Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач 17.08.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" про зміну договору найму житлового приміщення та зобов'язання укласти окремий договір найму. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] відповідно до Ордеру №75913 серії «Б» від 22.02.1994 року. У згаданій квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та як зазначає позивач проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Зазначена квартира розташована на 8-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 3-х окремих житлових кімнат площею 18,4 кв.м., 12,9 кв.м. 14,6 кв.м., загальна площа квартири становить 66,3 кв.м. У 2012 році шлюб між [PERSON], та [PERSON] було розірвано згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01.10.2012 року. Сторони проживають у спірній квартирі як наймачі, які не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства та мають різні погляди на життя. Позивач зазначив, що він є власником особового рахунку на спірну квартиру, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням, внаслідок чого виникають численні суперечки та непорозуміння, в тому числі і з приводу сплати квартирної плати та надання комунальних послуг. Позивачем запропоновано визначити порядок користування спірною квартирою, наступним чином: - виділити у користування [PERSON] кімнату площею 12,5 кв.м.; виділити у користування відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 18,4 кв.м.; та кімнату площею 14,6 кв.м. Місця загального користування - коридор, кухню, ванну, вбиранню, туалет, лоджію залишити в спільному користуванні. У судовому засіданні 22.10.2015 року позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні 22.10. 2015 року відповідачі [PERSON] та її представник [PERSON], відповідачі - [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Представник відповідача Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації за дорученням - Ліснюк Н., до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, однак направив до суду заяву в якій просив, справу розглядати без участі представника. А також просив в задоволені позову відмовити, оскільки зазначений в позові розподіл житлової площі суперечить ст. 63 Житлового кодексу УРСР (а.с. 45). У судовому засіданні 22.10.2015 року представник відповідача КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" - Комісарова Т.А. просила в задоволені позову відмовити, оскільки зазначений в позові розподіл житлової площі суперечить ст. 63 Житлового кодексу УРСР. Суд, заслухавши пояснення осіб які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є наймачами квартири [ADDRESS] відповідно до Ордеру на житлове приміщення №№75913 серії «Б» від 22.02.1994 року (а.с. 17). Зазначена квартира розташована на 8-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 3-х окремих житлових кімнат площею 18,4 кв.м., 12,9 кв.м. 14,6 кв.м., загальна площа квартири становить 66,3 кв.м. (а.с. 6). Згідно довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації, форми №3, КП «Дирекції з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», філія №805,806 ЄРРЦ № 6105 від 01.07.2015 року у згаданій квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Згідно п.15 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, користування всіма приміщеннями квартир у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договорів найму або оренди. Відповідно до ст. 103 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за з згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст. 104 Житлового кодексу УРСР член сім'ї наймача праві вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає статті 63 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 104 Житлового кодексу УРСР встановлено, що у разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Право члена сім'ї наймача на зміну договору найму пов'язане із закріпленим в ст. 64 Житлового кодексу УРСР принципу рівності прав і обов'язків всіх членів сім'ї. Житлове законодавство не визначає обставин, за яких виникає необхідність зміни договору найму житлового приміщення за вимогою члена сім'ї наймача. Найчастіше вони виникають при припиненні шлюбних відносин, виділенні повнолітніх дітей в окрему сім'ю тощо. Зміна договору найму використовується для уникнення конфліктів в сім'ї у зв'язку із спільним використанням жилих приміщень, умовами його оплати в утримання. Умови, при яких допускається зміна договору найму жилого приміщення є: - згода наймача, членів його сім'ї і наймодавця, - відповідність розміру жилої площі, щодо якої укладається окремий договір найму, нормативам, - відповідність умов жилого приміщення вимогам ст. 63 Житлового кодексу УРСР. Частина 2 статті 104 Житлового кодексу Української РСР зазначає, що у разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Проте, законодавцем передбачено, що при оскарженні відмови наймодавця в якості відповідача слід визначати не житлово-експлуатаційну організацію, а орган місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації. Така категорія спорів розглядається за правилами КАС України. Згідно ст. 63 Житлового кодексу УРСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 48 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Згідно ст. 47 Житлового кодексу УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до Постанови Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 15.07.1985 року № 582 встановлено, що жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш як 9 кв.м. жилої площі. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що в силу ст. 104 Житлового кодексу України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Враховуючи, що у квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (протилежного суду не надано) та умови за яких допускається укладання окремого договору найму жилого приміщення у судовому порядку за відсутності згоди членів сім'ї наймача, та відповідності нормативам розміру жилої площі, щодо якої укладається окремий договір найму та відповідність умов жилого приміщення вимогам ст. 63 ЖК УРСР, та те що сторони бажають укласти окремий договір найму житлового приміщення і відкрити окремий особовий рахунок, не вбачається можливим відповідно до умов встановлених Житловим кодексом України. Відповідно до п. 52 Постанова Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради Професійних спілок від 11.12.1984 р. № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Як видно з викопіювання плану за поверхами (а.с.6), спірна квартира складається з 3-х ізольованих житлових кімнат: площею 18,4 кв.м., 12,9 кв.м. 14,6 кв.м., то на кожного з мешканців припадає 45,9 : 4 = 9,18 кв.м. Окрім того, виділяючи позивачу у користування житлову кімнату площею 12,9 кв.м., та відповідачам залишаючи в користування кімнати житловою площею 18,4 кв.м., та 14,6 кв.м., суперечитиме чинному законодавству, оскільки діти відповідача [PERSON], [PERSON] та його колишня дружина [PERSON], є особами різної статі та діти є повнолітніми, а відтак не можуть бути заселені до однієї кімнати. Суд зазначає, що з врахуванням розміру жилої площі, що припадає на кожного члена сім'ї є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, такий виділ порушує права та законні інтереси інших членів сім'ї та погіршує житлові умови всіх членів сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Так, у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2012 р. роз'яснено, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 р. у справі № 6-60цс12). Посилання сторін на конфліктні ситуації, які регулярно виникають з приводу користування квартирою та оплати за житлово-комунальні послуги, суд в розрізі даного спору, не може врахувати як підставу для зміни договору найму, оскільки ці питання вирішуються в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed