Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири № 13 площею 44,62 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., розташовану на четвертому поверсі п'ятиповерхового будинку [ADDRESS] належну [PERSON], в порядку набувальної давнини. Пояснивши свою заяву тим, що відповідач по справі [PERSON] доводиться позивачу двоюрідним племінником, є сином його двоюрідної сестри, яка трагічно загинула в 1984 році в Кемеровській області, Росія. За наполяганням матері позивача [PERSON], яка вже померла в 2004 році, він у 1985 році привіз відповідача до м. Кривого Рогу, де виховував його в своїй сім'ї як рідного сина, але усиновлення не оформлював. Позивач його матір [PERSON] і відповідач [PERSON] постійно проживали і була зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира належала позивачу, відповідачу [PERSON] і матері позивача [PERSON] на підставі права спільної сумісної власності. В 2000 році в їх сім'ї почались негаразди: мати стала хворіти, а відповідач [PERSON], якому на той час виповнилось 18 років, не хотів працевлаштовуватись, ухилявся від призова на строкову службу в армію. Коли в жовтні 2003 року він в черговий раз отримав повістку для явки у Військкомат, він просто зібрав свої речі і добровільно виїхав за межі України до Росії, де в нього в Кемеровській області залишились родичі. Він свою нову адресу ні позивачу, ні бабі не сповістив, за 13 років відсутності відповідача [PERSON] в м. Кривому Розі спілкувались тільки декілька разів по телефону. Жодних претензій з приводу розподілу спільного сумісного майна-квартири відповідач [PERSON] ніколи до позивача не пред'являв. Позивач неодноразово просив його приїхати в м. Кривий Ріг, знятися з реєстрації в квартирі і вирішити питання про його частку в спільній сумісній власності, але відповідач заявив, що приїжджати в Україну наміру не має, а квартира його не цікавить. Мати позивача [PERSON] в 2004 році померла. Після смерті матері позивач, будучи її єдиним спадкоємцем 1 черги за законом і спадкоємцем за її заповітом, спадщину прийняв, переоформив на своє ім'я і зараз я є власником 2/З часток квартири [ADDRESS]. Тому просив визнати за ним право власності в порядку набувальної давнини. Ухвалою судді від 19 січня 2018 року позов було залишено без руху і позивачеві було надано строк для усунення недоліків. 06 лютого 2018 року позивачем на виконання ухвали суду були надані документи, якими недоліки, зазначені в ухвалі, були усунуті. Ухвалою суду від 08 лютого 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 15 березня 2018 року. Ухвалою суду від 15 березня 2018 року за наслідками підготовчого судового засідання позов було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в загальному порядку на 12 квітня 2018 року. Ухвалою суду від 12 квітня 2018 року судовий розгляд відкладено на 29 травня 2018 року, у зв'язку неявкою сторін у судове засідання. Ухвалою суду від 29 травня 2018 року судовий розгляд відкладено на 31 липня 2018 року, у зв'язку неявкою сторін у судове засідання. Ухвалою суду від 29 травня 2018 року судовий розгляд відкладено на 31 липня 2018 року, у зв'язку неявкою сторін у судове засідання. Позивач у судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, постановивши по справі заочне рішення. У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] виданого Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 03.07.2002 року власником квартири [ADDRESS] зазначена [PERSON], члени її родини [PERSON], [PERSON]. Відповідно довідки № 115 ТзОВ «Житлокомцентр» від 16.11.2017 року зареєстрованими значаться за адресою: [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON]. Згідно Свідоцтва про смерть [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Кривого Рогу, [PERSON], померла [INFO]. В свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2016 року спадкоємцем майна [PERSON], 1929 року народження, яка померла [INFO] є син [PERSON], [INFO], спадщина на яку видано свідоцтво складається з 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], дане свідоцтво посвідчене приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Герасимовою Л.С. Відповідно довідки Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради відділу реєстрації місця проживання громадян від 07.12.2016 року [PERSON], знята з реєстрації 09.11.2004 року, у зв'язку із смертю. Згідно висновку оціночної вартості квартири, загальна вартість об'єкту, квартири [ADDRESS], станом на 18.01.2018 року становить 75 000 грн. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог статті 344 Цивільного кодексу України, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю відповідно до вимог ст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Аналізуючи поняття "добросовісності володіння", як ознаку набувальної давності за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. При цьому, виходячи зі змісту статті ст.344 ЦК України особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень статті 344 Цивільного кодексу України. За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме: особа при заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма ст.344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що позивач з 1967 року по теперішній час добросовісно і відкрито володіє квартирою [ADDRESS], суд вважає, що позов підлягає задоволенню і за позивачем в порядку набувальної давнини підлягає визнанню право власності на зазначену квартиру. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved