Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Фокій Б.В. звернувся в суд із позовною заявою до відповідача Головного управління національної поліції України в Чернівецькій області про визнання поширеної інформації недостовірною, мотивуючи позовні вимоги тим, що 26.02.2016 року, посадовою особою відповідача [PERSON] , було складено клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності та направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина, де він перебуває на даний час. Зазначене клопотання, відповідач йому ніколи не надсилав, однак він мав можливість ознайомитись з його текстом за допомогою свого захисника - адвоката Котляра О.Б, який надіслав на його електронну адресу копію клопотання. [PERSON] є посадовою особою відповідача та у клопотанні від 26.02.2016 року, зазначив: «... [PERSON] , 08.07.2010 року відповідно до договору зберігання № 17 одержав під звіт від Заставнівської РДА паливо-мастильні матеріали… [PERSON] , за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, у період з 08 серпня по 01 вересня 2010 року склав завідомо неправдиві документи, а саме шляхові листи в яких вказав фіктивні транспортні засоби та недостовірні відомості про фізичних осіб та транспортні засоби... Внаслідок умисних порушень [PERSON] своїх повноважень.., охоронюваним законом інтересам філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» заподіяно збитки на загальну суму 11589,00 грн.». Його представник, адвокат Котляр О.Б. зробив адвокатський запит до філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор», відповідно до якого просив підтвердити інформацію про завдання філії збитків будь-якого роду у зв`язку із виконанням умов договору зберігання пального №17 від 08.07.2010 року. Філією «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» надано відповідь про те, що у зв`язку з виконанням умов договору зберігання пального №17 від 08.07.2010 року, філії не було заподіяно жодних збитків, а від Заставнівської РДА, яка була власником паливо-мастильних матеріалів, не надходило жодних претензій щодо виконання умов даного договору. Проте, у клопотанні відповідача від 26.02.2016 року міститься недостовірна інформація щодо нього особисто, а саме те, що: «...Внаслідок умисних порушень [PERSON] своїх повноважень, охоронюваним законом інтересам філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» заподіяно збитки на загальну суму 11589 грн...». Насправді, жодними діями він, філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» не заподіяв ніяких збитків, а розповсюджена посадовою осо\-бою відповідача [PERSON] інформація щодо нього є видуманою, оскільки не підтве\-рджується жодним доказом. Клопотання від 26.02.2016 року, було відправлене Компетент\-ним органам Федеративної республіки Німеччина з недо\-стовірними даними щодо нього, що є поширенням недостовірної інформації, яка підлягає судовому захисту. Оскільки інформація відображена у клопотанні від 26.02.2016 року стосується його особисто, то вважає, що він має право на звернення до суду з метою її подальшого відкликання. Посилаючись на норми законодавства просить, визнати недостовірною інформацію поширену, 26.02.2016 року, у стверджувальній формі, посадовою особою Головного управлінням Національної поліції України в Чернівецькій області [PERSON] , щодо нього - [PERSON] , шляхом надсилання Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина, клопотання про вида\-чу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності, а саме про те, що: «...Внаслідок умисних порушень [PERSON] своїх повноважень..., охоронюваним законом інтересам філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» заподіяно збитки на загальну суму 11589,00 грн.», та покласти на відповідача обов`язок відкликати цей документ; вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідач представник Головного управління національної поліції України в Чернівецькій області Гроссу Д.М. (а.с.21) надали у встановлений судом строк відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні її відмовити (а.с.20-22). Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши право представляти його інтереси представнику, адвокату Фокій Б.В. (а.с.11-13), який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача - ГУНП у Чернівецькій області, за довіреністю, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що у клопотанні зазначено: «Досудовим розслідуванням встановлено ... Внаслідок умисних порушень [PERSON] своїх повноважень, використання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, спрямованих на незаконний відпуск 2044 літрів дизельного палива без відповідних облікових документів, охоронюваних законом інтересам філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» заподіяно збитки на загальну суму 11589,00 грн.». зазначені відомості є предметом доказування у кримінальному провадженні №42013270240000007. Зазначене клопотання подане на підставі норм кримінального процесуального кодексу України. Вважає, що позивач [PERSON] зловживає процесуальними правами та задоволення позовних вимог позивача буде свідчити про переоцінку (передчасну оцінку) обставин, для яких в Україні встановлений інший порядок дослідження, і засоби доказування. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , адвоката Фокій Б.В., представника відповідача - ГУНП у Чернівецькій області, за довіреністю Гроссу Д.М., вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права… Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом належними і допустимими доказами по справі встановлено, що посадовою особою відповідача - [PERSON] , 26.02.2016 року було складено клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності відносно позивача [PERSON] , [INFO] та пов`язана із досудовим розслідуванням, вчинених ним злочинів, передбачених ст.191 ч.3 КК України (в редакції від 05.04.2001 року), що було направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина (а.с.6-8). Згідно клопотання, позивач [PERSON] працюючи з червня 2009 року по квітень 2012 року на посаді начальника філії «Заставнівський райавтодор» Державне підприємство «Чернівецький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», будучи службовою особою, здійснюючи організаційно - розпорядчі і адміністративно-господарські функції, всупереч інтересам служби, неодноразово вчиняв незаконне та безоплатне обернення майна Філії в свою користь та в користь третіх осіб. Так, [PERSON] , 08.07.2010 відповідно до договору зберігання № 17 одержав під звіт від Заставнівської РДА паливно-мастильні матеріали у кількості 50 тон, з них 30 тон дизпалива та 20 тон бензину А-80, для відновлення об`єктів комунальної власності, які зазнали наслідків стихійного лиха, що мало місце 22-29 червня 2010 року в адміністративних межах Заставнівського району Чернівецької області. 3 метою незаконного та безоплатного обернення паливних матеріалів в свою користь та користь третіх осіб, [PERSON] , за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, у період з 08 серпня по 01 вересня 2010 року склав завідомо неправдиві документи, а саме шляхові листи в яких вказав фіктивні транспортні засоби та недостовірні відомості про фізичних осіб та транспортні засоби, які одержали пальне для виконання робіт з ліквідації наслідків стихійного лиха, а також вказав недостовірні відомості про обсяг робіт, які виконані фіктивними особами на транспортних засобах та механізмах, які не зареєстровані в державних органах реєстрацій транспортних засобів Чернівецької області, таким чином заволодів дизельним пальним в кількості 2044 літри та отримав можливість розпорядитись ним на власний розсуд. В подальшому, у вказаний період, [PERSON] зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, з корисливих мотивів з метою приховання факту розкрадання дизельного пального, надав вказівку працівникам філії «Заставнівський райавтодор» шляховому [PERSON] , комірнику - [PERSON] , та механіку - [PERSON] щодо оформлення шляхових листів, а також їх підписання працівникам філії - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Внаслідок умисних порушень [PERSON] своїх повноважень, використання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, спрямованих на незаконний відпуск 2044 літрів дизельного палива без відповідних облікових документів, охоронюваним законом інтересам філії «Заставнівський райавтодор» Державне підприємство «Чернівецький облавтодор» заподіяно збитки на загальну суму 11589 грн. (а.с.6-8). Представник позивача, адвокат Котляр О.Б. 01.07.2019 року звернувся із адвокатським запитом №06/19 до філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор», відповідно до якого просив підтвердити інформацію про завдання філії збитків будь-якого роду у зв`язку із виконанням умов договору зберігання пального №17 від 08.07.2010 року (а.с.9). У відповідності до відповіді філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» №40 від 01.07.2019 року, якою повідомили представника позивача, адвоката Котляр О.Б., що у зв`язку з виконанням умов договору №17 від 08.07.2010 року станом на 01.06.2019 року в бухгалтерському обліку філії збитків не зареєстровано та претензій від Заставнівської РДА про невиконання умов цього договору не було (а.с.10). Крім того, 24.04.2019 року припинено реєстрацію юридичної особи Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці. Встановлено ст.81 ч.2, 3 ЦК України, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права; цим Кодексом встановлюється порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права; порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом. Порядок утворення, реорганізації або ліквідації юридичних осіб публічного права врегульовано спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» від 20.10.2011 року за № 1074. Статтею 1 ч.1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства та інші центральні органи виконавчої влади. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади є юридичними особами публічного права (ст. 4 ч.1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»); міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за погодженням із Прем`єр-Міністром України (ст. 5 ч.1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»). Передбачено ст.13 ч.1 п.1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», що територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України. В постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» від 20.10.2011 року за № 1074 пункті 1 зазначено, що механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів. Визначено п.5 Порядку № 1074, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань і функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України (п.6 Порядку № 1074). Передбачено законодавством, правонаступництво територіальних органів міністерства - юридичних осіб публічного права. Виключення становить лише випадок, коли держава відмовляється від виконання функцій та завдань, які виконував орган виконавчої влади, що ліквідовується. Згідно п.1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 28.10.2015 року за № 878, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці припинено, тому права та обов`язки Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці покладено на Міністерство внутрішніх справ України, оскільки частково права та обов`язки СВ ЛВ на станції Чернівці УМВС України на Львівській залізниці, який був структурним підрозділом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, перейшли до Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області, так як матеріали кримінального провадження щодо позивача передані з лінійного відділу міліції на станції Чернівці УМВС України на Львівській залізниці до УМВС України в Чернівецькій області. У відповідності до ст.32 ч.4 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею ст.34 ч.2, 3 Конституції України встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Встановлено ст.68 ч.1 Конституції України, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно до ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Згідно п.п.15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п.п. 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Встановлено положенням ст.277 ЦК України, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Вважається негативною інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Передбачено Законом України «Про інформацію», що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У відповідності до ст.275 ч. 1 ЦК України, закріплено право фізичної особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Стаття 277 ЦК України передбачає, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, і права на недоторканність честі та гідності належить позивачеві. Зокрема, до спеціальних способів захисту відносяться і спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь. Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ст.30 ч. 2 Закону України «Про Інформацію», оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Визначено ст.13 Конвенції, що кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження...». Частинами 1, 2 ст. 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Презумпція невинуватості в кримінальному судочинстві має значення як правова гарантія встановлення істини у справі. Дія презумпції невинуватості пов`язується не лише з визнанням особи винною вироком, що набрав законної сили. Вона поширюється і на осіб, чия причетність до вчинення злочину з`ясовується під час досудового провадження, зокрема на підозрюваних. Презумпція невинуватості є підставою для реабілітації перед суспільством громадян, винуватість яких у вчиненні злочину не доведена. Держава гарантує цим громадянам у встановленому законом порядку поновлення порушених прав. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено та відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Також суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Визначено п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації, згідно з ст.277 ч.3 ЦК України. Встановлено ст.277 ЦК України, і статтею 10 ЦПК України, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ст. 302 ч. 2 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`зана переконатися в її достовірності. Судом встановлено також, що відповідачем було поширено недостовірну інформацію стосовно позивача, клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності від 26.02.2016 року та направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина, що є поширенням відповідачем недостовірної інформації, оскільки відповідачем було зазначено: «Внаслідок умисних порушень [PERSON] своїх повноважень.., охоронюваним законом інтересам філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» заподіяно збитки на загальну суму 11589,00 грн.», що спростовується повністю відповіддю на запит представника позивача, адвоката Котляр О.Б. філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор», відповідно до якого, у зв`язку з виконанням умов договору зберігання пального №17 від 08.07.2010 року філії не було заподіяно жодних збитків позивачем [PERSON] , а від Заставнівської РДА, яка була власником паливо-мастильних матеріалів, не надходило жодних претензій щодо виконання умов даного договору. Тобто зазначена відповідачем інформація в клопотанні від 26.02.2016 року та направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина є недостовірною (а.с.10). Інформація яка була заначена в клопотанні мала негативний характер та не принижує ділову репутацію позивача в громадській думці з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Слідче відділення Заставнівського відділення поліції Кіцманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на підставі Кримінального Кодексу України та Кримінально-процесуального кодексу України, Європейської конвенції звернулися до Компетентних органів Федеративної Республіки Німеччина з клопотанням про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , проте відповідачем в клопотанні поширена недостовірна інформація, що позивачем доведено та зазначені обставини підтверджені в судовому засіданні. Попри це, відповідачем не доведено в судовому засіданні та не спростовано обставини зазначені в позовній заяві позивачем, стосовно поширення недостовірної інформації. Крім того, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, слідчі органи, в клопотанні від 26.02.2016 року направленому Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина, повинні були робити це стримано і делікатно, добираючи формулювання, які не порушують основні європейські та національні конституційні принципи. Що стосується позовної вимоги, про покладення на відповідача обов`язку відкликати документ, зокрема: клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності від 26.02.2016 року та направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина, то заявлена позивачем вимога не підлягає задоволенню, у зв`язку з безпідставністюта не відповідністю завданням цивільного судочинства щодо ефективного захисту прав позивача, так як зобов`язання відповідача вчинити певні дії, в даному випадку відкликати клопотання не відноситься до способів захисту порушеного права позивача, відтак в цій частині позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Позивач [PERSON] уклав з представником, адвокатом Фокій Б.В. договір про надання правничої допомоги 12.02.2019 року, що підтверджується копією договору про надання правничої допомоги 12.02.2019 року (а.с.11), ордером серія ЧЦ №44556 (а.с.12), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.13), угодою №1 до договору про надання правничої допомоги від 14.10.2019 року. Згідно акту прийняття виконаних робіт №1 (наданих послуг) від 18.12.2019 року (а.с.32) та детального опису робіт (наданих послуг) від 24.12.2019 року (а.с.33), загальна сума гонорару за виконані роботи складає 5600,00 грн., а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, зокрема: витрат на правову допомогу в сумі 5600,00 грн. слід задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплаченого згідно квитанції від 02.07.2019 року. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедлививий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial