Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач 14 травня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.4-5). В подальшому змінивши предмет позову позивач просить суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за період з 08.04.2016 року по 25.04.2018 року у розмірі 357 919,66 грн. за кредитним договором №DNG0GI0000004878 від 04.04.2018 року та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 04 квітня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір №DNG0GI0000004878, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 227 250,00 грн., терміном користування до 04.04.2033 року, а відповідач зобов`язалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах передбачених договором. Рішенням суду від 06 вересня 2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість в сумі 910 698,94 грн. Позивач зазначає, що у зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором після ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2017 року заборгованість до стягнення за період з 08.004.2016 року по 25.04.2018 року становить 357 919,66 грн., з якої: 70 064,05 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом; 287 855,61 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В листопаді 2015 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання частини кредитного договору недійсним (том І а.с.83-89), в якому посилаючись на викладені обставини просить визнати недійсним п. 6.6 Кредитного договору Кредитного договору №DNG0GI0000004878 від 04.04.2008 року щодо сплати Позичальником Банку штрафу в розмірі 10% від суми невиконаного зобов`язання, як такий, що суперечить праву споживача; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» викласти п.6.6. Кредитного договору №DNG0GI0000004878 від 04.04.2008 року в такій редакції: «пункт 6.6.При порушенні Позичальником строків платежів по зобов`язанням, передбаченим цим договором більш ніж на 60 днів. Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі в межах 0,5% від суми невиконаного зобов`язання; визнати недійсним п. 8.9. Кредитного договору №DNG0GI0000004878 від 04.04.2008 року щодо права Банку збільшувати процентну ставку; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» виключити пункт 8.9. з тексту Кредитного договору №DNG0GI0000004878 від 04.04.2008 року; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути мені правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] , яка належить мені на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 04.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 2616. Справа перебувала у провадженні судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Федченка В.М., яка на підставі ухвали суду від 15 вересня 2017 року прийнята до свого провадження суддею Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Шавулою В.С. (том ІІ а.с.58). Про розгляд справи учасники справи повідомлялись належним чином, відповідно до положень ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним, - АТ КБ «ПриватБанк» в особі свого представника в судове засідання не з`явився. В змісті позовних вимог позивач просить у разі неявки представника у судове засідання - розглядати справу без участі представника. Проти заочного розгляду справи н заперечує (том ІІ а.с.88). Крім того, представником надано до суду письмову відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (том ІІ а.с.114-115). Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] , - у судове засідання не з`явилась. Її представник адвокат Пріхно Н.М. до суду надала письмову заяву, в якій просить у задоволенні первісного позову відмовити, а вимоги зустрічного задовольнити (том ІІ а.с.157). У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв`язку із порушенням його виконання. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов`язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Суд, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 04.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № DNG0GI0000004878, згідно умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 227 250,00 грн. зі сплатою 15,00 % річних на строк до 04.04.2033 року, а відповідач зобов`язалась кошти прийняти, належним чином використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (том І а.с. 14-16). З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 04.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» (том І а.с. 24), та [PERSON] був укладений договір поруки № DNG0GI0000004878, згідно умов якого поручитель зобов`язалася перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (том І а.с.14-16). У зв`язку із порушення своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року із [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № DNG0GI0000004878 від 04.04.2008 року станом на 07.04.2016 року в сумі 910 698,94 грн., з яких: 218 861,87 грн. - заборгованість за кредитом; 224 209,50 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 384836,76 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 82 790,81 грн. - штраф (процентна складова) та в рівних частках судові витрати в сумі 13 660,48 грн. (том ІІ а.с.89-90). В уточненому розрахунку заборгованості позивач зазначає, що за період з 08.04.2016 року по 25.04.2018 року, відповідача не виконала зобов`язання - кошти не повернула, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в сумі 357 919,66 грн., з якої: заборгованість за відсотками за користування - 70 064,05 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань - 287 855,61 грн. (том ІІ а.с.91). Тобто, банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, у той час коли на підставі вищевказаного рішення суду із боржника стягнуто заборгованість за тілом кредиту, відсотками та неустойку у вигляді штрафу та пені, що унеможливлює подальше нарахування передбачених договором процентів за кредитом. У свою чергу не реалізувавши своє право на стягнення коштів за наслідками прострочення виконання грошового зобов`язання, у відповідності до положень ст.. 625 ЦК України. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року за №14-10цс18. Таким чином, зважаючи на викладене суд приходить до висновку про те, що нараховані відсотки та пеня за несвоєчасність, які АТ КБ «ПриватБанк» заявляє до стягнення не можуть бути стягнуті зважаючи на викладену вище позицію Верховного Суду, в той час банк не позбавлений можливості в порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, захистити свої права та інтереси. Щодо вимог зустрічного позову суд виходить із наступного. У відповідності із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочинну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Відповідно до ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором. Відповідно до ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що примірник договору про іпотечний кредит № DNG0GI0000004878 від 04.04.2008 року знаходиться у [PERSON] . Окрім того, з позовної заяви вбачається, що позивач за зустрічним позовом виконувала зобов`язання за Договором і сплачувала кошти на його погашення, із претензіями до банку не зверталась, що свідчить про її розуміння та згоду з усіма умовами договору, а відтак і про обізнаність цільового призначення кредитних коштів. Сторони, які уклали зазначений кредитний договір, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин вчинено у формі, встановленій законом, і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За таких обставин, проаналізувавши спірний Договір на відповідність зазначеним вимогам, суд доходить висновку, що його зміст не суперечить нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Таким чином, зважаючи на викладене вище та за своїм власним переконанням, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним пункту 6.6., 8.9. вказаного кредитного договору та припинення за ним зобов`язань, при цьому виходить з того, що кредитний договір був підписаний відповідачем без жодних застережень, їй було роз`яснено та зрозуміло всі положення й умови вищевказаного договору, сукупна вартість кредиту та нарахування процентів, винагороди, комісії міститься в кредитному договорі, який позивач підписала, чим фактично прийняла умови кредитного договору, ніяких зауважень та заперечень не мала; крім того, [PERSON] протягом тривалого часу виконувала свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит № DNG0GI0000004878 від 04.04.2008 року, що вказує на їх визнання та розуміння з боку останньої. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача як за первісним позовом так і за зустрічним є необґрунтованим та безпідставними, у зв`язку із чим, не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно зі ст.. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають ані за первісним позовом, ані за зустрічним, тому і понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed