Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення 24081 грн матеріальної шкоди. Крім того, просить стягнути з відповідачки судовий збір на користь держави. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що в червні місяці 2019 року між ним приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено трудову угоду та працевлаштовано на посаду продавця. Відповідно до зобов`язань, [PERSON] несла повну матеріальну відповідальність за товар та гроші згідно угоди. В результаті ревізії від 01.10.2020 виявлено недостачу коштів за реалізований товар, яку відповідачка зобов`язалась погасити, що підтверджується актом звірки та мировою угодою. На даний час нею дану нестачу не відшкодовано. Розмір недостачі перевищує середній місячний розмір заробітної плати. Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 30.07.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду із викликом сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без її участі, позов визнає та просить задовольнити. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини. Згідно п. 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.06.2019 (далі - Договір), приватний підприємець [PERSON] (за договором - "власник"), з метою забезпечення неушкодженості матеріальних цінностей, що належать останньому та працівник [PERSON] (за договором - "працівник" уклали даний договір, відповідно до якого, працівник, що займає посаду продавця і виконує роботу, безпосередньо пов`язану із збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення неушкодності і цілісності довірених йому власником цінностей (а.с.6-7). Відповідно до п. 3 Договору від 01.06.2019, у випадку незабезпечення з вини працівника неушкодженості довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру збитку, заподіяного власнику, здійснюється за цінами, що діють на момент відшкодування збитку працівником. Ціна матеріальних цінностей визначається вільною відпускною ціною. Відшкодування збитку проводиться відповідно до діючого законодавства. Згідно п. 6 Договору у разі припинення трудових відносин між власником та працівником, останній здає, а власник приймає товарно-матеральні цінності, що знаходяться в розпорядженні працівника. При виявленні нестачі або ушкодження товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться в розпорядженні працівника, працівник зобов`язується відшкодувати їхню вартість у повному обсязі. [PERSON] та [PERSON] 01.10.2020 уклали мирову угоду, згідно якої [PERSON] працюючи продавцем в ФОП [PERSON] допустила нестачу товаро-матеріальних цінностей на суму 37500грн за рахунок видачі товарів в борг населенню та для власних потреб. Сторони домовились, що [PERSON] зобов`язується відшкодувати борг [PERSON] протягом 10-ти місяців повністю і буде сплачувати щомісяця рівними частинами. Претензій до виведеної нестачі [PERSON] не має так, як всі підрахунки товарів і результатів нестачі виводила вона сама особисто і доступу до магазину окрім неї ніхто не мав. Сторони домовились, що [PERSON] звільняється 31.08.2020. У випадку не сплати нестачі, дана мирова угода буде передана до суду для примусового стягнення нестачі (а.с. 9). Відповідно до акту звірки заборгованості від 28.05.2021, відповідачка частково погасила заборгованість визначену в мировій угоді від 01.10.2020 укладеної з [PERSON] на загальну сумі 13429 грн, однак [PERSON] залишилося відшкодувати борг в сумі 24081 грн (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту прав та інтересів особи є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до роз`яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками судовому розгляду підлягають, крім іншого, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток. Відповідно до ст.130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. За змістом п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, яка передбачає випадки повної матеріальної відповідальності, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до положень ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 року №447/24, роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготування до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації), відносяться до сфери застосування повної матеріальної відповідальності на підставі відповідних договорів. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що посада продавця, на яку відповідач була прийнята позивачем і на якій вона перебувала, передбачала за характером виконуваної нею роботи доступ до товарів, розміщених в продовольчому магазині с. Трибухи, їх продаж (відпуск) та зберігання, а тому укладення позивачем [PERSON] , як фізичною особою-підприємцем, з відповідачкою [PERSON] договору про її повну матеріальну відповідальність, як працівника, було здійснено в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. За змістом ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень п.3 Постанови №14 від 29.12.1992 року, виходячи з вимог ст.15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідачка визнала позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] та стягнення на його користь із відповідачки по справі [PERSON] грошових коштів в сумі 24081 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої нею як працівником, який несе матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної шкоди. Разом з тим, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», а позовні вимоги останнього підлягають задоволенню. А тому, витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідачку.

Outcome: approved