Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

В липні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. З урахуванням заяв про зміну та уточнення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4481,27 грн. Визнати незаконним та скасувати Наказ № 1131к про звільнення позивача. Поновити позивача на посаді слюсаря механоскладальних робіт на ПАТ «Дніпроважмаш». Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь однієї місячної заробітної плати. Стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 22632,36 грн. станом на 07.02.2016 року та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 22.08.2011 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «Дніпроважмаш» на посаду слюсаря механоскладальних робіт 4-го розряду. 05 травня 2015 року його було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України наказом № 1131к. Вважає, що при звільненні були порушені його трудові та конституційні права, оскільки наказ № 1131к був виданий 05.05.2015 року, а виданий на руки позивачу лише 05.06.2015 року. 05 травня 2015 року позивач був на робочому місці з 8-30 год. і майже до кінця робочого дня, але ніхто йому ніякого наказу не доводив, трудову книжку не віддавав. Під кінець робочого дня близько 15 години, йому стало зле і він звернувся до чергового лікаря заводського медпункту, який поставив діагноз, надав першу медичну допомогу та запропонував госпіталізацію в стаціонарне відділення, від чого позивач відмовився. Лікар сказав, що сам попередить його керівництво і відправив позивача додому. В той же день позивач звернувся до лікарні по місцю проживання, де йому було поставлено діагноз та направлено на обстеження до 56 медсанчастини. Але у позивача не було коштів на аналізи та ліки, тому він лікувався вдома самостійно. Одужав тільки через місяць. 05 червня 2015 року прийшов на роботу, де його повідомили, що його було звільнено за скороченням штату. Позивачу видали на руки наказ № 1131к та трудову книжку 05.06.2015 року. Розрахунок з позивачем було проведено 22.05.2015 року. А останній розрахунок роботодавцем було проведено 17 червня 2015 року. Крім того, позивачу не запропонували іншу роботу на підприємстві, не було розглянуто переваг працівників при скороченні, погодження профспілкою звільнення було проведено у відсутність позивача. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позивач був обізнаний про свої звільнення за скороченням за два місяці. 3 та 4 травня 2015 року у [PERSON] були робочими днями, 05 травня вихідним днем. Позивач 05.05.2015 року з обхідним листом на звільнення знаходився на території підприємства з 09:02 год. по 14:59 год. В цей день позивач здав спецодяг та отримав у медпункті на руки амбулаторну карту та медичну довідку за формою № 63, однак до відділу кадрів, щоб отримати трудову книжку та розрахункові кошти, не дійшов, та покинув територію підприємства. Лікарняний листок він не надавав. Не дочекавшись позивача, відповідач направив йому повідомлення від 05.05.2015 року про звільнення та необхідність негайного отримання трудової книжки. Останній розрахунок з відповідачем був проведений у день виплати заробітної плати на підприємстві 22.05.2015 року. 05 червня 2015 року позивач звернувся до НПО ПАТ «Дніпроважмаш» із заявою про виключення його з травня місяця із членів профспілкової організації, членом якої він був з квітня 2013 року, тому позивачу були повернуті раніше утримані профспілкові внески загальною сумою 80,76 грн., а саме: у сумі 20,19 грн. 05.06.2015 року, 19,99 грн. 17.06.2015 року, 40,58 грн. 26.06.2015 року. За відсутністю вакантних посад в межах однорідних професій та посад, які міг займати позивач, його повідомлено письмово про відсутність іншої роботи на підприємстві, що підтверджується актом від 30.04.2015 року, на якому позивач поставив свій підпис. Зазначає також, що нормативними актами не встановлено порядку порівняння кваліфікації працівників, за таких умов роботодавець самостійно визначає коло працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. [PERSON] мав слабку кваліфікацію як слюсар по механозбірним роботам, ті роботи, які він міг виконувати, відносяться до 2-го розряду. Доказів того, що позивач мав переважне право на залишення на роботі, позивач не надав. Незалежною профспілковою організацією ПАТ «Дніпроважмаш» було надано згоду на звільнення [PERSON] з посади у звязку з скороченням штату. На даний час позивач прийнятий на роботу до ПАТ «Дніпропрес», тому вимога щодо негайного поновлення на роботі не може бути задоволена. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні, яке відбулось 07.02.2017 року представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме визнав, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 22.05.2015 року, та пояснив, що визнає, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 05 травня по 22 травня 2015 року в сумі 1613,92 грн. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Судом встановлено, що наказом голови правління генерального директора ПАТ «Дніпроважмаш» [PERSON] № 2453к від 22.08.2011 року [PERSON] прийнятий з 22.08.2011 року слюсарем механоскладальних робіт 4 розряду дільниці зборки новомеханічного цеху з випробувальним терміном один місяць (а.с. 53). Наказом голови правління генерального директора ПАТ «Дніпроважмаш» [PERSON] та голови незалежної профспілкової організації [PERSON] від 23.02.2015 року «Про зміну штатного розкладу механозбірного цеху № 06» виключено з організаційної структури управління і штатного розкладу робочих підприємства ряд професій, в тому числі штатні одиниці слюсаря по механоскладальним роботам 4 розряду (а.с. 54-55). Розпорядженням начальника цеху 06 [PERSON] від 25.02.2015 року № 69, скорочена штатна одиниця слюсаря по механоскладальним роботам дільниці зборки, яку займає [PERSON] (а.с. 56). Позивач ознайомлений з вказаним розпорядження 04 березня 2015 року, про що свідчить його особистий підпис. 30 квітня 2015 року в профспілковий комітет механозбірного цеху № 6 начальником відділу кадрів [PERSON] направлено подання про надання згоди на звільнення [PERSON] з 05 травня 2015 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, в звязку зі скороченням чисельності (штату), п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 57). З виписки із протоколу № 93 засідання цехового комітету механозбірного цеху № 6 від 30 квітня 2015 року вбачається, що профспілковим комітетом надана згода на звільнення [PERSON] Відповідно до акту, складеного начальником відділу кадрів і ПП [PERSON], заст. начальника відділу кадрів і ПП [PERSON], начальником групи [PERSON], в звязку з відсутністю вакансій слюсарю по механоскладальним роботам 4 розряду дільниці зборки механозбірного цеху № 6 [PERSON] запропонувати роботу не вбачається можливим. Позивач ознайомлений з вказаним актом 30.04.2015 року (а.с. 60). З табеля обліку робочого часу за травень 2015 року (а.с. 68-70) вбачається, що у [PERSON] 03 та 04 травня були робочими днями, 05 травня вихідним днем. Згідно журналу обліку амбулаторних карт, виданих на руки, [PERSON] 05 травня 2015 року видана амбулаторна карта. Територію підприємства [PERSON] покинув 05.05.2015 року о 14-59 год. (а.с. 75). 05 травня 2015 року [PERSON] було направлено повідомлення за підписом начальника відділу кадрів [PERSON] про звільнення в звязку зі скороченням штату та необхідність негайно зявитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Повідомлення направлено засобами поштового звязку, з повідомленням про вручення 12.05.2015 року (а.с. 64, 65). Як вбачається з виписки по картковому рахунку позивача, 22 травня 2015 року на його картку надійшли кошти з ПАТ «Дніпроважмаш» в сумі 1600,22 грн. та 4864,27 грн. (а.с. 6). Згідно довідки, наданої директором з економіки та фінансів головним бухгалтером ПАТ «Дніпроважмаш» [PERSON], при звільненні 05.05.2015 року [PERSON] був членом незалежної профспілкової організації ПАТ «Дніпроважмаш», і з його розрахункових коштів були утримані профспілкові внески 80,76 грн. Після виплати розрахункових коштів до бухгалтерії надійшла службова записка від профспілкової організації про те, що [PERSON] виключений із профспілкової організації з травня 2015 року. Профспілкові внески в сумі 80,76 грн. [PERSON] були перераховані в червні 2015 року на його картковий рахунок в ПАТ КБ «ПУМБ» (а.с. 182). В судовому засіданні встановлено також, що позивач 05.05.2015 року звернувся в медичний пункт ПАТ «Дніпроважмаш» з болями в епігастральній області та області серця. При огляді поставлено діагноз кардіоневроз. Від електрокардіограми та госпіталізації [PERSON] відмовився (а.с. 153). З матеріалів справи вбачається також, що лікарняний лист позивачу за період з 05.05.2015 по 05.06.2015 року (дата отримання позивачем наказу про звільнення) не видавався. Конституцією України у статті 43 гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо попередження позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці. Не знайшли також підтвердження доводи позивача про те, що погодження профспілкою звільнення за скороченням штату було проведено з порушенням вимог ст. 43 КЗпП України, оскільки, як вбачається з виписки з протоколу № 93 від 30.04.2015 року засідання цехового комітету механозбірного цеху, якому делеговано права профспілкового комітету (а.с. 246), позивач був присутній при розгляді питання про надання згоди на звільнення за скороченням штату. Встановлено також, що позивачу не було запропоновано відповідачем іншу роботу на тому самому підприємстві в звязку з відсутністю вакансій (а.с. 60, 97), а отже, вимоги ст. 49-2 КЗпП України відповідачем були дотримані. Крім того, в судовому засіданні не добуто доказів того, що при звільненні [PERSON] відповідач надав перевагу та залишив на роботі працівників з більш низькою, ніж у позивача, кваліфікацією і продуктивністю праці. Позивач також не надав доказів про наявність у нього передбачених ст. 42 КЗпП України підстав для залишення на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації наряду з іншими робітниками. Відповідачем також було дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України та отримано згоду профспілкової організації, членом якої був позивач, на його звільнення. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу. В свою чергу, враховуючи те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, а також можливість його захисту в обраний ним спосіб. Також слід зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. При цьому, відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Проаналізувавши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що відповідачем не допущено порушень законодавства при звільненні позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України, в звязку з чим не підлягають задоволенню вимоги позивача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. В судовому засіданні встановлено, що датою звільнення [PERSON] є 05 травня 2015 року. Разом з тим, розрахунок з позивачем відповідач провів лише 22 травня 2015 року, що не заперечується відповідачем. Стосовно доводів позивача про те, що остаточний розрахунок відбувся 17 червня 2015 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 1,2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати: Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Як встановлено судом в судовому засіданні, кошти, які були перераховані позивачеві на його картковий рахунок в червні 2015 року, є профспілковими членськими внесками позивача, які були утримані з нього в травні 2015 року та повернуті в звязку з подачею ним заяви про виключення з членів профспілкової організації. А отже, вказані кошти не є заробітною платою та відповідно, дата їх виплати не є датою остаточного розрахунку відповідача з позивачем. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів. Згідно з довідкою, наданою відповідачем, середньоденний заробіток позивача склав 201,74 грн. Розрахунок при звільненні мав бути здійснений 05 травня 2015 року, а фактично відбувся 22 травня 2015 року, тобто затримка розрахунку склала 8 днів. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заробіток за весь період затримки розрахунку: 201,74 грн.х8= 1613,92 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити в звязку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час предявлення позову, позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме в сумі 87 грн. 73 коп.

Outcome: partial