Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] селищної ради Підволочиського району Тернопільської області, третіх осіб Бюро технічної інвентаризації у [PERSON] районі, [PERSON] районного управління держгеокадастру у Тернопільській області, Кооперативне торгово-виробниче підприємство [PERSON] райСТ, [PERSON] районне споживче товариство про припинення права користування земельною ділянкою, визнання права користування земельною ділянкою. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 31 липня 2014 року на підставі договору дарування набув право власності на комплекс будівель та споруд по вул. Шевченка,8 у сел. Підволочиську Тернопільської області. Вказане підтверджується витягом від 31 липня 2014 року за № ЕЕЕ 597785 про реєстрацію прав власності на комплекс будівель ринку. Посилаючись на вимоги ч.3 ст. 7 ЗУ «Про оренду землі», згідно яких до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю ділянку, а також ст. 120 ЗК України, згідно якої у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою на якій розташовані ці обєкти, а тому вважає, що до нього перейшло право оренди земельної ділянки, яке перебувало у користуванні [PERSON] райСТ, а останнє припинило право на користування тією земельною ділянкою, на якій розміщені обєкти набутого позивачем нерухомого майна. У звязку з тим, що він неодноразово звертався із заявами до [PERSON] селищної ради з метою укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розміщені будівлі та споруди за адресою вул. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську і постійно отримував відмови, просить припинити право користування земельною ділянкою та визнати за ним право користування спірною земельною ділянкою. У судовому засіданні представники позивача, користуючись наданим їм правом, що передбачено ст. 31 ЦПК України, уточнювали та доповнювали заявлені позивачем позовні вимоги та остаточно просять визнати незаконною відмову [PERSON] селищної ради [PERSON] в оформленні права землекористування під обєктом приватної власності комплексом будівель та споруд ринку по вул. Шевченка, 8 , визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою, площею 0,215 га за адресою вул.. Шевченка, 8 та припинити право постійного користування [PERSON] районним споживчим товариством земельною ділянкою площею 0,215 га по вул.. Шевченка, 8 у сел.. [PERSON] Тернопільської області, що було надано згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР № 001084 від 01 вересня 1997р у звязку з набуттям [PERSON] права власності на комплекс будівель і споруд ринку. Уточнені та доповнені вимоги мотивували тим, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року набув, а у подальшому подарував позивачу [PERSON] відповідно до договору дарування від 31 липня 2014 року комплекс будівель та споруд ринку в.т.ч. торговий павільйон з складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральня загальною площею 71,0 кв.м, два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. Власність позивача [PERSON] була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 31 липня 2014 року. Тому, відповідно з моменту реєстрації за [PERSON] права власності на обєкти нерухомого майна, у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 ЦК України, вважають, що він має право на користування земельною ділянкою необхідною для обслуговування комплексу будівель та споруд, позаяк чинним законодавством та судовою практикою чітко закріплено принцип цілісності обєкта нерухомого майна із земельною ділянкою на якій він розташований, однак [PERSON] селищна рада безпідставно та незаконно відмовила йому в оформленні права землекористування на спірну земельну ділянку, незважаючи на те, що позивач неодноразово звертався до відповідача щодо переоформлення ділянки, однак заяви не були включені до порядку денного та не були розглянуті на пленарних засіданнях сесії селищної ради, а відмова була оформлена одноособово листами селищного голови, а тому і вважає дані листи за підписом селищного голови як відмови в наданні земельної ділянки в користування. Враховуючи те, що позивач в інакший спосіб не має можливості захистити своє невизнане право на законне отримання в користування земельної ділянки необхідної для обслуговування власних будівель, просить уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача проти задоволення уточнених та доповнених позовних вимог категорично заперечили та пояснили, що у [PERSON] селищної ради є усі підстави вважати, що будівлі та споруди ринку по вул. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську Тернопільської області набуті позивачем [PERSON] на підставі договору дарування від 31 липня 2014 року, який не відповідає вимогам чинного на момент його вчинення законодавства. Зокрема до ЦК України у 2009 році було внесено зміни до ст. 377, згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Розмір та кадастровий номер земельної ділянки є істотними умовами договору, які передбачають та підтверджують набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, тому укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що повязане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера, проте із долученого позивачем до матеріалів справи договору дарування від 31 липня 2014 року відсутня істотна умова, а саме кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований комплекс будівель та споруд ринку. Також посилається на те, що у попереднього власника будівель та споруд ринку по вул. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську Тернопільської області не було зареєстровано жодного речового права на спірну земельну ділянку, а відтак воно і не могло перейти до позивача [PERSON], тому судом першої інстанції у своєму рішенні від 01 грудня 2015 року невірно встановлено, що у 1997 році [PERSON] селищна рада надала земельну ділянку по вул. Шевченка, 8 у сел.. [PERSON] Тернопільської області у постійне користування саме [PERSON] райСТ, а не іншій особі, оскільки згідно державної статистичної звітності форма 6-зем станом на 01 січня 2015 року та земельно-облікових документів по [PERSON] селищній раді, наявних у відділі Держземагенства у [PERSON] районі, по вул. Шевченка, 8, рахується земельна ділянка у сел. Підволочиську Тернопільської області, загальною площею 0.2140 га. під обєктом «[PERSON] продовольчий ринок», а [PERSON] райСТ не являється правонаступником [PERSON] райСТ «Ринок». Крім того, за адресою Шевченка, 8 у сел. Підволочиську Тернопільської області знаходилась юридична особа «Кооперативне торгово-виробниче підприємство «[PERSON] РайСТ», якому і фактично було надано у 1997 році в користування земельну ділянку за цією ж адресою. Відповідно до рішення № 1576 від 17 квітня 2015 року сорокової сесії та № 1627 від 16 червня 2015 року сорок першої сесії [PERSON] селищної ради за результатами розгляду колективної заяви підприємців було створено тимчасову контрольну комісію селищної ради щодо вивчення ситуації на ринку по вул.. Шевченка, 8 у сел.. [PERSON] Тернопільської області і у телефонному режимі позивача [PERSON] повідомлено про порядок денний, дату, час та місце проведення засідання, однак на засідання комісії не прибув, жодних пояснень чи документів користування земельною ділянкою не надав. З огляду на вищевикладене вважають, що заявлені позовні вимоги позивача є безпідставними, до задоволення не підлягають, а тому в позові просять відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] райСТ [PERSON] вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до задоволення, пояснив, що являється головою правління [PERSON] райСТ. Згідно статуту [PERSON] райСТ є юридичною особою, має право від свого імені укладати угоди, придбавати майно і набувати майнові та особисті немайнові права, створювати (реорганізовувати, ліквідовувати) на території України та/або за її межами філії, представництва, інші відокремлені підрозділи, бути засновником (учасником, акціонером) будь-яких юридичних осіб. У 1995 році [PERSON] райСТ дійсно створено «Кооперативне торгово-виробниче підприємство», предметом діяльності якого була організація і здійснення торгівлі. Для цього власником майна, а саме [PERSON] райСТ було передано в оперативне управління майно підприємства, яким КТВП не могло розпоряджатись без згоди власника, однак спірна земельна ділянка не передавалась КТВП та рахувалась за [PERSON] райСТ згідно державного акту на право постійного користування. Вищим органом підприємства являлось правління [PERSON] райСТ і питання реорганізації (злиття, приєднання, розділення та ліквідація) здійснюється лише за рішенням правління райСТ. У звязку з важким фінансовим становище підприємство фактично припинило своє функціонування ще у 2009 році, хоча і надалі залишається зареєстроване. У 2011 році [PERSON] райСТ через прилюдні торги було продано майно підприємства, а саме комплекс будівель та споруд по вул. Шевченка,8 у сел. Підволочиську Тернопільської області, яке придбав громадянин [PERSON] У звязку з набуттям права власності на обєкти нерухомого майна, [PERSON] райСТ, яке мало право постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщувались обєкти нерухомості на підставі державного акту, звернулись в селищну раду з метою переоформлення земельної ділянки на власника нерухомого майна, однак їм було відмовлено, у звязку з відсутністю кадастрового номера на земельну ділянку та погодження меж сусідніх землекористувачів, тому вже протягом тривалих років наявні судові тяжби з приводу спірної земельної ділянки, що по праву повинна належати особі яка є власником нерухомого майна. Враховуючи те, що власником майна є позивач [PERSON], тому не заперечує проти того, щоб у [PERSON] райСТ вилучили дану земельну ділянку та передали в користування позивачу [PERSON], а тому позовні вимоги просить задоволити. Представники третіх особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору : - Бюро технічної інвентаризації у [PERSON] районі, в судове засідання не зявились, однак подали суду заяву згідно якої просять справу вирішити у їх відсутності. - [PERSON] районного управління держгеокадастру у Тернопільській області в судове засідання не зявились, однак подали суду заяву, згідно якої просять справу вирішити у їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують та надали письмове пояснення щодо суті предмету спору. - Кооперативного торгово-виробничого підприємства [PERSON] райСТ в судове засідання не зявились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи у їх відсутності чи відкладення судового засідання не подавали. За вказаних обставин суд у відповідності до вимог ст.. 169 ЦПК України вважає, що справу слід вирішити у їх відсутності на підставі поданих сторонами доказів. Суд, заслухавши доводи представників позивача, заперечення представників відповідача, міркування та пояснення третьої сторони, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, проаналізувавши у повній сукупності подані сторонами докази, приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних міркувань : Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Обираючи спосіб захисту порушеного права позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про припинення права користування земельною ділянкою, визнання права користування земельною ділянкою та визнання незаконною відмови в оформленні права землекористування. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд виходив із того, що 11 липня 2013 року за результатами проведеного спілкою споживчих товариств Тернопільської області аукціону з продажу майна належного згідно свідоцтва про право власності від 09 липня 1998 року зареєстрованого [PERSON] РБТІ від 17 липня 1998 року за реєстровим № 27 у реєстровій книзі № 01 [PERSON] районному споживчому товариству (протокол № 2 від 11 липня 2013 року), [PERSON] був визнаний переможцем аукціону з продажу лоту № 19 комплексу будівель та споруд, в.т.ч. критий торговий павільйон з адмінприміщеннями, торговий павільйон з складськими приміщеннями, вбиральня, торговий піднавіс 2 одиниці, що знаходиться по вул. Шевченка, 8 сел. Підволочиську Тернопільської області, з продажною ціною 1385000 грн. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серії ЕЕЕ 570713 [PERSON] станом на 12 червня 2014 року являвся власником комплексу будівель і споруд ринку, в.т.ч. торговий павільйон з адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон з складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м, вбиральня загальною площею 71,0 кв.м., два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м, загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. Згідно договору дарування від 31 липня 2014 року [PERSON] подарував, а позивач [PERSON] прийняв у дарунок комплекс будівель та споруд ринку по вул. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську, в.т.ч. торговий павільйон з адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон з складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м, вбиральня загальною площею 71,0 кв.м., два торгових під навіси загальною площею 103,4 кв.м, загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25009551 від 31 липня 2014 року комплекс будівель та споруд ринку, в.т.ч. торговий павільйон з адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон з складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м, вбиральня загальною площею 71,0 кв.м., два торгових під навіси загальною площею 103,4 кв.м, загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. по вул.. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську Тернопільської області належить на праві власності позивачу по справі [PERSON] Даний договір дарування оскаржувався відповідачем по справі, проте рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] селищної ради, третіх осіб на стороні позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третьої особи приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору недійсним - відмовлено. Будь яких належних та допустимих доказів скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно позивача [PERSON] на час розгляду справи сторонами не представлено, а судом не здобуто. Таким чином судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить комплекс будівель та споруд ринку, в.т.ч. торговий павільйон з адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон з складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м, вбиральня загальною площею 71,0 кв.м., два торгових під навіси загальною площею 103,4 кв.м, загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. по вул. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську Тернопільської області. Разом із тим, згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР № 001084 від 01 вересня 1997 року [PERSON] райСТ під обєктом «[PERSON] продовольчий ринок» смт. Підволочиськ вул. Шевченка, 8 [PERSON] селищною радою відповідно до рішення 16-ї сесії ХХІІ скликання [PERSON] ради народних депутатів від 27 серпня 1997 року за № 237 надано в постійне користування для виробничих потреб і обслуговування будівель земельну ділянку площею 0.221 га. 08 грудня 2006 року згідно рішення № 1604 внесено зміни щодо площі земельної ділянки та передано громадянину [PERSON] земельну ділянку площею 60 м. кв. З відповіді Головного управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Тернопільської області вбачається, що згідно земельно-облікових документів на земельну ділянку по вул.. Шевченка, 8 у сел.. [PERSON] Тернопільської області, 01 вересня 1997 року [PERSON] селищною радою видано Державний акт на право постійного користування землею [PERSON] райСТ під обєктом «[PERSON] продовольчий ринок». Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру станом на 21 лютого 2017 року даній земельній ділянці кадастровий номер не присвоєно та дані про земельну ділянку не внесено у національну кадастрову систему. У відповідності до п.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» земельна ділянка рахується сформованою. Перехід права на земельну ділянку у випадку зміни власника нерухомого майна, яке знаходиться на даній земельній ділянці регулюється ст. 120 ЗК України. Таким чином судом встановлено, що на час відчуження [PERSON] обєкту нерухомого майна, а саме комплексу будівель та споруд ринку по вул. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську Тернопільської області, [PERSON] райСТ згідно Державного акту мало право постійного користування земельною ділянкою під обєктом «[PERSON] продовольчий ринок» площею 0.221 га. за мінусом 60 м. кв., які були вилучені у 2006 році. Відповідно до п. «е» ч.1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. За вказаних обставин, враховуючи прямі вимоги п «е» ч.1 ст. 141 ЗК України, та, беручи до уваги, що [PERSON] райСТ, якому належав на праві власності комплекс будівель та споруд ринку, що знаходиться по вул. Шевченка, 8, в сел. Підволочиську Тернопільської області, відчужило обєкт нерухомого майна [PERSON], котрий у подальшому дане нерухоме майно подарував позивачу [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги позивача про припинення права постійного користування земельною ділянкою [PERSON] райСТ під обєктом «[PERSON] продовольчий ринок, що було надано на підставі державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР № 001084 від 01 вересня 1997 року площею 0.221 га. за мінусом 60 кв.м. по вул. Шевченка-8 у сел. Підволочиську Тернопільської області є підставною та підлягає до задоволення. Разом із тим, відповідно до вимог ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому застосування положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи вищевказані норми Закону та викладену правові позиції Верховного Cуду України у справах за № 6-253цс16, 6-2225 цс16, можна дійти висновку, що у [PERSON], а у подальшому у позивача [PERSON], після придбання нерухомого майна, а саме комплексу будівель та споруд ринку та після державної реєстрації одночасно виникло право на земельну ділянку для обслуговування нерухомого майна незважаючи на те, що земельна ділянка не була зареєстрована одночасно з правом на нерухомість, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, тобто право користування. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ч.1, 3 ст. 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Отже правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обовязків сторін цього договору. За договором дарування відповідно до вимог ст. 717 ЦК України одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні(обдарованому) безоплатно майно у власність. Саме з моменту укладення договору дарування, прийняття позивачем [PERSON] дарунка та проведення його державної реєстрації 31 липня 2014 року до нього перейшло право користування земельною ділянкою, без зміни її цільового призначення на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, тобто право користування. Разом із тим судом досліджувався договір дарування від 31 липня 2014 року на предмет чи визначалася сторонами під час укладення договору площа земельної ділянки, однак п.11 договору нотаріусом лише розяснено сторонам зміст ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. При визначенні розміру земельної ділянки суд виходить із того, що позивачем надано розрахунок потреби площі земель для обслуговування комплексу будівель та споруд ринку у сел. Підволочиську по вул. Шевченка, 8 Підволочиського району Тернопільської області, проведеного ІОП [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат архітектора серії АР № 000030 від 02 грудня 2010 року), згідно якого земельна ділянка площею 0,2152 га., може бути надана гр.. [PERSON] для обслуговування комплексу будівель та споруд ринку. Площа земельної ділянки необхідної для обслуговування обєктів адміністративно - виробничого призначення визначалася у межах встановленої нормативної мінімальної щільності забудови згідно вимог табл.. 6.1 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських та сільських поселень» з врахуванням приміток до вказаної таблиці. Площа забудови на вказаній земельній ділянці становить 804,0 кв.м., площа мощення, яка забезпечує проїзд до вказаних будівель становить 1348,0 кв.м., враховуючи існуючу містобудівну ситуацію площа земельної ділянки для обслуговування комплексу будівель та споруд ринку становить 2152 кв.м. яка є нормативно достатньою та не перевищує максимального показника. Будь яких інших розрахунків щодо зменшення чи збільшення площі спірної земельної ділянки, необхідної для обслуговування обєктів нерухомого майна, сторонами не надано, а судом не здобуто. Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в\~першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не\~обмежується правом власності на\~фізичні речі та\~є\~незалежним від\~формальної класифікації в\~національному законодавстві. Певні інші права та\~інтереси, що\~складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і відповідно, «майном» у\~розумінні цього положення. Дана справа що\~розглядається, полягає у\~тому, чи\~надавали заявнику обставини справи, які розглядалися у\~цілому, мати право на\~інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу, тобто чи мав він право надіятися (очікувати) на отримання земельної ділянки у користування від попереднього землекористувача, яке походить безпосередньо з\~чинного та\~передбачуваного положення національного законодавства. Так, згідно ч.2 ст. 120 ЗК України передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно п.п. «г» п.18 Постанови ПВС України №7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції Закону України від 05 листопада 2009 р. № 1702-VI (1702-17). Таким чином позивач [PERSON]Т у відповідності до вимог ст. 120 ЗК України та ст.377 ЦК України має право на користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а саме земельною ділянкою площею 0.2152 га. по вул. Шевченка-8 у сел. Підволочиську Тернопільської області для обслуговування набутого ним комплексу будівель та споруд ринку, у тому числі торговий павільйон із адміністративними приміщеннями, загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральнею загальною площею 71,0 кв.м., два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м. загальна площа згідно технічного паспорта 722,9 кв.м. Відповідно до вимог ст. ст. 1, 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути не лише законним та обґрунтованим, але й і справедливим. Згідно ст. 13 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Дана стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування п.63 Рішення Європейського Суду з прав людини «[PERSON] проти України, а також "Кудла проти [PERSON]" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI). На думку суду у даному конкретному випадку дотримано ефективний як з практичної так і з юридичної точки зору спосіб юридичного захисту права позивача [PERSON] та досягнуто балансу між інтересами суспільства та інтересами позивача [PERSON] За вказаних обставин позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання за ним права користування спірної земельної ділянки є підставними та підлягають до задоволення, оскільки в інший спосіб ніж ним обраний, останній не мав можливості скористатися ефективними засобами захисту та захистити свої права, позаяк голова селищної ради не виносив питання по заявах позивача на розгляд сесії селищної ради через відсутність у позивача [PERSON] кадастрового номеру земельної ділянки, яку останній не міг надати по тій причині, що присвоєння кадастрового номеру повинно відбуватись після затвердження самою ж селищною радою технічної документації, тобто фактично позбавив позивача пройти юридично закріплену процедуру визначену ст. ст. 123- 124 ЗК України. Разом з тим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання незаконної відмови [PERSON] селищної ради в оформленні права землекористування слід відмовити, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. На підтвердження відмови селищної ради в оформленні землекористування позивачем представлено ряд заяв на імя заступника та селищного голови та голови селищної ради, зокрема щодо створення комісії для наведення порядку на придбаному ним обєкті нерухомого майна, укладення договору оренди землі, наданні дозволу на виготовлення технічної документації. У свою чергу селищний голова у своїх відповідях на заяви позивача звертав увагу на усунення недоліків та приведення наданих документів у відповідності до вимог ст. 123 ЗК України, зокрема представлення нотаріально посвідченої заяви щодо вилучення земельної ділянки у попереднього власника, надання кадастрового номеру спірної земельної ділянки. Щодо останнього пункту то представник органу місцевого самоврядування чітко усвідомлював, що позивач [PERSON] не зможе надати їм кадастрового номеру земельної ділянки, оскільки для його отримання необхідне погодження технічної документації сесією селищної ради та подальшої реєстрації земельної ділянки у відповідній службі та присвоєння кадастрового номера, тобто між позивачем та керівником селищної ради велась переписка, однак будь яких доказів того, що позивач звертався безпосередньо до відповідного органу місцевого самоврядування, які б у відповідності до вимог п.34 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішили питання дозволу на розроблення проекту землеустрою на пленарному засіданні надано не було, оскільки селищний голова в одноособовому порядку надавав відповіді, не виносячи клопотання позивача [PERSON] на сесію селищної ради і позивачем [PERSON] не оскаржувались такі дії селищного голови в порядку КАС України, а тому і дані вимоги є передчасними та до задоволення не підлягають. Суд також не бере до уваги доводів представників відповідача, оскільки вони повністю спростовані як поясненнями представників позивача, так і третьої особи, письмовими доказами, зокрема статутом [PERSON] райСТ, статутом КТВП [PERSON] райСТ, постановою [PERSON] райСТ від 03 серпня 2009 року про припинення діяльності КТВП, а також наданими дослідженими та проаналізованими у судовому засіданні доказами. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed