Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до ДП «Златодар» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що він у 2013 року був прийнятий на ДП «Златодар» на роботу т.в.о. начальника воєнізованої охорони у з 26 лютого 2013 року по 11 березня 2013 року та у 2014 році з 26 березня 2014 року по 30 квітня 2014 року. 11.03.2013 року та 30.04.2014 року позивач звільнився з підприємства на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Причини щодо виникнення заборгованості по заробітній платі позивачу, як працівнику підприємства, ніхто не пояснив, також не пояснили і про порядок та механізм погашення виниклої заборгованості. На даний час загальна сума заборгованості по заробітній платі ДП «Златодар» перед [PERSON] становить 5 062,47 грн. Позивач також зазначив, оскільки з ним не було проведено повний розрахунок по заробітній платі, йому було завдано значні моральні страждання, пов»язані з переживаннями за існування його сім»ї, що призвело до погіршення стану здоров»я. Тому, він звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх законних прав та інтересів. [PERSON] в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав, просив суд їх задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, але надав суду заяву в якій позовні вимоги визнав частково: заборгованість по заробітній платі визнав в повному розмірі 5 062,47 грн., моральну шкоду визнав в сумі 500 грн., оскільки позивач працював на підприємстві не значний час. Суд, вивчивши матеріали справи, пояснення позивача, заяву відповідача приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно довідки державного підприємства «Златодар» № 3439 від 19.05.2014 року вбачається, що ДП «Златодар» має заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] в сумі 5 062,47 грн. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом законів про працю України, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗПП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 26 лютого 2013 року по 11 березня 2013 року та з 26 березня 2014 року по 30 квітня 2014 року працював в ДП «Златодар». 11.03.2013 року та 30.04.2014 року [PERSON] звільнився з підприємства за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. За положеннями ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, які встановлюють принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень шляхом надання належних і допустимих доказів; доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи вищевикладене та факт визнання представником відповідача позову, суд вважає, що заявлена сума в розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача ДП «Златодар» моральної шкоди суд приймає до уваги те, що позивач дійсно пережив моральні страждання в наслідок затримки розрахунку при звільненні, що призвело до порушення законних прав позивача та моральних страждань, втратити нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації його життя. Проте позивачем не обґрунтований вказаний розмір моральної шкоди, а відповідач визнав заявлені вимоги частково в розмірі 500 грн., оскільки [PERSON] працював на ДП «Златодар» не тривалий час, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципів розумності та справедливості. Позивач у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України був звільнений при подачі позову від сплати судового збору в зв'язку з чим суд задовольняючи позовні вимоги стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60.

Outcome: approved