Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Заступник керівника Житомирської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Житомирською місцевою прокуратурою забезпечується процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 120160601700001392 від 02.11.2016 року. В ході досудового розслідування встановлено, що на підставі державного акту серії ІІІ-ЖТ № 003187, виданого 29.12.2002 року Буківською сільською радою, у власності [PERSON] перебувала земельна ділянка, площею 0,0832 га, розташована на території с. Буки Буківської сільської ради, яка призначена для ведення садівництва. Вказаний державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради від 19.10.1994 року. В подальшому, 05.02.2010 року, [PERSON] подарував земельну ділянку [PERSON] . Позивач зазначає, що вказана земельна ділянка була передана у приватну власність [PERSON] з порушенням вимог законодавства, оскільки рішення про її безоплатну передачу не приймалось, що підтверджується листом архівного сектору Житомирської РДА від 20.02.2018 року, а також копією цього рішення, де відсутне прізвище [PERSON] як особи, якій місцевим органом самоврядування вирішено надати у власність спірну земельну ділянку. Окрім того, допитаний в якості свідка у кримінальному провадженні [PERSON] , який з 1994 року по 2006 рік обіймав посаду голови Буківської сільської ради, пояснив, що він не підписував державний акт на право приватної власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Також висновком експерта Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07.07.2017 року встановлено, що підпис від імені [PERSON] у державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 003187, який виданий [PERSON] , виконаний, ймовірно, не [PERSON] , а іншою особою. Позивач пояснює, що у листі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області міститься інформація про те, що технічна документація із землеустрою, на підставі якої [PERSON] отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, в управлінні відсутня. Окрім того, передана у власність [PERSON] земельна ділянка належить до земель водного фонду й розташована у прибережній захисній смузі, на відстані 1 м. від узрізу води р. Тетерів, що підтверджується протоколом огляду місця події від 12.05.2017 року. Вказані обставини, на думку заявника, свідчать про те, що дана земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону й відповідачі, виявивши розумну обачність, мали можливість дізнатися про це. Враховуючи вищезазначене, позивач просить: визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-Ж №003187, виданий 29 грудня 2002 року [PERSON] ; витребувати з володіння [PERSON] на користь територіальної громади с. Буки в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області земельну ділянку загальною площею 0,0832 га з кадастровим номером 1822080600:02:001:0518 та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку. Прокурори Костишин В. Д. та Ільченко П. Л. у судових засіданнях позовні вимоги підтримали; просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Янчук М. О. позовні вимоги не визнав; просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник Тетерівської сільської ради Вандяєв О. О. в судове засідання 09.09.2021 року не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином. У попередніх судових засіданнях зазначав, що позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позовні вимоги. Від [PERSON] 08.02.2021 року надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, рішення просив ухвалити за наявними у справі матеріалами (а. с. 31, т. 2). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо вирішення позовної вимоги про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку. 29.12.2002 року Буківською сільською радою на ім`я [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0832 га, розташовану на території с. Буки Буківської сільської ради, яка призначена для ведення садівництва (а.с. 22, т. 1). Як зазначено у вище вказаному державному акті, останній виданий на підставі рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради Житомирського райну Житомирської області від 19.10.1994 року. 19 жовтня 1994 року Виконавчим комітетом Буківської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області було проведено засідання, під час якого було ухвалено рішення про передачу в приватну власність громадянам земельних ділянок, що були раніше надані громадянам у межах населених пунктів у розмірах згідно з додатком (а.с. 34, 35, 35 звор. стор.). Як зазначає позивач, у рішенні Буківської сільської ради від 19 жовтня 1994 року про передачу земельних ділянок відомості про передачу земельної ділянки [PERSON] відсутні. Листом архівного сектора Житомирської районної державної адміністрації від 31.01.2018 року №1043 вих 18 повідомлено, що у протоколі засідання виконкому та рішеннях до нього Буківської сільської ради від 19.10.1994 року, рішення щодо передачі у власність земельної ділянки [PERSON] не значиться (а.с. 33). В подальшому, 05.02.2010 року [PERSON] подарував [PERSON] спірну земельну ділянку з кадастровим номером №1822080600:02:001:0518, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для ведення садівництва, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., який зареєстрований у реєстрі за № 293 (а.с. 23-24, т. 1). Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач надав суду протокол допиту свідка [PERSON] від 25.04.2017 року, який на момент видачі вказаного державного акта обіймав посаду голови Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, проте він не підписував спірний державний акт серії ІІІ-ЖТ №0031187 (а.с. 25-26, т. 1) Дана процесуальна дія відбувалась в межах кримінального провадження під час досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016060170001392 від 02.11.2016 року (а.с. 16, т. 1). Крім того, у судовому засіданні досліджувався експертний висновок від 07.07.2017 року № 1/802, проведений у межах кримінального провадження № 12016060170001392, відповідно до якого підпис від імені [PERSON] між друкованим текстом «голова Буківської сільської Ради народних депутатів» та «[PERSON] у державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 003187, який виданий 29.12.2002 року [PERSON] , виконаний, ймовірно, не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 27-31, т. 1). Статтею 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Виключно на пленарних засіданнях сільської ради відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин (пункти 30 і 34 статті 26 Закону). Частиною другою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Крім того, за змістом статей 17, 122 ЗК України повноваження щодо розпорядження земельними ділянками із державної власності сільськогосподарського призначення у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів належать районним державним адміністраціям. Відтак, відсутність рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про відчуження майна означає, що воно вибуло поза його волею. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України). Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; форми ж державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 126 ЗК України). У редакції цієї статті, чинній з 01 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта). Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення. Враховуючи вище вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки водного фонду можлива лише у випадках, визначених у статті 59 ЗК України, Верховний суд при перегляді даної справи дійшов висновку про те, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним (див. постанову від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99)). Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц (провадження № 14-564цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права (права власності), що виникло внаслідок реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень. Підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку». У постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «оскільки підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку». У постанові від 04 листопада 2020 року Верховним Судом при розгляді даної справі в касаційному поряку зазначено, що у цій справі відсутні правові підстави для визнання недійсним державного акта від 29.12.2002 року серії ІІІ-ЖТ №003187, виданого на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради від 19.10.1994 року, з огляду на неефективний спосіб захисту. За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" суди першої інстанції повинні врахувати висновки щодо застосування відповідних норм процесуального права, які були викладені у постановах ВП ВС. Однак суд першої інстанції при новому розгляді даної справи не може погодитись з таким висновком, оскільки саме на підставі державного акта про право приватної власності на земельну ділянку від 29 грудня 2002 року в подальшому було здійснено дарування спірної земельної ділянки [PERSON] , тобто відбувся перехід прав власника іншій особі саме на підставі оскаржуваного акта без фактичного волевиявлення власника земельної ділянки - відповідного рішення компетентного органу, яке в обов`язковому порядку моло місце бути. Проте, враховуючи те, що Буківська сільська рада Житомирського району Житомирської області рішення від 19.10.1994 року про безоплатну передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0832 га для ведення садівництва не приймала, зазначена земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади, як законного власника, не з її волі, тому суд приходить до висновку про те, що набуття у власність відповідачем [PERSON] спірної земельної ділянки відбулось з порушенням вимог чинного законодавства. При цьому суд бере до уваги докази, які свідчать про відсутність волевиявлення компетентного органу влади, а саме: лист архівного сектору Житомирської районної державної адміністрації від 20.02.2018 року (а.с. 33), протокол та рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 19 жовтня 1994 року (а.с. 34-35). Протокол допиту свідка [PERSON] (а.с. 25-26) та висновок єксперта від 07.07.2017 року №1/802 щодо ймовірності підпису останнього на оспорюваному акті про право приватної власності на землю, виданого [PERSON] 29.12.202 року (а.с. 27-31 т. 1), суд до уваги не бере, оскільки такі докази в силу ст. 77 ЦПК України, на думку суду, є неналежними. Відтак, оспорюваний державний акт серії ІІІ-ЖТ № 003187 від 29.12.2002, виданий громадянину України [PERSON] на підставі рішення сільської ради, яке не ухвалювалось, підлягає визнанню недійсним. Щодо повноважень прокурора. Згідно зі ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина друга статті 4 ЦПК України). У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (частина третя статті 56 ЦПК України). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення до суду). Отже, на час подання позовної заяви - 13.06.2018 року, право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства належало заступнику керівника Житомирської місцевої прокуратури Житомирської області. Так, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті цього ж Закону) Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 ;року у справі № 587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України). Оскільки відповідно до ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування» не визначено інший орган, до повноважень якого віднесено здійснення нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства при здійсненні органами місцевого самоврядування розпорядження земельними ділянками комунальної власності в межах населеного пункту, а порушення вимог земельного законодавства при наданні в користування земельної ділянки комунальної власності допущені Благовіщенською сільською радою Василівського району Запорізької області, якій законодавством надані відповідні повноваження та яка є відповідачем у справі то орган уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах відсутній, у зв`язку з чим перший заступник керівника Енергодарської місцевої прокуратури звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави та набув статусу позивача. Отже, суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо відсутності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави та вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач. Щодо аргументів представника відповідача під час судових дебатів про припинення Житомирської місцевої прокуратури як позивача, а, відтак, і необхідності закриття з цих підстав провадження у справі, суд відхиляє з наступного. Оскільки окремого клопотання щодо закриття провадження у справі під час розгляду справи у підготовчому засіданні або під час розгляду справи по суті заявлено не було, і не вирушувалось, відтак суд вважає занеобхідне викласти наступні міркування. Ухвалою Житомирського районного суду від 14.08.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі №278/1659/18 за позовною заявою заступника керівника прокурора Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній станом на час звернення прокурора до суду та на дату відкриття провадження у справі, систему органів прокуратури України становлять Генеральна прокуратура України, регіональні, місцеві та військові прокуратури, а також Спеціалізована антикорупційна прокуратура. 19 вересня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX, що набрав чинності 25 вересня того ж року. Пунктом 21 вказаного нормативно-правового акту в новій редакції викладено статтю 7 Закону України «Про прокуратуру», внаслідок чого змінено найменування органів прокуратури України; зокрема, найменування «Генеральна прокуратура» замінено на «Офіс Генерального прокурора», «регіональні прокуратури» на «обласні прокуратури», а «місцеві прокуратури» на «окружні прокуратури». Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами і керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. Відповідно до наказу Генерального прокурора №410 від 03.09.2020 юридичну особу «Прокуратура Житомирської області» перейменовано у «Житомирську обласну прокуратуру» без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. На підставі наказу Генерального прокурора №40 від 17.02.2021 була створена та розпочала свою діяльність Житомирська окружна прокуратура. Приймаючи вищенаведене до уваги, суд доходить висновку, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачається процесуальне правонаступництво органів прокуратури (пунктом 3 розділу ІІ Закону України №113-IX від 19.09.2019). Як вбачається зі статті 1311 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, діє не від імені органу прокуратури як юридичної особи, а виключно від імені держави. За приписами частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» право на пред`явлення позову в порядку цивільного судочинства надаються Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Тобто вказаним законом виникнення повноважень на здійснення процесуальних дій у межах представництва інтересів держави в суді пов`язується з посадою, яку обіймає прокурор, а не зі статусом певного органу прокуратури як юридичної особи. Відтак, прокурори Житомирської окружної прокуратури уповноважені забезпечувати виконання функцій прокуратури щодо представництва інтересів держави у даній справі, що раніше виконувалися прокурорами Житомирської місцевої прокуратури. Також судом враховується, що Житомирська місцева прокуратура, як і Житомирська окружна прокуратура не є самостійними юридичними особами, а становлять собою структурні підрозділи прокуратури обласного рівня, тобто прокуратури Житомирської області та Житомирської обласної прокуратури, відповідно. Як свідчить зміст наказу Генерального прокурора №410 від 03.09.2020 прокуратура Житомирської області була перейменована у Житомирську обласну прокуратуру без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи. Згідно зі статтею 104 Цивільного кодексу України перейменування особи не віднесено до випадків припинення юридичних осіб. Щодо вирішення позовних вимог про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 Водного кодексу України (далі - ВК України) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди, а відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян для ведення особистого селянського господарства, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Отже, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19). Прокурором на підтвердження факту належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду надано протокол огляду місця події від 12.05.2017 року, складений слідчим Житомирського РВП Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області та проведеного в межах зазначеного вище кримінального провадження (а.с. 36-41, т. 1). Однак судом вказаний доказ не приймається до уваги, виходячи з наступного. Проаналізував фактичні обставини справи на підставі доказів поданих позивачем, а інші суду не надавались, як і не ставилось питання про витребування додаткових доказів (матеріалів), призначення експертизи, тощо, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог з огляду на наступне. Суд наголошує, що дана справа розглядається за правилами цивільного процесуального законодавства. Основними засадами даного судочинства, серед інших, визначені принципи диспозитивності та змагальності. Дані принципи означають, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками і, у даному випадку, не може збирати докази за власною ініціативою (принцип диспозитивності ст. 13 ЦПК України). Принцип змагальності означає, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами, а доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Крім цього, аналіз положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України дає достатні та беззаперечні підстави стверджувати, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права. Підсумовуючи встановлене під час розгляду справи в сукупності із згадуваними нормами процесуального законодавства, суд зазначає, що позивачем не доведено факту належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду. Разом з тим, суду на дослідження не надавалось доказів, що дана земельна ділянка відповідачів відноситься до земель водного фонду. Посилання позивача на ту обставину, що спірна земельна ділянка є ділянкою водного фонду підтверджується протоколом огляду місця події від 12.05.2017 року, складеним слідчим Житомирського РВП Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області, судом вважається голослівним та не належним способом підтвердження даних обставин в силу вимог ст. ст. 78, 79, 80 та 102 ЦПК України. В даному випадку, на переконання суду, беззаперечним доказом віднесення земельної ділянки до водного фонду та знаходження такої у межах прибережної захисної смуги були б висновки експертизи при відсутності відповідної належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів. Але правом призначення експертизи судом позивач не скористався, як і не скористався правом надання висновку єксперта (яким не є слідчий Житомирського РВП Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області) за власним зверненням чи інших доказів по справі; відтак суд позбавлений можливості самостійно призначити експертизу або вирішувати питання щодо надання певних доказів без клопотань сторони по справі. Одночасно суд наголошує, що право сторонам, як надавати докази, в тому числі і щодо призначення експертизи, роз`яснювалось під час безпосереднього судового розгляду даної справи (а.с. 17-18), і, тим самим, суд виконав свій обов`язок, визначений положеннями п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги прокурора щодо зобов`язання повернути у власність держави в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння держави незаконно до відповідача [PERSON] , у фактичному володіння якого вона перебуває, задоволенню не підлягають. Однією з позовних вимог прокурором заявлено вимогу щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0832 га з кадастровим номером №1822080600:02:001:0518 за [PERSON] . У відповідності до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: на момент укладення договору дарування земельної ділянки - 05 лютого 2010 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Правовідносини з приводу реєстрації речових прав станом на момент укладення договору дарування земельної ділянки регулювались Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі - Закон) в редакції від 15.12.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону систему органів державної реєстрації прав складають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, створена при ньому державна госпрозрахункова юридична особа з консолідованим балансом (центр державного земельного кадастру) та її відділення на місцях, які є місцевими органами державної реєстрації прав. Однією із підстав для державної реєстрації прав, що посвідчують винекнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є державний акт на право власності на земельну ділянку у випадках, визначених законом (ч. 1 ст. 19 Закону). Згідно ч. 1 ст. 27 Закону дані до розділу Державного реєстру прав вносяться в разі прийняття рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав (ч. 2 ст. 27 Закону). Державна реєстрація обмежень речових прав скасовується на підставі актів органів державної влади чи органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом, або у разі припинення відповідного договору, про що вносяться дані до Державного реєстру прав (ч. 3 ст. 27 Закону). З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18.04.2018 року (а.с. 42, т. 1) відомості про про державну реєстрацію права за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0832 га з кадастровим номером 1822080600:02:001:0518 відсутні. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 86642444 від 10.05.2017 року (а.с. 43, т. 1) відомості про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822080600:02:001:0518, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с. Буки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Аналіз вказаних норм та з огляду на докази, які містяться у матеріалах справи, свідчать про відсутність в Державному реєстрі прав запису про право власності на земельну ділянку, що позбавляє можливості скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а тому суд відмовляє і в цій частині позовних вимог. Щодо застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15 для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом статей 256 та 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Разом із тим відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, при цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і у випадку пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншим уповноваженим на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного і того ж моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною 3 статті 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді у межах повноважень, визначених звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Матеріали справи свідчать про те, що про порушення прав та інтересів держави Житомирській місцевій прокуратурі та Тетерівській сільській раді Житомирського району Житомирської області стало відомо лише після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120160601700001392 від 02.11.2016 року, зокрема, після звернення [PERSON] з відповідною заявою (а.с. 16 т.1). При цьому позовна заява подана у червні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Враховуючи вище викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1762,00 грн пропорційно задоволеним вимогам (5286,00 грн : 3 х 1 = 1762,00 грн).

Outcome: partial