Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

З 12.03.2019 року в провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Яроша С.О. перебувала вищевказана цивільна справа. 20.07.2020 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області прийнято до провадження уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, подану 01.07.2020 року, закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді [PERSON] у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області №1-ос від 11.08.2020 року про припинення повноважень судді [PERSON] , акту прийому-передачі справ судді Яроша С.О. від 11.08.2020 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.08.2020 року за № 46/20, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 12.08.2020 року була передана на розгляд судді Телегуз С.М. 21.08.2020 року ухвалою судді Телегуз С.М. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в судове засідання. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви від 01.07.2020 року (а.с.131-136), позивач посилалася на те, що 25.03.2004 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого вона отримала у власність житловий будинок [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 900 кв.м. На земельній ділянці площею 900 кв.м. розташований: А - житловий будинок, саман, жилою площею 34,2 кв.м., Б - басейн, саман, б - погріб, а - ганок, В - вбиральня. Будинок оцінений на суму 19438 грн. 03.01.2019 року вона, маючи намір відчужити за договором купівлі-продажу даний житловий будинок, звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., однак нотаріусом винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу, посилаючись на п.1.1. гл.2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - для посвідчення договору відчуження житлового будинку нотаріусу надається правовстановлюючий документ на житловий будинок, витяг з державного земельного кадастру, в якому зазначається площа, кадастровий номер, цільове призначення та власник земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок. У зв`язку з тим, що угоди з [PERSON] , за якою б вона набула права власності на земельну ділянку площею 900 кв.м. не було, то виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав власності. Відповідач - [PERSON] , є сином [PERSON] , померлого [INFO] , який після смерті батька прийняв у спадок 1/2 частину спадкового майна, до якого входить також земельна ділянка площею 900 кв.м., на якій розташоване її домоволодіння. Після смерті [PERSON] прийняла спадщину 1/2 частину спадкового майна його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . 18.01.2008 року [PERSON] та [PERSON] отримали Свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частині спадкового майна, на підставі чого в державній нотаріальній конторі був здійснений розподіл спадкового майна між спадкоємцями, та отримано Договір розподілу спадково майна, згідно якого всі земельні ділянки [PERSON] отримав його син відповідач у справі, який не визнає за нею право власності на земельну ділянку площею 900 кв.м., на якій розташоване її домоволодіння. 09.11.2018 року на сьомому скликані Гуляйпільської міської ради було вирішено привести у відповідність до Класифікації видів цільового призначення земель відомості про земельні ділянки, здійснивши розподіл присадибної ділянки загальною площею 0,5316 га, за площею, у тому числі за угіддями: 0,0911 га землі під малоповерховою забудовою (категорія земель - землі житлової та громадської забудови), цільове призначення: землі для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), код [ADDRESS] . На підставі рішення Гуляйпільської міської ради від 09.11.2018 року, Свідоцтв про право на спадщину від 18.01.2008 року, Договору розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, державним реєстратором 16.01.2019 року була здійснена Державна реєстрація речового права на нерухоме майно за власником [PERSON] на земельну ділянку площею 0.0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Оскільки вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на підставі договору дарування, то згідно вважає, що набула право власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне їй домоволодіння. Посилаючись на викладені обставини прохала: 1) визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №162 від 18.01.2008 року, посвідчене нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О., видане [PERSON] , 1958 року народження в частині земельної ділянки 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,57 га серії І-ЗП №017593, виданого Гуляйпільською міською радою від 20.01.1998 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №460, надана для ведення особистого підсобного господарства; 2) визнати частково недійсним договір розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, посвідченого нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О., між [PERSON] та [PERSON] , в частині земельної ділянки 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю площею 0,57 га, серії І-ЗП №017593, виданого Гуляйпільською міською радою від 20.01.1998 року, акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №460; 3) визнати недійсною державну реєстрацію на земельну ділянку площею 0.0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2321810100:03:010:0019, зареєстровану за реєстраційним номером: 1746467823218 від 16 січня 2019 року, реєстрація проведена державним реєстратором Курдась Віталієм Олексійовичем Гуляйпільської міської ради Запорізької області на підставі Свідоцтв про право на спадщину від 18.01.2008 року, №160, №161, №162, №163, №164, Договору розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, рішення Гуляйпільської міської ради від 09.11.2018 року; 4) визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2321810100:03:010:0019. 06.12.2019\~року до\~суду звернувся\~представник відповідача:адвокат Яковенко О.С. з відзивом на позов, в якому посилався на те, що відповідач є власником земельної ділянки, кадастровий номер 2321810100:03:010:0019, площею 0.0911 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.01.2008 року ВКС №623699 та договору про розподіл майна від 18.01.2008 року ВКС №623501, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, [PERSON] набув право власності на вказану земельну ділянку, успадкувавши її за законом відповідно до ст.1261 ЦК, а тому має право володіти, користуватися, розпоряджається нею на власний розсуд. У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначає, що для посвідчення договору про відчуження будинку нотаріусу потрібно надати витяг з державного земельного кадастру, в якому зазначається площа, кадастровий номер, цільове призначення та власник земельної ділянки, на якій розташований відчужуваний житловий будинок. Отже, відомості щодо кадастрового номеру та цільового призначення земельної ділянки нотаріус має право самостійно отримати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, позивач не зверталася до відповідача щодо надання ним витягу з Державного земельного кадастру або витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.01.2019 року №153282740, спірна земельна ділянка має кадастровий номер: 2321810100:03:010:0019, та цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Тому, позивач, отримавши вказані відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є відкритими даними, має право звернутися до нотаріуса та здійснити правочин у вигляді купівлі-продажу нерухомого майна. А тому вважає, що відповідач не порушує права позивача. Крім того, перехід права власності на житловий будинок [ADDRESS] від померлого [PERSON] до позивача відбувся 25.03.2004 року, а перехід права власності на спірну земельну ділянку у відповідача відбувся 18.01.2008 року. Тому, положення ст.377 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) не може застосовуватися, так як з аналізу вказаної статті встановлено, що перехід права на земельну ділянку відбувається одночасно із переходом права на будинок. Відповідач зареєстрував право власності після укладання договору дарування на вищевказаний будинок. Право власності відповідача на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку не визнавалося не дійсним, а отже, немає підстав визнавати право власності за позивачем. Також, визнання права власності призведе до того, що у спірної земельної ділянки утвориться два власника. Позивач звернувся з позовними вимогами про визнання права власності на земельну ділянку. Тому, визнання права власності не є належним способом захисту, оскільки право позивача відчужити житловий будинок відповідачем не порушувалося. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Прохав відмовити у задоволенні позову (а.с.61-63). Крім того,\~01.02.2021\~року до\~суду звернувся\~представник відповідача:адвокат Яковенко О.С. з заявою про застосування строку позовної давності, в якій прохав застосувати при вирішенні спору позовну давність та відмовити у задоволенні позову (а.с.170). В судовому засіданні позивач та її представник: адвокат Кісєльов О.М. позов підтримали та прохали задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник: адвокат Яковенко О.С. заперечували проти задоволення позову, прохали відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність. В судове засідання третя особа: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 25.03.2004 року було укладено договір дарування, який був посвідчений Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , та розташований на земельній ділянці площею 900 кв.м (а.с.8). 29.12.2004 року [PERSON] зареєструвала право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 25.03.2004 року, посвідченого Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області, відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6082300 Пологівського державного комунального підприємства «Імпульс» (а.с.9). Згідно схематичного плану присадибної ділянки житловий будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці загальною площею 900 кв.м (а.с.11). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). 18.01.2008 року спадкоємці [PERSON] , який помер [INFO] , - його дружина [PERSON] , 1923 року народження, та його син [PERSON] , 1958 року народження, отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частки спадкового майна, яке складалося з земельної ділянки площею 0,57 га, розташованої на території м. Гуляйполе, Гуляйпільської міської ради, Запорізької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №017593 (а.с. 86, 87). За договором про розподіл спадкового майна від 18.01.2008 року, посвідченого Гуляйпільською державною нотаріальною конторою, право власності на земельну ділянку площею 0,57 га, розташовану на території м. Гуляйполе, Гуляйпільської міської ради, Запорізької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №017593, перейшло до відповідача - [PERSON] (а.с.88). 03.01.2019 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. з метою посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , що належить їй на праві власності, однак отримала відмову у вчинені відповідної нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням витягу з державного земельного кадастру (а.с.13). Право власності на земельну ділянку площею 0,0911 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 2321810100:03:010:0019, було зареєстроване 16.01.2019 року за [PERSON] державним реєстратором Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Курдась В.О. на підставі свідоцтва про право на спадщину №160, №161, №162, №163, №164 від 18.01.2008 року (а.с.65). Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2\~п.1\~ст.16\~ЦК України\~способом захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~зокрема може\~бути: визнання права. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1 та 2 ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.1 ст.120 Земельного Кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Однак, ч.1 ст.377 ЦК України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не зазначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. При вирішенні питання щодо пріоритету застосування зазначених норм закону, суд враховує положення ст.4 ЦК України, згідно якої основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний Кодекс України. Законом України від 27.04.2007 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України», зміст ст.120 ЗК України було приведено у відповідність до ст.377 ЦК України. Частина 1 ст.377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості в установленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, що узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постановах: від 23.12.2015 року у справі № 6-244цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16. Наведені норми також слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04.05.2018 року в справі № 910/14212/17. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тобто, вказаними нормами ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, ст.346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Згідно з положеннями ст.143 ЗК України примусове припинення\~прав на\~земельну ділянку\~здійснюється у\~судовому порядку\~у разі: використання\~земельної ділянки\~не за\~цільовим призначенням; неусунення\~допущених порушень\~законодавства (забруднення\~земель радіоактивними\~і хімічними\~речовинами,\~відходами,\~стічними водами,\~забруднення земель\~бактеріально-паразитичними\~і карантинно-шкідливими\~організмами,\~засмічення земель\~забороненими рослинами,\~пошкодження і\~знищення родючого\~шару ґрунту,\~об`єктів\~інженерної інфраструктури\~меліоративних систем,\~порушення встановленого\~режиму використання\~земель,\~що особливо\~охороняються,\~а також\~використання земель\~способами,\~які завдають\~шкоди здоров`ю\~населення)\~в строки,\~встановлені вказівками\~(приписами)\~центрального органу\~виконавчої влади,\~що реалізує\~державну політику\~у сфері\~здійснення державного\~нагляду (контролю)\~в агропромисловому\~комплексі; конфіскації\~земельної ділянки; примусового\~відчуження земельної\~ділянки з\~мотивів суспільної\~необхідності; примусового\~звернення стягнень\~на земельну\~ділянку по\~зобов`язаннях\~власника цієї\~земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Також, п.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" п.2 ч.6 ст.37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, яка є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з позовом до відповідача, який є власником земельної ділянки, на якій розташований належний їй житловий будинок, з вимогою про визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку з підстав того, що відповідно до норм ст.377 ЦК України за загальним правилом цілісності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, до неї мало перейти право власності на земельну ділянку одночасно з набуттям права власності на житловий будинок. Суд вважає, що для регулювання спірних правовідносини щодо права власності на земельну ділянку необхідно застосовувати положення ч.1 ст.377 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладання договору дарування житлового будинку), тому суд вважає, що у зв`язку з набуттям права\~власності на\~житловий будинокдо позивача перейшло право власності на спірну земельну ділянку. При встановленні меж земельної ділянки, в яких до [PERSON] перейшло право власності, суд вважає підтвердженим перехід у її власність земельної ділянки площею 0,09 га, як зазначено у договорі дарування від 25.03.2004 року, при тому, що фактичний розмір земельної ділянки, яка належала [PERSON] , складає 0,0911 га, відповідно до вищевказаних доказів. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні встановлено набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,09 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , при укладенні договору дарування житлового будинку, суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом №162 від 18.01.2008 року та договір розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , в частинах, що стосуються земельної ділянки площею 0.0911 га, є недійсними та такими, що суперечать вимогам ч.1 ст.377 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що відповідно до закону та в межах заявлених позовних вимог наявні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку. Оскільки інша частина земельної ділянки в розмірі 0,0011 га є незначною частиною земельної ділянки, суд вважає можливим припустити, що ця незначна частина земельної ділянки не може бути відчужена без її основної частини (0,09 га), то необхідно визнати право власності за позивачем на земельну ділянку площею 0,0911 га. Крім того, зважаючи на те, що у відповідача на законних підставах жодним чином не виникало прав на спірну земельну ділянку, та враховуючи неможливість застосування до даних правовідносин підстав припинення права власності на майно, передбачених ст.346 ЦК України, та випадків примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку, передбачених ст.143 ЗК України, суд приходить до наступного висновку. Враховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину за законом №162 від 18.01.2008 року та договір розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , в частинах, що стосуються земельної ділянки площею 0.0911 га, визнано судом недійсними та такими, що суперечать вимогам ч.1 ст.377 ЦК України, та те, що на їх підставі було проведено державну реєстрацію прав, то державний реєстратор відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав на підставі рішення суду. Суд, відмовляючи відповідачу у задоволенні заяви про застосування позовної давності, виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до\~ч.3,4\~ст.267\~ЦК України\~позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач в обґрунтування позовних вимог зокрема посилалася на те, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на підставі договору дарування, а тому вважала, що набула право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, безумовно. Однак, коли 03.01.2019 року позивач, маючи намір відчужити за договором купівлі-продажу житловий будинок, звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., то нотаріусом винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу. Тому суд вважає, що перебіг позовної давності в даному випадку почався з дня, коли позивач довідалася про порушення її права а саме: з 03.01.2019 року, коли нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки до цього часу позивач на законних підставах сподівалася, що земельна ділянка разом з будинком належить їй, в той час як до суду позивач звернулася за захистом свого права 12.03.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. А тому позов підлягає задоволенню в тій частині, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими суду доказами. Враховуючи викладене,

Outcome: partial