Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог, та з врахуванням ухвали Сихівського районного суду м.Львова від 06 липня 2015 року про закриття провадження по справі в частині вимог, просить: визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії [PERSON] міської ради від 10 липня 2014 року №3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах»; визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії [PERSON] міської ради від 31 липня 2014 року №3730 «Про продаж земельної ділянки на вул.Бережанській, 7 з аукціону під забудову»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м.Львів, вул.Бережанська, 7, площею 0,0868га, від 07 жовтня 2014 року укладений між [PERSON] міською радою та [PERSON]. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що успадкувала будинковолодіння №5 по вул.Бережанській у м.Львові згідно свідоцтва про право на спадщину від 1 березня 2012 року після смерті [PERSON], яка успадкувала зазначене будинковолодіння після смерті [PERSON], яка успадкувала його після смерті [PERSON], та яка в свою чергу успадкувала його після смерті [PERSON]. На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину вона - [PERSON] зареєструвала своє право власності на нерухоме майно, в тому числі огорожу навколо земельної ділянки площею 0.3436 га, у КП ЛОР «БТІ та ЕО». Зазначає, будинковолодіння в цілому належало [PERSON] на праві особистої власності. Згідно постанови Винниківського райвиконкому №30 від 17 грудня 1946 року йому в цілому було передано садибу евакуйованої до Польщі [PERSON], яка залишила житлові будівлі площею 270 м.кв, землю 0,43 га, в тому числі орної 0,29 га, що стверджується архівною довідкою від 11.09.2014 року. В той час населений пункт, в якому розташовувалось вказане майно називався село Козельники, колишнього Винниківського району. Згідно висновку про реєстрацію будинковолодіння від 23 червня 1958 року за [PERSON] було зареєстровано право особистої власності на будинковолодіння в цілому, що стверджується також відповідним висновком [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації при [PERSON] облвиконкомі від 25 березня 1961 року. В 1959 році була проведена інвентаризація земель уже [PERSON] міської ради, за результатами якої, земельна ділянка, загальною площею 3090кв.м., по вулиці Бережанській у м.Львові, залишена в користуванні [PERSON] до фактичного вилучення, оскільки встановлено, що земельна ділянка, площею 1890 кв.м., підлягає вилученню і включенню в міськземфонд. Однак, в подальшому, рішення, яким би ця частина земельної ділянки, площею 1890 кв.м., була вилучена і включена до земельного фонду [PERSON] міської ради прийнято не було, рішення суду, яким би примусово припинялось право користування земельною ділянкою також не виносилось. А відтак, до неї [PERSON], як спадкоємниці [PERSON], разом із правом власності на нерухоме майно перейшло і право користування земельною ділянкою на якій воно розміщено, загальною площею 3090кв.м. Незважаючи на наведене, [PERSON] міська рада не визнає її права користування зазначеною земельною ділянкою та 12 липня 2012 року прийняла ухвалу сесії №1642 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 21 травня 2009 року №2683 та затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на земельних аукціонах», та згідно п.1 додатку №1 до переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність на земельних торгах (аукціонах), за рахунок земель житлової та громадської забудови включена земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7, орієнтовною площею 0,900га. 10 липня 2014 року [PERSON] міська рада приймає оскаржувану ухвалу №3603, якою затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0868га, і припинила громадянці [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0868га, по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, без посилання на підставу припинення права користування. Таким чином [PERSON] міська рада визнає, що існує право користування земельною ділянкою, на яку затверджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для продажу, і що необхідно цю земельну ділянку вилучити з користування, однак вчинила дію «припинити право користування земельною ділянкою», що не передбачено законодавством, ще й припинила це право невідомій особі [PERSON]. Станом на прийняття ухвали №3603, користувачем вказаної земельної ділянки була вона - [PERSON], тому вирішувати питання щодо вилучення земельної ділянки слід було по відношенню до неї. Так, відділ Держземагенства у м.Львові повідомив листом за №40/3/110 про те, що за адресою: вулиця Бережанська, 5 право користування земельною ділянкою площею 0,03460 га належить [PERSON], однак міська рада не встановила особи землекористувача і не вжила законних заходів для вилучення земельної ділянки. Вважає зазначені ухвали [PERSON] міської ради протиправними та такими, що порушують її право на користування зазначеною земельною ділянкою, як спадкоємниці після смерті [PERSON]. Оскільки добровільної відмови від користування земельною ділянкою ніхто не заявляв, то оскаржувана ухвала №3603 від 10 липня 2014 року прийнята за межами компетенції [PERSON] міської ради, оскільки такі дії можуть бути вчинені тільки судом і на підставах передбачених законодавством. Так, 07 жовтня 2014 року [PERSON] міська рада уклала оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м.Львів, вул.Бережанська, 7, площею 0,0868 га з відповідачем [PERSON]. Однак, жодного доказу існування земельної ділянки під №7 по вул.Бережанській у м.Львові немає, натомість фактично відповідачу [PERSON] [PERSON] міською радою продано земельну ділянку, яка перебуває в її користуванні разом з будинком №5 по вулиці Бережанській у м.Львові та будь-якого акту про узгодження меж земельної ділянки не складалося. Як ж вбачається з відповіді Сихівської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 25 січня 2014 року та Галицької районної адміністрації [PERSON] міської ради від 12 лютого 2014 року, поштова адреса вул.Бережанська, 7 у м.Львові не присвоювалась. Укладення ж договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні, суперечить вимогам [PERSON] кодексу України, оскільки земельні ділянки, які знаходяться у користуванні можуть надаватись лише після їх вилучення у користувача в порядку встановленим [PERSON] кодексом України. Стверджує, що відповідач [PERSON] знала, що придбала земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні, оскільки є її сусідкою бачила та знала, що така земельна ділянка огороджена її огорожею, вона доглядає свій сад, збирає врожай з фруктових дерев і кущів. Співвідповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, який прийнятий до спільного розгляду з первісним, в якому просить зобов'язати [PERSON] та інших осіб не чинити перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, площею 0,0868га, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року придбала земельну ділянку №7 по вулиці Бережанській у м.Львові, загальною площею 0,0868га, що стверджується відповідним витягом з Державного реєстру прав нерухому майно про реєстрацію права власності. А відтак, має законне право володіння, користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою. Однак, відповідачем [PERSON], яка не має жодного правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку, чиняться їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, загальною площею 0,0868га. Вважає надуманими та безпідставними покликання [PERSON] на те, що вона має право користування земельною ділянкою площею 0,3436 га по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові, виходячи з наступного. Згідно архівного витягу №Г-1332 від 09 листопада 2011 року з рішення Виконавчого комітету [PERSON] міської ради депутатів трудящих №683 від 23 червня 1959 року, за будинковолодінням №5 по вулиці Бережанській у м.Львові закріплено земельну ділянку площею 1200кв.м. та визначено площу земельної ділянки, що підлягає включенню в міськземфонд у розмірі 1890кв.м.; земельні ділянки, які підлягають вилученню та зарахуванню до міського земельного фонду як лишки чи самовільно захоплені ділянки залишено в тимчасовому користуванні за землекористувачами до їх фактичного вилучення. А тому, вважає, що за будинковолодінням №5 по вулиці Бережанській у м.Львові було закріплено в постійному користуванні земельну ділянку площею лише 1200кв.м., а решта землі до вказаного будинковолодіння починаючи з 23 червня 1959 року не належала і перебувала в тимчасовому користуванні до моменту вилучення. Зазначає, що згідно земельно-кадастрових даних земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові входила в межі земельної ділянки площею 0,3460га, яка знаходилася в користуванні громадянки [PERSON] без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. Натомість [PERSON] не є спадкоємцем чи співвласником будинковолодінням №5 по вулиці Бережанській у м.Львові, а власники цього будинковолодіння, в тому числі і [PERSON] спадкували лише земельну ділянку площею 1200кв.м. Ухвалою [PERSON] міської ради від 10 липня 2014 року за №3603 [PERSON] припинено право користування земельною ділянкою. Стверджує, що жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, площею 0,0868га, яка придбана нею у встановленому законом порядку, у [PERSON] немає, ні право користування, ні право власності на таку нею не реєструвалося та в неї не виникало, плату за таку земельну ділянку [PERSON] не вносила, а тому безпідставно чинить їй перешкоди у користуванні власністю. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповідних уточненнях, зустрічний позов [PERSON] заперечили з підстав викладених в первісному позові, просять в задоволенні такого відмовити. Відповідач за первісним позовом та відповідно позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов [PERSON] заперечили з підстав викладених в зустрічному, зустрічний підтримали та просять задоволити, надали суду пояснення аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві та відповідних письмових поясненнях та запереченнях. Представник відповідача [PERSON] міської ради первісний позов [PERSON] заперечив, зустрічний позов [PERSON] визнав та просить задоволити, надав суду пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях. Ствердив, що [PERSON] міська рада не приймала рішення про вилучення земельної ділянки площею 1890кв.м. у [PERSON], оскільки не було що вилучати, остання не мала права власності чи користування земельною ділянкою. Спірна земельна ділянка була власністю [PERSON] міської ради та згідно довідки Держземагенства знаходилася в фактичному користуванні [PERSON] без належним чином оформлених документів, а ухвалою [PERSON] міської ради від 10 липня 2014 року за №3603 таке право користування було припинено. Стверджує, що жодних документів, які засвідчують право користування землею ніхто із спадкодавців [PERSON] не мав, що свідчить про незаконність користування земельною ділянкою. [PERSON] успадкувала земельну ділянку на якій знаходиться житловий будинок площею 1200кв.м. Також зазначив, що у 1996 році державним підприємством геодезії, картографії та кадастру в Західному регіоні виконувались роботи по створенню кадастрових планів на земельні ділянки юридичних та фізичних осіб м.Львова. Роботи носили інформаційний характер, тобто визначали усіх власників та користувачів земельних ділянок, тому межі земельних ділянок на місцевості вносились із словесних показів користувачів, актів погодження і встановлення меж не вимагались, а також не вимагалось юридичного підтвердження права користування земельними ділянками. Площі земельних ділянок по кожному користувачу визначались по аерознімках методом геометричних фігур. Аерознімки не були приведені до єдиного масштабу, так як носили інформаційний характер, потрібно було визначити всіх землекористувачів та приблизну площу. Надалі по цих матеріалах були сформовані анкети, в яких зазначалась інформація по кожному землекористувачу та доводилася до кожного землекористувача. Тому можливо, що при польовому дешифруванні земельна ділянка між житловими будинками №5 та №9 по вулиці Бережанській у м.Львові була віднесена до земельної ділянки по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові, або ж була допущена помилка [PERSON] міським управлінням земельних ресурсів при внесенні даних в базу земельно-кадастрових даних. Вважає безпідставними покликання позивача [PERSON] на те, що поштового номера №7 по вулиці Бережанській у м.Львові немає, оскільки в даному випадку йдеться про номер земельної ділянки, а не поштовий номер житлового будинку, які присвоюються районними адміністраціями. Згідно ж земельно-кадастрових даних, наданих листом управління Держкомзему у м.Льові від 25.04.2012 року за №40/3/281, земельна ділянка на вулиці Бержанській, 7 у м.Львові, що затверджена для продажу на земельних торгах, входить в межі земельної ділянки площею 0,3460 га, яка знаходиться в користування [PERSON] без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. Стверджує, що межі земельної ділянки було погоджено висновком узгоджувальної комісії. На спірній земельній ділянці по вулиці Бержанській, 7 у м.Львові відсутні будь-які об'єкти нерухомого майна, така земельна ділянка була вільною. Житловий будинок та інші споруди, які належать [PERSON] розташовані на земельній ділянці наданій їй для їх обслуговування ухвалою [PERSON] міської ради від 24 жовтня 2013 року за №2822. А відтак, приймаючи оскаржувану ухвалу [PERSON] міська рада діяла в межах наданих їй повноважень, а [PERSON] жодних прав на земельну ділянку №7 по вулиці Бержанській у м.Львові немає. Представник третьої особи Державної інспекції сільського господарства в Львівській області в судовому засіданні 21 січня 2015 року первісний позов [PERSON] підтримав, зустрічний позов [PERSON] заперечив. В подальшому третя особа Державна інспекція сільського господарства в Львівській області явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, за наявних у справі достатніх доказів. Допитана у якості свідка відповідач за первісним позовом та відповідно позивач за зустрічним позовом [PERSON], зазначила, що їй відомо, що спірною земельною ділянкою користувалась, доглядала сад і збирала урожай з дерев [PERSON], а після її смерті [PERSON]. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання допитаної у якості свідка [PERSON], дослідивши матеріали даної справи, матеріали інвентаризаційної справи по вул.Бережанській, 5 у м.Львові, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] виник спір відносно однієї й тієї ж самої земельної ділянки, загальною площею 0,0868га, що знаходиться біля будинку №5 по вулиці Бережанській у м.Львові, який на праві приватної власності належить [PERSON], та в цей ж час на підставі оскаржуваних [PERSON] ухвал [PERSON] міської ради від 10 липня 2014 року та від 31 липня 2014 року, за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року, продана [PERSON] міською радою [PERSON], як земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Так, як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 16.03.2012р., який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи по вул.Бережанській, 5 у м.Львові (а.с.70), [PERSON] на праві приватної власності належить будинок №5 по вулиці Бережанській у м.Львові на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 2012 року, виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою. Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 2012 року, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 25 серпня 2011 року, та спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з: житлового будинку №5, загальною площею 62 кв.м., з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на вулиці Бережанській у м.Львові: дерев'яної літньої кухні, деревяного тамбура, дерев'яного сараю, деревяної вбиральні, огорожі з металевої сітки, металевої хвіртки, металевих огорож (том 1 а.с.3). Спадкодавцю [PERSON], вищезазначене майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1999 року, виданого Першою [PERSON] державною нотаріальною конторою, як спадкоємцю після смерті її сестри - [PERSON], яка померла 14 липня 1993 року. З зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1999 року, вбачається, що спадкове майно, яке знаходиться по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові належало [PERSON] згідно постанови Винниківської районної [PERSON] депутатів трудящих від 17 грудня 1946 року за №30 «Про передачу будинків переселенцям з Польщі» та довідки райфінвідділу про розрахунок від 18 червня 1958 року, зареєстрованих у [PERSON] міжміському бюро технічної інвентаризації 29 червня 1959 року за реєстровим №3137. Після смерті 09 грудня 1960 року [PERSON] спадкоємцем була його дружина [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила свої спадкових прав, а після смерті 25 січня 1972 року [PERSON], спадкоємцем була її дочка [PERSON], яка спадщину прийняла, але також не оформила свої спадкових прав (том 1 а.с.3). Так, постановою Виконавчого Комітету Винниківської [PERSON] депутатів трудящих Львівської області за №30 від 17 грудня 1946 року «Про передачу будинків переселенцям з Польщі» переселенцю з Польщі [PERSON], який прибув до села Козельники Винниківського району, Львівської області передано садибу евакуйованої до Польщі [PERSON], розміром 270 кв.м. з такими будівлями.... Загальна оцінка на суму 4535крб. Враховано вартість будівель залишених [PERSON] в Польщі по акті опису майна від 15 січня 1945 року на суму 1433крб. та зобов'язано райфінвідділ прийняти від [PERSON] гроші різницю між зданим та одержаним майном в сумі 3102крб. (інвентаризаційна справа а.с.9). Так, відповідно ч.4 ст.1 «Угоди між Урядом Української Радянської Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР» уряд Української Радянської Соціалістичної Республіки заявляє, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство. Селяни, які переселяються на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах. Як ж вбачається з архівної довідки Державного архіву Львівської області від 11.09.2014р. за №771/01-36, [PERSON] при переселенні до Польщі у 1946 році в с.Козельники колишнього Винниківського району, залишила наступне нерухоме майно: житлові будівлі 270 кв.м., землі 0,43га, в тому числі орної 0,29га, загальною вартістю 4535крб. (том 1 а.с.6). Згідно довідки [PERSON] фінансового відділу м.Винники від 18 червня 1958 року, [PERSON] за закріплене за ним майно в селі Козельники з державою розрахувався повністю (інвентаризаційна справа а.с.9). На підставі наведених документів, висновком [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації від 23 червня 1958 року, будинковолодіння по вулиці Бережанській, 5 на праві особистої власності зареєстровано за [PERSON] (інвентаризаційна справа а.с.11). Зазначене також підтверджується реєстраційним посвідчення ЛОДК «БТІ та ЕО» вже від 23.04.1993р., з якого вбачається, що будинок (будинковолодіння) по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові зареєстроване за [PERSON] (інвентаризаційна справа а.с.47). Як зазначено постанові Виконавчого Комітету Винниківської [PERSON] депутатів трудящих Львівської області за №30 від 17 грудня 1946 року, на підставі якої за [PERSON] зареєстровано право власності на будинковолодіння по вулиці Бережанській, 5, йому передано садибу евакуйованої до Польщі [PERSON]. Так, згідно положень ч.1 ст.381 ЦК України 2003 року, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Аналогічні положення містив і ЦК УРСР від 1922 року, який діяв на той час, зокрема домоволодінням визнавалося розташування на одній земельній ділянці житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, Однак, за вимогами діючого на той час законодавства земля не могла перебувати у приватній власності громадян. Так, відповідно до ст.2 [PERSON] кодексу Української РСР від\~29 листопада 1922 року зі змінами та доповненнями на час виникнення правовідносин, усі землі в межах Української РСР, у чийому б віданні вони не були, становили власність Робітничо-Селянської Держави. [PERSON] кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року (введений у дію 1 січня 1971) у статті 3 передбачав, що земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. [PERSON] кодекс Української РСР від 18 грудня 1990 року у статті 7 передбачав право постійного (без заздалегідь встановленого строку) та тимчасового користування (короткострокового і довгострокового). Крім того, земля могла надаватись у довічне успадковуване володіння громадянам, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства. [PERSON] кодекс України від 13 березня 1992 року передбачив право приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян України на одержання у власність земельних ділянок для особистого підсобного господарства (стаття 6 ЗКУ 1992 р.). Поряд з цим, збереглось право постійного та тимчасового користування землею. Враховуючи вищенаведені положення діючого на той час земельного законодавства, земельна ділянка, загальною площею 3090 м.кв., що за адресою: вул.Бережанська, 5 у м.Львові, перебувала у користуванні [PERSON], за яким було зареєстровано право власності на будинковолодіння №5 по вулиці Бережанській у м.Львові. Судом встановлено, 1959 році проведена інвентаризація земель уже [PERSON] міської ради та рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради трудящих за №683 від 23 червня 1959 року за [PERSON] за адресою: вул.Бережанська, 5 у м.Львові, фактично залишена в користуванні земельна ділянка загальною площею 3090 м.кв. При цьому, зазначеним рішенням встановлено, що земельна ділянка площею 1200кв.м. закріплюється за будинковолодінням, а земельна ділянка площею 1890 м.кв. підлягає вилученню і включенню в міськземфонд, однак залишається в тимчасовому користуванні за землекористувачем до її фактичного вилучення (том 1 а.с.7). Однак, в подальшому, рішення, яким би ця частина земельної ділянки площею 1890 м.кв. була вилучена і включена до земельного фонду [PERSON] міської ради прийнято так і не було. Так, як вбачається з довідки характеристики ЛОДК «БТІ та ЕО» від 06 квітня 1999 року, яка видана [PERSON] для подання в нотаріальну контору з метою оформлення спадщини, будинковлодіння з приналежними до нього будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою: м.Львів, вул.Бережанська, 5, розташоване на земельній ділянці площею 1200кв.м., крім того лишки 1890кв.м., самовільно зайнятої землі 0 кв.м. (інвентаризаційна справа а.с.44). Відповідно до ч. 1 ст. 90 [PERSON] кодексу УРСР 1970 року при переході права власності на будівлю переходить право користування земельною ділянкою або її частиною. Згідно ст. 25 [PERSON] Кодексу Української РСР 1970 року припинення\~\~права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом. Пункт 5 Постанови Верховної [PERSON] УРСР "Про порядок введення в дію [PERSON] кодексу УРСР" від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Пункт 6 Перехідних положень [PERSON] кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року, також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні. Відповідно до положень ч.2 ст.120 [PERSON] кодексу України від 25.10.2001 року, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно ч.2 ст. 1225 ЦК України від 2003 року до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Тобто суб'єктом права власності або користування земельною ділянкою, наданою для будівництва та обслуговування жилого будинку, є особи, яким належить право власності на жилий будинок. Згідно пункту 7 Розділу Х Перехідних положень [PERSON] кодексу України від 25 жовтня 2001 року громадяни, які одержали у користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Так як чинний на час виникнення правовідносин ЦК УРСР від 1922 року передбачав поняття домоволодіння, як розташування на одній земельній ділянці житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, а згідно з планом [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації вказаний житловий будинок №5 по вулиці Бережанській у м.Львові розташований на земельній ділянці площею 3090 кв.м. (інвентаризаційна справа а.с.22), а рішення про часткове вилучення земельної ділянки уповноваженим органом так і не приймалось, суд приходить до висновку про площу земельної ділянки, яка перейшла у користування [PERSON] в порядку спадкування - 3090кв.м. З врахуванням наведеного, суд не приймає покликання відповідачів за первісним позовом на те, що [PERSON] не мала права користування спірною земельною ділянкою, а особі яка мала право користування такою без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування - [PERSON] таке право припинене. Так, згідно наявної в матеріалах справи копії листа Управління Держкомзему у м.Львів від 25 квітня 2012 року за №40/3/281, згідно земельно-кадастрових даних, земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові входить в межі земельної ділянки площею 0,3460га, яка знаходиться в користуванні гр. [PERSON] без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Галицького району м.Львова, затверджного рішенням виконкому [PERSON] міської ради від 06.02.1998р. за №51 «Про інвентаризацію земель м.Львова») (том 1 а.с.9). Дійсно прізвище [PERSON] збігається з прізвищем спадкодавців позивача [PERSON], однак, згідно представлених суду правовстановлюючих документів на будинковолодіння №5 по вулиці Бережанській у м.Львові, саме [PERSON] ніколи не була спадкоємцем чи співвласником зазначеного будинку, дані щодо перебування у її власності чи користуванні суміжних будинковолодінь чи земельних ділянок також відсутні. Зазначених обставин [PERSON] міською радою не перевірено та не встановлено фактичного землекористувача спірної земельної ділянки. Яким чином спірній земельній ділянці був присвоєний №7 по вулиці Бережанській у м.Львові представник [PERSON] міської ради суду не пояснив, та не надав відповідного рішення. Згідно листів Сихівської районної адміністрації ЛМР від 25 січня 2014 року, та Галицької районної адміністрації ЛМР від 12 лютого 2014 року, поштова адреса по вул.Бережанська, №7 не присвоювалась (том 1 а.с.13, 14 ). Жодного доказу існування земельної ділянки під №7 по вул.Бережанській у м.Львові до рішення про включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок призначених до продажу у власність на земельних торгах (аукціонах), [PERSON] міська рада і [PERSON] суду не надали. Натомість, оскаржуваною ухвалою сесії [PERSON] міської ради від 10 липня 2014 року за №3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах»: припинено громадянці [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0868 га на вулиці Бережанській, 7; затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0868 га на вулиці Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах (аукціоні) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (том 1 а.с.47). Так, згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, експлікації земельних угідь вбачається, що земельна ділянка, у м.Львові на вул.Бережанська, 7, фактично перебуває у користуванні позивача [PERSON], на ній ростуть багаторічні фруктові дерева і вказана земельна ділянка огороджена позивачем [PERSON] (том 1 а.с.137-139,147, 148, інвентаризаційна справа а.с.22, 54, 57 ). Наведені обставини підтверджені також показаннями допитаної у якості свідка [PERSON] Однак, в наданих суду матеріалах землеустрою відсутній підпис [PERSON] під актом узгодження і показу меж ( том 1 а.с.149, 155, 175). Оскаржуваною ухвалою сесії [PERSON] міської ради від 31 липня 2014 року за №3730 «Про продаж земельної ділянки на вул.Бережанській, 7 з аукціону під забудову» затверджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0868 га на вулиці Бережанській, 7, яка становить 823980грн.; визначено стартову ціну продажу зазначеної земельної ділянки на земельних торгах (аукціоні) - 823980грн.; затверджено крок аукціону до 5 відсотків від стартової ціни продажу; доручено управлінню природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування забезпечити організацію проведення земельних торгів (аукціону) та після їх проведення та визначення переможця у день їх проведення укласти з ним договір купівлі-продажу земельної ділянки, і.т.д. (том 1 а.с.46). На підставі вищезазначених ухвал [PERSON] міської ради, 07 жовтня 2014 року між [PERSON] міською радою та [PERSON] укладено оскаржуваний позивачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON], договір купівлі - продажу земельної ділянки по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, загальною площею 0,0868га, з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови (том 1 а.с.69-71). Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку 07 жовтня 2014 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що стверджується відповідним витягом (том 1 а.с.72). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 [PERSON] кодексу України від 25.10.2001 року. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст.140-149 ЗК України.\~\~ Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у ст.141 [PERSON] кодексу України від 25.10.2001 року і є вичерпним. Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Судом достовірно встановлено та сторонами по справі не заперечується, що вилучення (викуп) спірної земельної ділянки у [PERSON] при передачі її у власність [PERSON] не проводилось. Добровільної відмови від користування спірною земельною ділянкою ніхто не заявляв, примусове припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку не здійснювалось. \~Відомостей про те, що право користування позивача [PERSON] на спірну земельну ділянку було в установленому законодавством порядку припинено матеріали справи не містять. Таким чином, спірну земельну ділянку спочатку потрібно було вилучити у встановленому законом порядку у землекористувача - позивача [PERSON], а потім вирішувати питання про її продаж чи надання її іншим особам. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Заперечення представника [PERSON] міської ради про те, що у позивача [PERSON] відсутня технічна документація та межові знаки і вона не може довести належність їй саме цієї земельної ділянки, не приймаються судом до уваги з огляду на те, що на час прийняття [PERSON] міською радою оскаржуваних рішень будь-які документи чи межові знаки у позивача і не витребовувались, будь-які питання з приводу користування нею земельною ділянкою з нею не узгоджувались. Натомість ведення обліку земель і ЗК України 1991 року, і ЗК України 2001 року, і Положеннями про порядок ведення державного земельного кадастру покладався і покладається саме на органи місцевого самоврядування та його структурні підрозділи. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України . Припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. За змістом ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосуванням інших, передбачених законом, способів. А відтак, суд не приймає покликання відповідачів за первісним позовом про те, що захист свого права [PERSON] має здійснювати шляхом подання вимоги про визнання права, оскільки спосіб захисту права обирає сам позивач, в межах, встановлених ст.16 ЦК України. Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що оскаржувані [PERSON] міської ради від 10 липня 2014 року №3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах» та від 31 липня 2014 року №3730 «Про продаж земельної ділянки на вул.Бережанській, 7 з аукціону під забудову» винесено без урахування зазначених вище вимог чинного на час їх прийняття законодавства, що є підставою для визнання їх протиправними та скасування. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану. А відтак, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладений 07 жовтня 2014 року між [PERSON] міською радою та [PERSON], слід визнати недійсним, оскільки такий укладений із порушенням встановленого законом порядку щодо вилучення спірної земельної ділянки у користувача [PERSON], як це передбачено ч.5 ст.116 [PERSON] кодексу України. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання протиправними та скасування вищезазначених ухвал [PERSON] міської ради та визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки є підставними та підлягають до задоволення, що відповідно виключає задоволення зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою. На підставі ст.ст.203, 215, 1225 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 84-3 ЗК УРСР (в редакції 1922 року), ст.ст. 3, 25, 30 ЗК УРСР (в редакції 1970 року), ст.6, 7 ЗК УРСР (в редакції 1990 року),\~\~ст.ст. 116, 120, 140-149, 152, 210 ЗК України \~(в редакції 2001 року), п.5 Постанови Верховної [PERSON] УРСР "Про порядок введення в дію [PERSON] кодексу УРСР" від 18 грудня 1990 року, п.6, 7 Перехідних положень [PERSON] кодексу України 2001 року, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року, ч.4 ст.1 «Угоди між Урядом Української Радянської Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР», та

Outcome: approved