Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

В вересні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач зареєстрований у спірній квартирі , але з 2009 року в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, речі відповідача у квартирі відсутні, виїхав для проживання у м.Бровари. У добровільному порядку відповідач не припинив свою реєстрацію у квартирі, чим порушує права позивача, як власника квартири, тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі на підставі вимог ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та надала пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві, наполягала на задоволенні позову, зазначила, що вона власник квартири, яку викупила у відповідача після розірвання шлюбу, відповідач з 2009 року в квартирі не проживає, стосунки з ним не підтримує, відомо, що він переїхав до м.Бровари та має нову родину. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду підстав, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями. Представник третьої особи ТОВ "Житло-Плюс" в судове засідання не з'явився,надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони є сусідами позивача, яка сама із дитиною проживає у спірній квартирі, відповідач в квартирі не проживає, приймали участь у складанні акту про не проживання відповідача та повністю підтверджують, що він з 2009 року не проживає у квартирі. З огляду на те, що в матеріалах справи досить даних про права та обов'язки сторін, справа розглянута у відсутності відповідача при заочному розгляді, що не суперечить вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 23.03.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, в рішенні суду заначено, що сімейні відносини між подружжям припинені з вересня 2011 року. Судом встановлено, що позивач є власником кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 04.09.2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідченого та про що проведено реєстрацію права власності на зазначену квартиру на ім'я позивача та видано витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно 04.09.2013 року . Згідно довідки ТОВ «Житло-Плюс» від 19.09.2015 року відповідач [PERSON] зареєстрований в кв. [ADDRESS]. Відповідно до акту, складеного ТОВ «Житло-Плюс» від 16.09.2015 року відповідач [PERSON] в кв. [ADDRESS] не проживає з 2009 року. Відповідно до вимог ч.2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Та відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до наданих суду доказів позивач є власником спірної квартири, тому до правовідносин, які виникли між сторонами по справі слід застосовувати вимоги законодавства, які регулюють правовідносини у сфері права власності, у зв'язку із чим посилання позивача на вимоги ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, які регулюють правовідносини щодо державного житлового фонду, не можуть бути застосовані до зазначених правовідносин. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд тв. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однією з підстав для зняття з реєстрації є позбавлення права користування жилим приміщенням відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування, вільний вибір місця проживання в Україні". Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, покази свідків, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад п'ять років у спірній квартирі не проживає, права власності на квартиру не має, втратив право користування спірною квартирою, тому позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат сплачених позивачем складає 487,20 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору у сумі 487,20гривень

Outcome: approved