Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.11.2019 року пред`явив позов до ДП «Селидіввугілля» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. В обґрунтування свої позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він з 26.12.2012 року по 02.10.2019 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. Після звільнення відповідач свій обов`язок із проведення з ним розрахунку не здійснив. Заборгованість по заробітній платі складає 86437 грн.02 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку станом на час звернення до суду складає 20057 грн. 80 коп. Крім того, 04.07.2017 року між ним та ДП «Селидіввугілля» було укладено договір оренди автомобілю, заборгованість з орендної плати за 7 місяців складає 30434,81 грн. Крім того, вважає, що відповідачем спричинено йому моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 15401 грн. 42 коп. У зв`язку з цим просить стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 86437 грн. 02 коп.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; заборгованість з оренди автомобіля 30434 грн.81 коп.; моральну шкоду у розмірі 15401 грн. 42 коп. та судові витрати у розмірі 1536 грн. 80 коп. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності та довідку ДП «Селидіввугілля», в якій зазначив, що заборгованість перед [PERSON] станом на 07.02.2020 року складає 36746 грн. 57 коп. Відповідно до ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ураховуючи наведене, суд постановив ухвалу про розгляд даної справи за відсутності всіх учасників справи та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка сторін не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід частково задовольнити з наступних підстав. Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що позивач з 26.12.2012 року перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля», про що свідчать записи у трудовій книжці (арк. справи 19). Згідно запису № 53 трудової книжки, [PERSON] наказом № 147-к від 02.10.2019 року звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю, умов колективного договору(арк.справи 19). На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, яка складає 86566 грн. 41 коп., що підтверджується довідкою № 10-1062 від 25.10.2019 року, виданою ДП «Селидіввугілля» (арк. справи 21). Згідно довідки ДП «Селидіввугілля» № 1/132-07.02.2020 [PERSON] працював в ДП «Селидіввугілля» на посаді директора з виробництва; звільнений 02.10.2019 року за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України згідно наказу № 147-К від 02.10.2019 року. Заборгованість станом на 07.02.2020 року складає 36746 грн. 57 коп. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У частині першій статті 47КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). В цій частині суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що сума заборгованості по заробітній платі 36746 грн. 57 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує наступне. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП та статті 1 Закону України, "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. У статті 2 Закону України, "Про оплату праці" зазначено, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивача[PERSON] звільнено 02.10.2019, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі ДП «Селидіввугілля» не здійснено, а тому є обґрунтовані підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно довідки ДП «Селидіввугілля» середньодення заробітна плата [PERSON] складає 716 грн. 35 коп. Інформація про середню заробітну плату, визначену порядком до Постанови Кабінета Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Середньомісячна заробітна плата складає 15401 грн. 42 коп.(арк. справи 5). З урахування листа № 78/0/206/18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році», листа № 1133/0/206/19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» кількість днів затримки розрахунку позивача з розрахунку 02.10.2019 року (день звільнення) по 27 січня 2020 року (день ухвалення судового рішення) склала 90 днів, а саме: жовтень 2019 року - 20 днів, листопад 2019 року -21 днів; грудень 2019 року-21 днів; січень 2020 року 21 - днів, лютий - 7 днів. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку станом на день розрахунку складає: 716,35 грн.(середньоденна заробітна плата) Х 90 (кількість днів затримки розрахунку) = 64471 грн. 50 коп. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 64471 грн. 50 коп. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за оренду автомобіля суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору оренди автомобілю від 04 липня 2017 року ДП «Селидіввугілля» передало, а [PERSON] прийняв у користування за плату на певний строк: Легковий автомобіль марки: CHEVROLET, модель LACETTI, Державний номер: [NUMBER] та зобов`язався сплачувати орендодавцеві орендну плату. Право власності орендодавця на автомобіль, що орендується, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 27.11.2012 РЕВ м.Красноармійська УДАІ ГУМВС України в Донецькій області. Договір укладений в письмовій формі, посвідчений нотаріально, зареєстрований у встановленому законом порядку ( а.с. 32-33). Відповідно до умов укладеного правочину автомобіль, що орендується, буде використовуватися орендарем для службових поїздок персоналу останнього, а також для вантажного перевезення дрібних речей, термін оренди складає 1 рік, а в разі, якщо за 10 днів до завершення дії Договору жодна зі сторін не повідомить про його припинення, дія Договору продовжується на наступний рік на тих самих умовах(пункти 2.1, 4.1). Сторони визначилися, що орендна плата встановлюється в розмірі 4347,83 грн. на місяць, в тому числі 847,83 грн. - податки(пункт 5.1). Орендар зобов`язався своєчасно здійснювати орендні платежі (п.7.1.2.). Передача орендованого транспортного засобу здійснена на підставі акту приймання-передачі майна до договору оренди від 04 серпня 2017 року( арк.справи 34). Згідно додаткової угоди № 1 до Договору оренди автомобіля від 04.07.2017 року між ДП «Селидіввугілля» та [PERSON] від 16.07.2018 року, сторони ,

Outcome: partial