Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] (далі позивач) з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 15 жовтня 2010 року помер рідний батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії І -КИ № 370360, виданим 18.10.2010 року виконкомом Дмигрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області за актовим записом № 86. На час відкриття спадщини [PERSON] належала на праві приватної власності садиба № 69 по вул. Набережна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, про що свідчать довідка Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про належність житлового будинку за вказаною адресою та про надання за цією адресою земельної ділянки для обслуговування зазначеного будинку спадкодавцю, і технічний паспорт садиби, у якому вказано власником спадкодавця. Позивач стверджує, що спадкодавець [PERSON] за життя заповіт не складав, а отже спадкування буде відбуватись за законом. Позивач зазначає, що відповідно до особистого паспорту та довідки сільської ради разом зі спадкодавцем за однією адресою проживала та була зареєстрована за місцем проживання тільки його дружина, мати позивача і відповідач у цій справі [PERSON], тобто вона є такою, що згідно з ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу (далі - ) ЦК України прийняла спадщину за законом. Разом із матір'ю на день смерті батька поруч з ним за одною адресою перебував і позивач, доглядав за ним, тому він вважає себе особою, що прийняла спадщину, але таке прийняття спадщини документально не встановлено і цього не достатньо для прийняття ним спадщини після смерті батька. 02.06.2015 року секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області було посвідчено заяву позивача про прийняття спадщини після смерті батька і цю заяву позивачем було направлено до державного нотаріуса Петропавлівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. Через відсутність правовстановлюючого документу на предмет спадкування нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії, надавши письмову інформацію від 09.09.2015 року. Крім того, вона визначила, що спадщину прийняла відповідач, як така, що була зареєстрована за місцем проживання разом з померлим, а позивачем спадщину прийнято не було. Отже, відсутність можливості оформлення спадщини після смерті батька, а також відсутність правовстановлюючого документу на спадкове нерухоме майно змусили позивача звернутися з цим позовом до суду, в якому він визначив свою матір в якості відповідача, бо вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка. Стверджуючи, що він вступив в управління та володіння і користується в повному об'ємі спадковим майном померлого батька, а відповідач хоч і є такою, що прийняла спадщину, але не бажає нею розпорядитись, позивач вважає, що є підстави для визнання за ним права на спадкове майно після смерті батька в повному об'ємі. Посилаючись на ст.ст. 392, 1216-1218, 1222, 1258, 1261, 1268, 1270, 1273, 1274, 1280 ЦК України, абзац 12 Роз'яснення Міністерства юстиції України державним та приватним нотаріусам від 15.04.2010 року, п. 4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, позивач просить визнати за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], який помер 15.10.2010 року, у вигляді садиби №69 по вулиці Набережна в с.Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, що складається з наступних будівель та споруд, позначених в технічному паспорті спеціальними літерами: житловий будинок літера «А», площею 110,7 кв. м; навіс літера «а», площею 10,5 кв. м; гараж, сарай літера «Б», площею 62,9 кв. м.; сарай літера «В», площею 9,1 кв. м. Представник позивача в судове засідання надав заяву про розгляд справи в його відсутність, у якій вказує, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач направила до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позов визнає. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши наявні у матералах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі наданих сторонами доказів суд встановив наступне. 15 жовтня 2010 року помер рідний батько позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії І -КИ № 370360, виданого 18.10.2010 року виконкомом Дмигрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області за актовим записом № 86 (а.с.8). На час відкриття спадщини [PERSON] належала на праві приватної власності садиба № 69 по вул. Набережна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, про що свідчать довідки Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про належність житлового будинку за вказаною адресою №791 від 07.05.2015 року (а.с.12) та №790 від 07.05.2015 року про надання за цією адресою земельної ділянки для обслуговування зазначеного будинку спадкодавцю (а.с.12), і технічний паспорт садиби, у якому вказаноно власником спадкодавця (а.с.9-10). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкодавець [PERSON] заповіт не складав, а отже спадкування має відбуватися за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] с його єдиний син [PERSON], позивач у справі, та дружина померлого, [PERSON], відповідач у справі. Родинні стосунки позивача із спадкодавцем та відповідачем підтверджуються копією свідоцтва про народження серії І-КИ №390386, виданого 09.12.1972 року Дмитрівською сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області, у якому спадкодавець записаний батьком позивача, а відповідач його матірю, та копією свідоцтва про укладення шлюбу між батьками позивача серії І-КИ №452467, виданого 11.02.1977 року Дмитрівською сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.5,7). Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З особистих паспортів позивача серії АК №146053, виданого 03.03.1998 року Петропавлівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, відповідача серії АК №084229, виданого 27.02.1998 року Петропавлівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, та довідки №1639 від 09.09.2015 року Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області вбачається, що за одним місцем проживання разом зі спадкодавцем була постійно зареєстрована, отже, постійно проживала разом із спадкодавцем тільки відповідач (а.с.4,6,12), тобто вона є такою, що прийняла спадщину за законом. Позивач був зареєстрований в іншому місці проживання (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її на час відкриття. Згідно з ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 02.06.2015 року секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області було посвідчено заяву позивача про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] і цю заяву позивачем було направлено до державного нотаріуса Петропавлівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (а.с.13). Листом від 09.09.2015 року нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії через те, що спадщину прийняла відповідач, як така, що була зареєстрована за місцем проживання разом з померлим (а.с.14). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, відсутність можливості оформлення спадщини після смерті батька, а також відсутність правовстановлюючого документу на спадкове нерухоме майно змусили позивача звернутися з цим позовом до суду, в якому він визначив свою матір в якості відповідача, бо вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України як єдина особа, що була зареєстрована за місцем проживання разом з померлим, що підтверджується копією довідки №1639 від 09.09.2015 року Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черти. Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Відповідач повідомила позивача, що вона не бажає отримувати свідоцтво на право власності на спадкове майно свого чоловіка [PERSON] і взагалі відмовляється від спадщини на користь позивача, що вона підтвердила і в своїй заяві до суду, де вона вказала, що позов визнає (а.с.24), отже, її частка у спадщині підлягає перерозподілу на користь позивача. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Садибою згідно з статтею 381 ЦК України є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Довідками Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області №790 від 07.05.2015 року та №791 від 07.05.2015 року підтверджується, що житловий будинок №69 по вулиці Набережна в с.Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області належав [PERSON] згідно запису погосподарської книги (а.с.12). [PERSON] за життя володів і користувався вказаним житловим будинком, ніхто його права власності до суду не оспорив, а тому він буа належним власником цього нерухомого майна. Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 № 127, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. До 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою оформлення права власності. Після серпня 1992 року оформлення права власності на ці будинки проводили органи місцевого самоврядування на основі висновку про технічний стан будинку, складений у бюро технічної інвентаризації і документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений обєкт, відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999 року та п. 3 постанови Кабінету Міністрів від 09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, спорудженими без дозволу на будівництво». За технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок №69 по вулиці Набережна в с.Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, виготовленим 08.05.2015 року субєктом господарювання районним комунальним госпрозрахунковим підприємством «Проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро», цей будинок складається з наступного: житловий будинок літера «А», площею 110,7 кв. м, побудований в 1986 році; навіс літера «а», площею 10,5 кв. м; гараж, сарай літера «Б» площею 62,9 кв. м.; сарай літера «В», площею 9,1 кв. м (а.с.9-10). Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що побудований в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області по вулиці Набережна будинок №69 літера «А», будівництво якого закінчено в 1986 році, навіс літера «а» -1986 році, сарай літера «В» - 1986 році та гараж,сарай гараж, сарай літера «Б» 1992 році, не належить до самочинного будівництва і не вимагає доказів, які б підтверджували, що спірні будинок та господарсько-побутові будівлі введені в експлуатацію, що спадкодавець [PERSON] набув на них право власності, а також доказів про звернення до компетентного державного органу з питань оформлення його права власності на спірні будівлі. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнято 01.07.2004 року, набрав чинності 03.08.2004 року, в редакції від 04.07.2012 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Отже, садибний (індивідуальний) житловий будинок №№69 по вулиці Набережна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області належав на праві власності померлому батькові позивача [PERSON], який набув його відповідно до діючого на час закінчення будівництва законодавства, що передбачало державну реєстрації права власності на нерухоме майно в органах технічної інвентаризації, але не пов'язувало з цією реєстрацією набуття права власності на нерухоме майно, позивач є спадкоємцем за законом спадкового майна зазначеної особи у вигляді житлового будинку, і нотаріус безпідставно відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нього. Таким чином, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вартість спадкового майна складає 40874грн., що підтверджується висновком про оцінку майна: житлового будинку літера «А» з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: будинок №69 по вулиці Набережна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, виконаного субєктом оціночної діяльності на підставі договору від 07.05.2015 року № 54/15 (а.с. 11). Виходячи з цієї ціни позову та вимог пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», позивачами був сплачений судовий збір, про що до позову та додана квитанція банку від 21.10.2015 року (а.с.1). Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 328, 392, 1216-1218, 1261, 1268, 1269, 1270, 1273,1274, 1280 ЦК України,

Outcome: approved