Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, які в судовому засіданні 23.10.2018 року уточнив його представник, якими просить встановити факт постійного проживання позивача разом з померлою [PERSON] на час відкриття спадщини, а саме, станом на [INFO], за адресою: [ADDRESS], та визнати за ним в порядку спадкування законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], право власності на земельну ділянку площею 1,4996 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташовану на території Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив [NUMBER], та на земельну ділянку площею 1,4999 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташовану на території Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] померла його мати - [PERSON] Після її смерті залишилось спадкове майно, зокрема: земельна ділянка площею 1,4996 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташована на території Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив [NUMBER], та земельна ділянка площею 1,4999 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташована на території Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив [NUMBER]. За життя [PERSON] заповіт не залишала. На день смерті матері, [PERSON] постійно проживав спільно з нею за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, він прийняв спадщину після смерті матері. У встановлений законом шестимісячний строк [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у тому зв'язку, що постійно проживав із спадкоємцем на час її смерті. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. У судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що дійсно [PERSON] постійно проживав з померлою [PERSON] за адресою: [ADDRESS], на час відкриття спадщини, а саме, станом на [INFO]. Вислухавши представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 11.11.2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.04.52100126, [PERSON] є власником земельних ділянок площею 3,000 гектарів, які розташовані на території Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив [NUMBER], 19а, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номери [NUMBER], [NUMBER] (а.с.14). Дана інформація підтверджена інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 23.10.2018 року. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 21.03.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла [INFO] (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на: земельну ділянку площею 1,4996 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташовану на території Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив [NUMBER], та на земельну ділянку площею 1,4999 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташовану на території Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив [NUMBER]. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не залишила, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області №1637 від 01.08.2018 (а.с.15). Так, спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] став син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження (повторним) серії [NUMBER], виданим Малиновським районним відділом у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 24.05.2018 року. [PERSON] спадщину після матері [PERSON] прийняв, оскільки проживав разом із нею на день її смерті, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області №1637 від 01.08.2018 (а.с.15), але юридично своїх прав на спадкове майно за життя не оформив. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті. Так, факт проживання позивача [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], а саме на день її смерті - [INFO], підтверджує допитаний в судовому засіданні свідок та зібрані у справі докази, а саме, довідка виконавчого комітету Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області №1637 від 01.08.2018 (а.с.15). Згідно п. 6 ч. 1 ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація - це лише внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання, із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку уповноваженого на те органу. При цьому, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання. Таким чином, саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Враховуючи викладене, на думку суду правомірними є вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Outcome: approved