Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Зіньківського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі, що належить громадянину на праві приватної власності. Відповідач, повідомлений належним чином про розгляд справи, не надав суду заперечень щодо заявлених позовних вимог. Заслухавши пояснення позивачки, яка підтримала позовні вимоги, зважаючи на відсутність заперечень проти заявлених вимог відповідача [PERSON] та дослідиши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Під час розгляду цивільної справи судом встановлено, що [PERSON], зареєстрована та проживає в [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності. Згідно довідки, наданої Лютенсько-Будищанською сільською радою Зіньківського району Полтавської області від 10.02.2014 № 67, разом з позивачкою в [ADDRESS] зареєстровані двоє її синів - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Також разом з ними, до дня своєї смерті, проживав чоловік позивачки, [PERSON] [INFO] (а.с.8). Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] в селі Лютенські Будища Зіньківського району Полтавської області у віці 74 років (а.с.10). На даний час [PERSON] [INFO] хоча і зареєстрований за вище вказаною адресою, але фактично з часу реєстрації 15.04.2003 року в селі Лютенські Будища не проживає. Даний факт підтверджується актом обстеження будинку позивачки, складеним депутатом Лютенсько-Будищанської сільської ради [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). При виїзді з будинку [PERSON] із паспортної реєстрації у даному будинку не знявся, забравши всі свої особисті речі. Як квартиронаймач, відповідач відсутній у вище вказаному будинку без поважних причин більше 6 (шести) місяців, а також він має житло в іншому місці. В даний час [PERSON] не в змозі добровільно знятися з обліку, проживати в даному будинку також не збирається, довгий час додому не приїздив, телефонує рідко, а в телефонних розмовах повідомляє, що не приїздить за відсутності коштів, заяву завірити нотаріально теж не має можливості. В наслідок даних обставин позивачка не може оформити субсидію. Фактично відповідач за місцем реєстрації не проживає уже 11 років. Згідно ст. 71 Житлового кодексу жиле приміщення зберігається за відсутньою особою шість місяців. Стаття 72 Житлового кодексу дозволяє визнавати особу, яка відсутня понад шість місяців в займаній квартирі такою, що втратила право на користування нею. У відповідності до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Норми ст.. 158 ЖК України передбачають, що наймач користується жилим приміщенням у квартирі, що належить громадянинові на праві особистої власності, відповідно до договору найму жилого приміщення, що укладається у письмовій формі з наступною реєстрацією. [PERSON] може користуватися належним позивачу жилим будинком на загальних підставах, як простий квартиронаймач, що передбачено ч. 4 ст. 156, ст. 158 ЖК України, тобто укласти з позивачко [PERSON] договір найму жилого приміщення, який має бути зареєстрованим у відповідності до чинного законодавства та сплачувати позивачу за користування житлом і комунальні послуги. Відповідач письмового договору найму жилого приміщення у жилому будинку позивача не укладав і укладати, як і позивач, не бажає, за користування житлом і комунальні послуги відповідач не сплачує позивачу коштів. [PERSON] вважається таким, що самоправно займає належне позивачу жиле приміщення, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивача і членів її сім'ї, проживання з ним в одному будинку а тому на підставі ст. ст. 157,168, 169 Житлового кодексу України підлягає примусовому виселенню без надання йому іншого жилого приміщення. Наявність приписки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала як член сім'ї наймача. У відповідності до ст.. 213 ЦПК України суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та

Outcome: approved