Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

В червні 2018 року ПАТ Банк «Траст» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 19 лютого 2014 року між банком і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № R011.001-ТЕК.0042393, згідно якого банк надав відповідачу споживчий кредит в розмірі 93000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 8,25 % річних та 1,79 % щомісячної комісії за супроводження кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за її користування кредитом. Позивач всі зобов`язання, які були покладені на нього згідно істотних умов договору виконав в повному обсязі, а саме видав кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, внаслідок чого станом на 31.05.2018 утворилась заборгованість у розмірі 198707,45 грн., яка складається з наступного: 69 046,04 грн. - заборгованість за кредитом, 1821,70 грн. - прострочені відсотки; 47583,50 грн. - комісія; 80258,21 грн. - пеня. З цих підстав ПАТ Банк «Траст» просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором кредиту у сумі 198707,45 грн., та судовий збір у сумі 2980,61 гривень. Ухвалою суду від 28.04.2020 заочне рішення суду від 25.10.2018 було скасовано та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача ПАТ Банк «Траст» та його правонаступник ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» не з`явились, про день розгляду справи повідомлялись судом належним чином, про що в матеріалах справи є зворотнє повідомлення про вручення, направили до суду заперечення на заяву про застосування строків позовної давності та заперечення на пояснення представника відповідача та просили розглянути справу без їх участі в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Ничик А.В. в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи повідомлені належним чином, адвокат Ничик А.В. подала до суду письмові пояснення стосовно позову, в яких просила зменшити розмір пені, а в стягненні комісії у сумі 47583,50 грн. відмовити в повному обсязі. Також, адвокат подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи 19 лютого 2014 року між банком і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № R011.001-ТЕК.0042393, згідно якого банк надав відповідачу споживчий кредит в розмірі 93000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 8,25 % річних та 1,79 % щомісячної комісії за супроводження кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за її користування кредитом. Згідно меморіального ордеру №Loan-51377 від 19.02.2014 відповідачу були перераховані кошти в розмірі 93000,00 грн. Відповідно до п.2.2.3 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі у клієнта виникає обов`язок сплачувати відповідні проценти по кредиту та інші комісії, пені та плати які передбачені тарифами РКО. Розрахунок процентів на залишок заборгованості по кредиту здійснюється щомісячно за фактичний строк користування кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у році. Нарахування процентів починається з першого дня одержання кредиту до передостаннього строку дії кредиту. Відповідно до п.3.1.7 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі проценти нараховуються кредитором щомісячно з розрахунку фактичної кількості днів у процентному періоді та бази 365 днів у році (366 днів у високосному році) на суму фактичної заборгованості по кредиту на кінець операційного дня. Відповідно до п. 4.3 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, які є невід`ємною частиною Кредитного договору, за несвоєчасне виконання зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту, кредитор нараховує, а клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов`язань за кожний день прострочення. Сума пені стягується кредитором на підставі договірного списання з рахунку клієнта після повного погашення ним суми простроченої заборгованості. Судом також встановлено, що відповідач, в порушення умов кредитного договору, не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до договору. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом 31.05.2018 за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 198707,45 грн., яка складається з наступного: 69 046,04 грн. - заборгованість за кредитом, 1821,70 грн. - прострочені відсотки; 47583,50 грн. - комісія; 80258,21 грн. - пеня. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на мовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Отже, оскільки відповідачем не надано суду доказів на спростування позиції позивача щодо утворення заборгованості в сумі 69 046,04 гривень (заборгованість за кредитом), то відповідно ця сума підлягає стягненню з відповідача разом зі сплатою процентів за користування кредитом в сумі 1 821 гривня. Судом встановлено, що позивач в своєму позові просить стягнути з відповідача комісію в розмірі 47 583,50 гривень, з чим суд не може погодитись так як спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту. Особливості регулювання відносин за договором споживчого кредитування встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів», за положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Аналогічні положення містить п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10 травня 2007 року (були чинними на час виникнення спірних правовідносин), згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 ст.1). Отже, за змістом наведених норм послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Суд приходить до висновку, що встановлена п.2.6 кредитного договору плата за супроводження кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні цього Закону. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року при розгляді справи № 6-2071цс16, предметом якої був спір про визнання недійсним положення кредитного договору, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та фізичною особою, яким встановлено плату за обслуговування кредиту (комісію). При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ст.ст.1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Також, суд бере до уваги доводи представника відповідача про те, що сума нарахованої пені у розмірі 80258,21 гривень значно перевищує розмір отриманих за кредитним договором коштів та розмір збитків, які були завдані позивачу неналежним виконанням умов укладеного між сторонами договору. За приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, розрахунок розміру заборгованості, суд вважає, що розмір пені, нарахованої за неналежне виконання умов договору в розмірі 80258,21 гривень, підлягає зменшенню з урахуванням приписів ч. 3 ст. 551 ЦПК України. Щодо позиції відповідача про пропущення позивачем строків позовної давності, то суд встановив наступне. Представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, відповідно до якої останній просить застосувати строк давності починаючи з вересня 2014 року і щодо окремих несплат, всього на суму 10958,60 гривень Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Судом встановлено, що 19 лютого 2014 року між банком і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № R011.001-ТЕК.0042393, згідно якого банк надав відповідачу споживчий кредит в розмірі 93000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 8,25 % річних та 1,79 % щомісячної комісії за супроводження кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за її користування кредитом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Правова позиція Верховного суду України зазначає, що поряд зі встановленням строку дії договору сторони (банк та клієнт) встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів згідно графіку платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, графік платежів є складовою частиною договору, в ньому зазначено умови погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів, що визначено місяцями. Також Верховний суд України прийшов до висновку, що у разі якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Умовами Додатку №1 до Кредитного договору №R011.001-ТЕК.0042393 від 19.02.2014 визначені дати, коли Позичальник [PERSON] зобов`язаний здійснювати щомісячні внески для погашення заборгованості за Кредитним договором. Відповідач в вересні 2014 року не сплатив кошти на погашення основної суми кредиту, внаслідок чого почала утворюватись заборгованість. Згідно п.11.2 укладеного кредитного договору, закінчення строку дії договору не тягне припинення невиконаних до моменту його закінчення зобов`язань сторін. Оскільки Кредитним договором встановлені окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право Банку вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором №R011.001-ТЕК.0042393 від 19.02.2014 заборгованість виникла у відповідача 18.09.2014 в сумі 3558,60 грн., 20.10.2014 в сумі 1500 грн., 18.11.2014 в сумі 1500 грн., 20.04.2015 в сумі 2100 грн., 19.05.2015 в сумі 2300 гривень. Отже, оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з вересня 2014 року, а позов заявлено позивачем до закінчення строку дії договору, тобто до 19.02.2019 року, а саме 20.06.2018 року, то суд вважає, що позивачем строк звернення до суду з даним позовом пропущено не було. Тому,дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредиту, що складається з заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 69046,04 гривень; прострочені відсотки у сумі 1821,70 гривень та пені у в сумі 10 000 гривень. У відповідності до ст. 141 ЦК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1210,12 грн. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 526, 530, 533, 536, 549-552, 553-554, 610, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, та

Outcome: partial