Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

В листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги неповернення відповідачем позики, що підтверджена відповідною розпискою від 05.08.2007 року в сумі 2500 доларів США, які відповідачка повинна була віддати через місяць, а також 700 доларів США, про отримання яких мається відмітка в цій же розписці здійснена 20.06.2008 року. Вказані кошти в загальній сумі 3200 доларів США позивачка позичила відповідачці під 7 % в місяць. Вказує, що відповідачка періодично віддавала їй гроші частинами, а 11.10.2018 року здійснила 2 перекази грошових коштів на суму 1800 грн. та 2800 грн., що свідчить про визнання нею боргу, а тому просила з урахуванням нарахованих відсотків, які вона бажає стігнути в частині, просила стягнути із відповідачки 100000 грн. Позивач та її представник - адвокат Скляр М.С. у судові засідання позов підтримала з підстав зазначених у ньому, пояснила, що відповідачка власноручно писала розписку про отримання коштів в сумі 2500 доларів США, які брала у борг під 7% у місяць 05.08.2007 року, не повернувши ці кошти у визначений строк, вона прийшла до неї 20.06.2008 року і позичила ще 700 доларів США, зробивши відповідну відмутку в розписці, таким чином позичивши 3200 доларів США. Вказує, що систематично зверталася до відповідача про повернення боргу, і відповідач віддавала їй кошти в гривнях по 200-300 грн. один раз в 2-3 місяці, тому вона і не зверталася до суду. В липня 2018 року вона звернулася до адвокатського бюро в м. Києві, і адвокат підготував їй лист вимогу, який вона направила відповідачу, після чого відповідач відправила на її адресу поштовим переводом два поштових перекази на 1800 грн. та 2800 грн. інші кошти не повернуто. Такі дії є вчиненням відповідачем дій, що свідчать про переривання перебігу строку позовної давності, та, відповідно, не можуть слугувати підставою для відмови у позові через сплив строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Чубенко Ж.А. в судовому засіданні заперечували проти позову. Визнали, що дійсно була написана розписка 05.08.2007 року на суму 2500 доларів США , які вона отримала від позивачки під 7 відсотків у місяць. Кожного місяця сплачуючи їй відсотки, їй не повернула за домовленістю, згодом 20.06.2008 року отримала на тих же умовах, що і перший раз 700 доларів США. Кожного місяця платила позивачці відсотки за кредитом, а в січні 2012 року віддала позивачці всю суму боргу при свідках, про що розписку не взяла. Про те позивачка не порвавши розписку, через 6 років стала вимагати в неї гроші, та звернулася до суду. Вимогу про погашення боргу вона не отримувала. Кошти через поштове відділення в Лубнах на ім`я позивачки не направляла. Про те довести ці обставини немає можливості, так як оригінали поштових відправлень не збереглися. Хоч з копій і видно, що підпис в цих документах не відповідає її особистому підпису, провести експертизу підпису по копії документа немає можливості. Вважає, ці дії навмисно зроблені позивачкою, щоб штучно створити докази для переривання строку позовної давності. Просили відмовити у позові через сплив строку позовної давності згідно ст.ст. 256, 267 ЦК України. Крім того відповідачем та її представником надано суду письмові пояснення в яких викладено позицію відповідача з приводу позову. Виконуючи приписи ст.ст. 264, 265 ЦПК України суд зазначає таке. Відповідно до наявного у справі оригіналу розписки судом встановлено, що [PERSON] позичила у [PERSON] гроші в сумі 2500 $ доларів США під даним написом мається знак "+" нижче написано суму 700 нижче проведено лінію і здійснено запис суми 3200 після чого в цій же строчці мається напис (один місяць) під 7% в місяць. Далі мається зазначення дати 05.08.2007 року (а.с.125). В цій же розписці в центрі листа здійснено напис 3200 тис. $, прописом написано "три двісті" $ США нижче зазначено дату 20.06.2008 р. та підпис. З пояснень в судовому засіданні позивачки та відповідачки судом встановлено, що відповідач позичала у позивачки дві суми коштів 05.08.2007 року 2500 доларів США та 20.06.2008 року в сумі 700 доларів США, при отриманні другої частини позики в розписку були внесені зміни, а саме нижче першої суми позики дописано розмір другої суми позики, та виведено загальну суму позики 3200 доларів США. Зі способу написання розписки суд робить висновок, що позика в розмірі 700 доларів США вчинена відповідачкою на умовах, які були встановлені сторонами 05.08.2007 року. Про цю обставину свідчить і той факт, що позивачка розраховуючи розмір відсотків, що підлягають стягненню із відповідачки виходила із розміру зазначеному в розписці датованій 05.08.2007 року. При цьому на другу частину позики розповсюджується і строк її повернення, який обраховується місчним строком з дати складання розписки та отримання грошових коштів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України). Договір позики укладено між сторонами у письмовій формі. Отже факт перебування у позивача оригіналу розписки, яка надана судові, свідчить про отримання відповідачем позики в сумі зазначеній в розписці, та свідчить про неповернення відповідачем коштів позивачу. Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Отже процесуальний обов`язок доведення факту повернення відповідачем коштів позивачу в січня 2012 року покладено на відповідача. Відтак суд відхиляє доводи відповідача про повернення коштів позивачу, як такі що не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.ст. 257, 268 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУкраїни) Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк повернення позики за розпискою визначено одним місяцем з дати отримання позики. Таким чином трирічний строк позовної давності щодо такого строку виконання зобов`язання за позикою в сумі 2500 доларів США сплив 05.08.2010 року, а за позикою від 20.06.2008 року в сумі 700 доларів США сплив 20.06.2011 року. Направлення позивачем вимоги відповідачу про повернення позики та здійснення дій по визнанню боргу, вчиненні поза межами строків позовної давності, не свідчать про переривання цих строків. Докази повернення позики повністю або у частині, чи інші докази, які б свідчили про переривання строку позовної давності у справі відсутні. Враховуючи зазначене, оцінивши докази, суд відмовляє у позові через сплив строку позовної давності, про що заявлено відповідачем. При цьому твердження позивача, що строк позовної давності слід обраховувати із дати звернення до відповідача із вимогою про повернення боргу, є безпідставними, так як в розписці зазначено строк виконання зобов`язання, з якого і повинен обраховуватися строк позовної давності, за умови відсутності доказів його переривання. Виходячи з того, що в задоволенні позову відмовлено повністю, підстав для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат понесених позивачем немає.

Outcome: dismissed