Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, за яким просить суд усунути йому з боку відповідача [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] порядок користування якою визначений рішенням народного суду Шевченківського району м. Запоріжжя від 20.07.1973 року по справі № 2-766 по I-му варіанту схематичному плану розподілу земельних угідь між співвласниками від 03.01.1973 року, а саме, зобов'язати [PERSON] встановити тверді межі, а також відновити межові знаки власної земельної ділянки відповідно до визначеного порядку користування та не чинити перешкоди [PERSON] у встановленні твердих меж шляхом встановлення паркану та відновленню межових знаків між суміжними ділянками за вищевказаною адресою; а також зобов'язати [PERSON] відновити тверді межі спільної земельної ділянки [ADDRESS], площею 4 кв.м, відповідно до визначеного порядку користування шляхом встановлення паркану по периметру вказаної ділянки з боку власної земельної ділянки та не чинити перешкоди [PERSON] у доступі до вказаної земельної ділянки. У судовому засіданні позивач та його представник наполягли на заявленому позові у повному обсязі, вказуючи на порушення з боку відповідача меж земельних ділянок, що були надані співвласникам у користування судовим рішенням, а представники відповідача на позовні вимоги заперечив, зазначаючи на відсутність з боку [PERSON] будь-яких порушень. Представник третьої особи не надав згоду на участь у справі. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин заявлений позов не підлягає задоволенню. Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, виходить з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження доводів пред'явленого позову, зокрема про протиправне збільшення земельної ділянки відповідача за рахунок земельної ділянки, що не надавалася [PERSON]: земельно-кадастрової документації або інших належних доказів, які б підтверджували перенесення відповідачем межі на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] І такий висновок відповідає наданим доказам, узгоджується з нормами матеріального права. Так, згідно зі статтею 158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" згідно зі статті 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Судом з'ясовано та матеріалами справи підтверджується, що кожній із сторін на праві приватної власності належить по 1\\2 частці житлового будинку [ADDRESS], що був ними успадкований від попередніх власників: позивач - від [PERSON], а відповідач - від [PERSON] Про вказане достовірно слідує із відповідних свідоцтв про право на спадщину. За вказаним будинком рішенням виконкому Запорізької міської ради за № 6 від 25.03.1960 року закріплена земельна ділянка, загальною площею 501 кв.м. Рішенням народного суду Шевченківського району м. Запоріжжя від 20.07.1973 року по справі № 2-766/1973 вказана земельна ділянка була розподілена згідно I-го варіанту схематичного плану розподілу земельних угідь від 03.01.1973 року між співвласниками [PERSON] та [PERSON]: останній була виділена земельна ділянка [ADDRESS], площею 243 кв. м, а [PERSON] - земельна ділянка [ADDRESS] також площею 243 кв., при цьому земельна ділянка [ADDRESS], площею 4 кв. м, залишилася у спільному їх користуванні. Позивач, зокрема, посилався на те, що між ним та відповідачем існує спір стосовно межі між їх ділянками, а тому просив суд зобов'язати [PERSON] відновити межу між земельними ділянками [ADDRESS] і [ADDRESS] встановити паркан по периметру земельної ділянки [ADDRESS], площею 4 кв. м відповідно до згідно I-го варіанту схематичного плану розподілу земельних угідь між співвласниками від 03.01.1973 року, що визначений рішенням народного суду Шевченківського району м. Запоріжжя від 20.07.1973 року по справі № 2-766/1973. При цьому зазначав, що у 2016 року він звертався до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району з проханням розібратися у межовому спорі. Комісією названої ради 24 березня 2016 року було складено акт, яким встановлено, що територія розміщення водопроводу огороджена парканом, доступу до нього [PERSON] [PERSON] не надає. За змістом статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція), межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. При вирішенні спору не надано належних та допустимих доказів, які становили б існування або відсутність самовільного зайняття [PERSON] частини земельної ділянки позивача чи земельної ділянки, що була надана у спільне користування. Встановлення факту накладення меж знаходиться поза компетенцією суду та потребує спеціальних знань у галузі землеустрою, однак в матеріалах справи відсутні висновки експертів, які, в межах компетенції мають встановити факт порушення прав позивача щодо користування земельною ділянкою. Позивач, відповідно до вимог статті 158 ЗК України, не звертався до органів місцевого самоврядування з питанням про відновлення меж земельних ділянок і це питання належним чином не перевірялося та не вирішувалося. Сам по собі акт комісії районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 24 березня 2016 року не установлює порушення прав позивача щодо користування земельною ділянкою, таким актом виявлено лише огородження парканом території розміщення водопроводу, а висновок комісії про позбавлення [PERSON] доступу до нього саме з боку [PERSON] не вмотивований, саме обстеження комісією проводилося за відсутності відповідача. Позивач просить зобов'язати відновити межі між земельними ділянками, які розташовані по пров. Херсонському, 8 в м. Запоріжжі відповідно до рішення народного суду Шевченківського району м. Запоріжжя від 20.07.1973 року по справі № 2-766/1973 згідно I-го варіанту схематичного плану розподілу земельних угідь між співвласниками від 03.01.1973 року. Разом з тим, вказане судове рішення визначає порядок користування співвласниками земельною ділянкою по [ADDRESS] Отже, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів порушення його права, як користувача земельної ділянки за вищевказаною адресою. До того ж спір щодо визначення (встановлення) меж суміжних земельних ділянок по пров. Херсонському, 8 в м. Запоріжжі має інші механізми реалізації прав у сфері землеустрою за умови звернення до органу місцевого самоврядування, інших уповноважених органів для оформлення відповідних документів на земельні ділянки, визначення меж земельних ділянок, здійснення інших дій, і у разі відмови з'являється певне право на звернення до суду, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вказаних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed