіл буде становити зовсім незначну частину. Зазначила, що суму коштів позики у розмірі 370 000 гривень поверталася матір'ю позивачки, у зв'язку з чим дані кошти є особистою власністю позивача, які можна прирівняти до дарування. Крім того, у зв'язку з тим, що спільні діти сторін залишилися проживати саме з позивачкою, можливо відступити від рівності часток сторін у спільному майні подружжя, у зв'язку з чим визнати за позивачкою право власності на всю спірну квартиру. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив суду, що всі факти викладені стороною позивача є правдивими. Більшу частину коштів на спірну квартиру дійсно надала мати позивача, але інша частина коштів, в сумі 100 000 гривень, є їхньою з позивачкою спільною сумісною власністю. Зазначив, що не заперечує від відступлення від рівності часток, з урахуванням належності йому 1/5 частини спірної квартири. Щодо поділу побутової техніки та інших речей, він не заперечує від варіанту поділу запропонованого стороною позивача. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] у період часу з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року проживали однією сім'єю. Так, зокрема про вказані факти свідчать наступні відомості. Відповідно до свідоцтва про народження, [INFO] року народилася [PERSON], батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] В подальшому, [INFO] року народилися [PERSON], [PERSON], батьками яких записані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.12-14). За приписами ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що сторони у період з червня 2010 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, були пов'язані спільним побутом, спільним бюджетом, мали взаємні права та обов'язки, виховували спільних дітей. В подальшому, 30 квітня 2013 року, сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.15). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що сторонами в судовому засіданні було підтверджено факт їх спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року, судом вбачається за можливе встановити вказаний факт спільного проживання сторін, як чоловіка та жінки без шлюбу. Крім того, за час фактичного проживання сторін без реєстрації шлюбу та в період перебування останніх у шлюбі, позивачем та відповідачем було набуте наступне майно: кухня вартістю 5200 гривень, вбудована варочна поверхня PYRAMІDA вартістю 2400 гривень, духовий шкаф PYRAMІDA вартістю 5300 гривень, холодильник Samsung вартістю 7000 гривень, посудомийна машину Bosh вартістю 6000 гривень, мікрохвильова піч LG вартістю 700 гривень, пральна машина Indesit Wisn вартістю 2300 гривень, ліжко двоспальне вартістю 2000 гривень, шафа в спальні вартістю 3090 гривень, телевізор Samsung вартістю 600 гривень, шафа для верхнього одягу вартістю 700 гривень, кондиціонер LG вартістю 1500 гривень, кондиціонер LG вартістю 3000 гривень, диван кутовий вартістю 5500 гривень, комп`ютер вартістю 1500 гривень, телевізор Samsung вартістю 3000 гривень. Загальна вартість 49 790 гривень. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, наявні у справі докази та пояснення сторін свідчать про те, що вищевказане майно було набуто як за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу так і у шлюбі, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Таким чином, враховую визнання відповідачем обраного позивачем поділу спільного побутового майна подружжя, суд вважає за можливе здійснити поділ побутового майна, а саме: кухні вартістю 5200 гривень, вбудованої варочної поверхні PYRAMІDA вартістю 2400 гривень, духового шкафц PYRAMІDA вартістю 5300 гривень, холодильника Samsung вартістю 7000 гривень, посудомийної машини Bosh вартістю 6000 гривень, мікрохвильової печі LG вартістю 700 гривень, пральної машини Indesit Wisn вартістю 2300 гривень, ліжка двоспального вартістю 2000 гривень, шафи в спальні вартістю 3090 гривень, телевізора Samsung вартістю 600 гривень, шафи для верхнього одягу вартістю 700 гривень, кондиціонера LG вартістю 1500 гривень, кондиціонера LG вартістю 3000 гривень, дивана кутовий вартістю 5500 гривень, комп`ютера вартістю 1500 гривень, телевізора Samsung вартістю 3000 гривень наступним чином: - визнати за [PERSON] право власності на: холодильник Samsung вартістю 7000 гривень, мікрохвильову піч LG вартістю 700 гривень, пральну машину Indesit Wisn вартістю 2300 гривень, ліжко двоспальне вартістю 2000 гривень, шафу в спальні вартістю 3090 гривень, телевізор Samsung вартістю 600 гривень, шафу для верхнього одягу вартістю 700 гривень, диван кутовий вартістю 5500 гривень, комп`ютер вартістю 1500 гривень, телевізор Samsung вартістю 3000 гривень; - за [PERSON] право власності на: кухню вартістю 5200 гривень, вбудовану варочну поверхню PYRAMІDA вартістю 2400 гривень, духовий шкаф PYRAMІDA вартістю 5300 гривень, посудомийну машину Bosh вартістю 6000 гривень, кондиціонер LG вартістю 1500 гривень, кондиціонер LG вартістю 3000 гривень. Щодо позовних вимог в частині визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], то дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з свідоцтва від 30 грудня 2011 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2658, [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з: трикімнатної квартири, загальною площею 56,4 кв.м., жилою площею 38,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 463493 гривень 07 копійок, яке придбане [PERSON] за 463800 гривень 00 копійок (а.с.26). Відповідно до довідки форми 3, виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 407 від 20 лютого 2015 року № 246, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.16). Судом встановлено та підтверджено в судовому засіданні сторонами, що вказана спірна квартира булла придбана за частину коштів (370 000 гривень), які були отримані позивачем в рахунок позики. Так, відповідно до договору позики (безвідсоткової) від 20 жовтня 2011 року, гр. [PERSON] передала гр. [PERSON] у безпроцентну позику суму в розмірі 370 000 гривень, а гр. [PERSON] зобов'язувалася повернути зазначену суму позики в обумовлений строк (а.с.18 -19). В подальшому, вказана сума позики була повернута позикодавцеві матір'ю [PERSON] - [PERSON], що підтверджується розпискою гр. [PERSON] (а.с.20). В обґрунтування заявлених позовних вимог, сторона позивача посилалася на той факт, що сума коштів у розмірі 370 000 гривень отримана позивачем в якості позики та є її особистою власністю, інша ж частина коштів, за які також придбавалася квартира є спільною з відповідачем, але є незначною за розміром, у зв'язку з чим виділення останньою відповідачу неможлива. В той же час, суд не може в повній мірі погодитися з даними твердженнями сторони позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 370 Цивільного кодексу України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Як вбачається з свідоцтва від 30 грудня 2011 року, спірна квартира була придбана [PERSON] за 463 800 гривень 00 копійок. За договором позики позивачем отримано в борг 370 000 гривень. Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною ж сьомою цієї статті встановлено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином, сума коштів у розмірі 370 000 гривень, яка була внесена позивачем на купівлю спірної квартири, є її особистою власністю, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні та підтверджується відповідним договором позики, та відповідно частка в майні - квартири [ADDRESS], яка дорівнювала б внесеним позивачем грошовим коштам в сумі 370 000 гривень, є її особистою приватною власністю. Інша ж частина коштів у сумі 93 800 гривень, яка була також внесена в рахунок купівлі спірної квартири, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, та відповідно частка в майні, яка дорівнює зазначеній сумі, є спільною сумісною власністю сторін та підлягала б поділу, як спільна сумісна власність подружжя. В той же час, стороною позивача вимог про поділ спільної сумісної власності, у вигляді відповідної частки у спірній квартирі не заявлялося. В судовому засіданні позивач та представник позивача категорично наполягали на застосуванні положень п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України до усієї квартири [ADDRESS]. За вказаних обставин суд позбавлений можливості визначити відповідну частку сторін у спільній сумісній власності, та відповідно здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, в тому числі визнати за позивачем право особистою приватної власності на відповідну частку в квартирі [ADDRESS], оскільки сторонами клопотань про проведення експертизи з визначення відповідних часток у спільній сумісній власності, які б дорівнювали 93 800 гривень, та 370 000 гривень відповідно, не заявлялось. Натомість, сторона позивача в судовому засіданні наполягала на визнанні за позивачем права власності на всю квартиру, як особистої приватної власності, що суперечить встановленим судом обставинам придбання спірної квартири. Статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналізуючи наведені вище доводи в їх сукупності,оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, визнання факту проживання однією сім'єю, визнання особистої власності. На підставі викладеного та

Outcome: partial