Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

згідно вимог позовної заяви, які були уточнені до судового розгляду, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 189 488 грн. 57 коп. та сплачений судовий збір в сумі 1 894 грн. 89 коп. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що ПАТ «Сведбанк» як правонаступник АКБ «ТАС-Комерцбанк» переуступив право вимоги за вказаним кредитним договором іншому банку, а той, в свою чергу, позивачу. Новим кредитором вимоги ст.514 ЦК України щодо зміни умов договору, які існували на момент укладення, не порушувались. Відповідач не виконувала свої договірні зобов'язання з погашення кредиту та сплати відсотків і у неї утворилась заборгованість у вказаному розмірі. Позивач листом від 08 грудня 2014 року повідомив позичальника про наявність простроченої заборгованості і необхідність погашення цієї заборгованості протягом 30 календарних днів, а в разі невиконання цієї вимоги - попереджав про дострокове стягнення усієї суми кредитної заборгованості, однак вказане повідомлення залишене відповідачем без виконання. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. Відповідач позов визнала частково, згідна заплатити борг в розмірі тіла кредиту із розрахунку по 8 грн. 00 коп. за один долар США, підтвердивши свою оплату за кредитом аж до подачі вказаного позову грудень 2014 року. Разом з тим, згідно поданих письмових заперечень вважає позов безпідставним і недоведеним, так як 1.ПАТ «Альфа-Банк» не є належним позивачем, оскільки жодних договорів з ним вона не укладала, 2.з договорів купівлі-продажу права вимоги неможливо встановити ні предмет вказаних договорів, ні ціну та строк його дії, 3.вона як боржник має право не виконувати свого обов»язку новому кредитору до надання їй доказів переходу до нового кредитора прав у зобов»язанні, 4.відсутні докази переходу прав вимоги фактору - позивачу по справі, крім того, права такої вимоги виникне у позивача у випадку невиконання умов договору лише після його закінчення, 5.неправомірними є дії позивача по нарахуванню відсотків по кредитному договору після придбання позивачем права вимоги, 6.вимоги позивача є несправедливими. Представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнав з підстав, вказаних у запереченнях. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених доказів, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як встановлено судом і даний факт вбачається з матеріалів справи, не заперечується сторонами, 15 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем укладено кредитний договір № 1701/0807/71-020, згідно якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 20\~900 доларів США на строк з 15 серпня 2007 року по 14 серпня 2018 року зі сплатою процентів за його користування як працівник кредитора у розмірі 9.5 % на весь строк фактичного користування кредитом. ПАТ «Сведбанк» як правонаступник АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25 травня 2012 року уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, а 15 червня 2012 року аналогічний договір укладено між ПАТ «Дельта Банк». У відповідності до розрахунку станом на 24 травня 2015 року по вказаному кредитному договору утворилася заборгованість в сумі позову - 189 488 грн. 57 коп., а саме заборгованість за тілом кредиту в розмірі 170 592 грн. 13 коп., заборгованість за процентами у розмірі 7 838 грн. 52 коп., пеня у розмірі 11 057 грн. 80 коп. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.ст.1054 ЦК України за кредитним договором, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні вимоги ставляться ч.1 ст.1049 ЦК України. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вказаний кредитний договір сторонами в судовому порядку не оспорений, у звязку з чим він відповідно до правил ст.204 ЦК України є правомірним. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. П.1 ч.1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту кредитного договору не вбачається обов'язковості отримання згоди від боржника на відступлення права вимоги. З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Таким чином, договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором не можуть бути визнані недійсними з підстав відсутності згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором, стороною якого він є, оскільки законодавством чітко передбачена дійсність вказаних договорів, укладених навіть за наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. На підтвердження переходу прав вимоги за спірним договором позивачем надано договори відступлення права вимоги та додатки до них, які прошиті та скріплені печаткою підприємства. При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст.ст.516, 613 ЦК України). Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі, а є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним. Та обставина, що належними і допустимими доказами, на думку сторони відповідача, не підтверджено повідомлення божника про зміну кредитора у зобов'язанні, прав відповідача не порушує, так як [PERSON] продовжувала виконувати зобов»язання. Як не заперечують сторони, відповідач оплачувала борг спочатку первісному кредитору, згодом новому кредитору, а потім і позивачу до грудня 2014 року включно. Таким чином, дії, які свідчать про наявність боргу, відповідач вчинила безпосередньо по відношенню до нового кредитора. Крім того, суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що на момент подачі позову до суду не настав строк платежу відповідача за кредитним договором, тому позивач не набув права вимоги. Ст.1078 ЦК України унормовано, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторона відповідача безпідставно ототожнює поняття простроченої заборгованості за кредитним договором з поняттям існуючих грошових зобов'язань з повернення кредиту, які можуть бути відступлені на будь-якій стадії до моменту їх фактичного погашення (докази повного виконання зобов'язань за кредитним договором в матеріалах справи відсутні). Даний факт ніким не заперечується. Також суд не прийняв до уваги покликання сторони відповідача на відсутність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, оскільки вона необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку позивачем укладено договір відступлення права вимоги (цесії). У п.29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене ст.1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відсутність доказів щодо отримання боржником вимоги про дострокове повернення кредиту не звільняє останнього від обов'язку виконати таку вимогу. Відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконала, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушила умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати дострокового повного виконання зобов"язання за договором. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами, про розмір боргу. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Матеріали справи свідчать, що, оформлюючи, відступлення права вимоги сторони не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Крім того, відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконували, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача, оскільки її дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань за кредитним договором та повернення кредиту за графіком, визначеним кредитором. Щодо покликання сторони відповідача на зменшення суми боргу, то згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.27 вищевказаної постанови роз»яснив, що дане положення Закону може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Проте значне перевищення розміру неустойки над розміром збитків у даній справі відсутнє. Крім того, суд не встановив й інших обставин, які мають істотне значення, що слугували б достатньою підставою для зменшення відповідачу розміру неустойки, як це передбачено правилами ч.3 ст.551 ЦК України, як і відсутня сама заява сторони відповідача про зменшення суми боргу саме з цих підстав. Покликання на сплату боргу із розрахунку 6 грн. за один долар США чи оплату боргу у розмірі, за який він придбаний по договору купівлі-продажу, не грунтується на вимогах діючого законодавства. У зв»язку із задоволенням позову на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, згідно ст.ст.530, 610, 612, 1049 ЦК України,

Outcome: approved