Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до АТ «Банк Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006року частко недійсним , в якому, просить суд : визнати недійсним з моменту укладання 25.01.2006 року пункт 3.2. кредитного договору № 3\\01-Ф від 25.01.2006 року, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] в частині «Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по Кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 590,87 Доларів США. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами».; визнати недійсним з моменту укладання 25.01.2006 року Додаток № 1 до Договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 р Графік зниження заборгованості за кредитом, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту укладання 25.01.2006 року пункт 4.7 кредитного договору № 3\\01-Ф від 25.01.2006 рок, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] ; визнати недійсним пункт 4.8 кредитного договору № 3\\01-Ф від 25.01.2006 рок, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту укладання 25.01.2006 року пункт 6.1 кредитного договору № 3\\01-Ф від 25.01.2006 рок, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] .. Позовні вимоги обґрунтовані тим тому, що 25.01.2006 року між [PERSON] та Банком «Фінанси та кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був підписаний Кредитний договір № 3/01-Ф, відповідно до основних положень якого, Банк зобов`язався надати кредит (грошові кошти) в іноземній валюті на придбання нерухомого майна в сумі 53 000 доларів США на строк до 25.01. 2026 року зі сплатою 12 відсотків річних. Взявши за основу умови Кредитного договору, та провівши власні розрахунки, Позивачем було виявлено обман відповідача, відносно суми щомісячних платежів, а звідси і загальної переплати за кредитом, що є неприпустимим при веденні підприємницької діяльності. Позивач зазначив, що графік зниження заборгованості за кредитом - додаток № 1 до Договору № 3/01-Фвід 25.01.2006 року - також мітить відомості, що не відповідають умовам Кредитного договору - розмір ануїтетного платежу та розміри сум, спрямованих на погашення основного боргу та процентів. Умовою укладення кредитного договору та надання позивачу кредиту була, у тому числі, оплата нав`язаної відповідачем послуги - сплати щомісячної комісійної винагороди за надання Кредитних ресурсів (п. 4.7. кредитного договору). За таких умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" ці умови договору є недійсними. У відповідності до п. 6.1. кредитного договору, «За прострочення повернення Кредитних ресурсів та\\або сплати процентів, Позичальник сплачує Банку штраф 100,00 грн та пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Встановлення в договорі пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення Позивач вважає такою, що суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства. Представник відповідача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заперечувала проти позову, надала до суду відзив, в якому посилається на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, розрахунки не впливають на недійсність правочину, оскаржуваний договір укладений в письмові формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом, були узгоджені сторонами і немає підстав для визнання пунктів у договорі недійсними. Ухвалою суду від 26.01.2018 року провадження у справі було відкрито в порядку загального провадження. Ухвалою суду від 29.08.2018 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал». Ухвалою суду від 30.01.2019 року за клопотання представника позивача про забезпечення позову заборонено вчиняти будь-які дії щодо внесення записів та змін в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та/або Державному реєстрі прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єкти цих прав щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень 1-го поверху № 144-1-:-144-12 в літ. «А-9», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] .Заборонено будь- яким третім особам вчиняти будь-які дії щодо нежитлових приміщень 1-го поверху № 144-1-:-144-12 в літ. «А-9», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» про закриття провадження у справі» було відмовлено . Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року підготовче судове засідання було закрито, справа призначена до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача АТ « Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання не з`явилась , про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, Представник Відповідача ТОВ ««Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» у судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до вимог ч. 1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Зазначені норми кореспондуються з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за статтею шостою якої визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею тринадцятою - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено, що 25.01.2006 року між [PERSON] (надалі - позивач, позичальник) та Банк «Фінанси та кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі- відповідач, Банк ) був підписаний Кредитний договір № 3/01-Ф, відповідно до основних положень якого, Банк зобов`язався надати кредит (грошові кошти) в іноземній валюті на придбання нерухомого майна в сумі 53 000 доларів США на строк до 25.01. 2026 року зі сплатою 12 відсотків річних. Відповідно до п 3.2. Кредитного договору Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 590,87 Доларів США. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами. Позивач провівши власні розрахунки зазначив, що щомісячний платіж у сумі 583, 58 дол. США, а не 590,87 дол. США, як зазначив Банк у Кредитному договорі. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Належних доказів того, що Відповідач АТ «Банк «Фінанси та Кредит» невірно розрахував суму платежу за кредитним договором Позивачем надано не було, окрім власних розрахунків, з якими суд не погоджується, тому суд відмовляє у позовних вимогах щодо визнання недійними п 3.2. кредитного договору № 3\\01-Ф від 25.01.2006 року, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] в частині «Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по Кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 590,87 Доларів США. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами». Та Додаток № 1 до Договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 р Графік зниження заборгованості за кредитом, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] . Відповідно до п 4.7 Кредитного договору Позичальник щомісяця у строк до 10 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання Кредитних ресурсів у розмірі 910,01 гривень. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № [NUMBER] . Зазначена в цьому пункті комісійна винагорода Банку сплачується Позичальником щомісяця, за весь період до моменту повного виконання Позичальником зобов`язань по поверненню отриманих Кредитних ресурсів. Згідно пункту 4.8 Кредитного договору Позичальник сплачує комісійну винагороду згідно п 4.7 цього договору за останній звітний період не пізніше строку повернення Кредитних ресурсів, зазначеного в п 3.2 цього Договору. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Так відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за надання кредитних ресурсів, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тим більше, що сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування майже дорівнює сумі, яку позивач отримав в кредит. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16, у Постанові Верховного суду від 27 грудня 2018 року справа № 695/3474/17, Верховним Судом у справі №359/3435/15-ц від 19.12.2018 року. За таких обставин кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом (п. 4,7 п 4.8 Кредитного договору )суд визнає недійсним. У відповідності до п. 6.1. кредитного договору, «За прострочення повернення Кредитних ресурсів та\\або сплати процентів, Позичальник сплачує Банку штраф 100,00 грн та пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених 3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами. Встановлення відповідальності за невиконання умов кредитного договору у вигляді надмірно високої пені для позичальника суперечить приписам Закону України «Про захист прав споживачів» (Верховний суд, справа № 487/7824/15-ц від 06.03.18 р.)Пеня у розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення є непропорційно великою сумою компенсації. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. третій ст. 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13. Враховуючи той факт, що спірний Договір є договором про надання споживчого кредиту та враховуючи те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі 1-26/2011 щодо офіційного тлумачення положень п.п.22,23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3. ст..22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, дія яких поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником(споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідач повинен був повідомити позичальника про зміну відсоткової ставки у порядку, визначеному спеціальним законом, а саме ч. 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». ( Висновок Управління правової експертизи Секретаріату Конституційного Суду України, на який опирався Конституційний Суд України при ухваленні Рішення ( стор. 3-4 Відповіді на Відзив , або а.с. 191-192, 2-й т.: «Порівняльний аналіз викладених положень ЦК України та положень статті 11 Закону, де йдеться про споживчий кредит, свідчить про те, що положення ЦК України у даному випадку є загальними, на відміну від спеціального положення Закону, де йдеться про один із видів кредитних договорів - споживчий, та зазначається конкретна мета його надання - для придбання продукції; визначаються істотні умови такого договору тощо. Виходячи з цих положень Основного Закону України, у разі необхідності визначення пріоритету між такими загальними засадами цивільного законодавства, як свобода договору - з одного боку, та справедливість, добросовісність та розумність - з іншого, на нашу думку має застосовуватися остання»). Управлінням правової експертизи Конституційного Суду України звернуто увагу на необхідність застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів» до відносин, що виникають як під час укладення, так і виконання договору споживчого кредиту. «Недоречно звужувати дію наведеного Закону тільки до відповідальності кредитора за порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору» Рішення Конституційного суду України є обов`язковими для виконання на всій території України всіма суб`єктами правових відносин. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р., розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Згідно п.2 ст. 7 Директиви комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, такою що вводить в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» Отже, суд приходить до висновку, що п. 6.1. Кредитного договору є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника - Позивача, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором. і тому на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсними. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Правова позиція встановлена у Постанові Верховного суду від 20 лютого 2019 року справа № 666/4957/15-ц. На підставі викладеного,

Outcome: partial