Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій зазначив, що 19.12.2013 р. померла його матір [PERSON]. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Він є спадкоємцем першої черги, проте 06.08.2013 р. [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно відповідачам. Посилаючись на те, що на час відкриття спадщини, він(позивач) був непрацездатним та має право на обов'язкову частку спадкового майна, просив встановити факт його непрацездатності станом на 19.12.2013 р. та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях. Представник третьої особи до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 19.12.2013 р. померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серія І-ФП № 194554), якій належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2007 р. № 2683. 06.08.2013 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого все майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого воно не складалось, та що вона за законом матиме право, вона заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожній. 31.03.2014 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом. Вважаючи себе спадкоємцем після смерті матері ([PERSON]В.), позивач звернувся до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус відмовила йому, посилаючись на наявність заповіту та відсутність підтвердження його права на обовязкову частку у спадщині. Закон закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов'язки на свій розсуд. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом із тим, згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у звязку з втратою годувальника відповідно до цього закону. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається із довідки МСЕК № 528171, [PERSON] визнаний інвалідом ІІІ групи з 13.08.2014 р. Отже, в судовому засіданні встановлено, що на момент відкриття спадщини [PERSON] не був визнаний непрацездатним. Належних та допустимих доказів, що підтверджують протилежне позивачем не надано. Таким чином, вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку (обов'язкову частку) квартири№40 по пр. Леніна, 6-Б, задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги про встановлення факту непрацездатності через хворобу станом на 19.12.2013 р., суд виходить з такого. Згідно зі ст. 256 ЦПК, крім конкретно перелічених фактів, що мають юридичне значення, - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, наказом Міністерства охорони здоров'я № 420 від 05.06.2012 р. та Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 визначено, що органом уповноваженим на встановлення ступеня працездатності є медико-соціальна експертна комісія. Крім того,в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз'яснено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Таким чином, вимога позивача про встановлення факту непрацездатності станом на 19.12.2013 р. також не підлягає задоволенню. Оцінивши надані сторонами докази в сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed