Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20.11.2018 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. у спадковій справі № 136/2014 на ім`я [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за № 1-1113, на 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.11.2018 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. у спадковій справі № 136/2014 на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 1-1113 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі: 1/6 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 30.12.1983 за реєстровим № 8640, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 04.06.1997 в реєстровій книзі за № 99; 2/6 частин - на підставі договору дарування, посвідченого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 24.03.1995 за реєстровим № 2-2488, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 04.06.1997 в реєстровій книзі за № 99. Позивач вказувала, що на підставі вказаного свідоцтва було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним № 44145803 від 20.11.2018 та зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Позивач зазначила, що їй належить інша 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , на підставі: 1/6 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 30.12.1983 за реєстровим № 8640, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 04.06.1997 в реєстровій книзі за № 99; 2/6 частин - на підставі договору дарування, посвідченого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 24.03.1995 за реєстровим № 2-2488, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 04.06.1997 в реєстровій книзі за № 99. Позивач стверджувала, що за життя її брат [PERSON] 26.06.1996 облив бензином належний їм згаданий житловий будинок та підпалив його. В результаті пожежі житловий будинок було знищено і залито пожежниками водою, внаслідок чого він став непридатним для експлуатації. Зі слів позивача, після підпалу її брат [PERSON] більше не з`являвся у будинковолодінні, ніколи не проживав там та не цікавився ним, спалений житловий будинок вона відбудовувала сама, за власні кошти більше 15 років. На думку позивача, внаслідок таких подій [PERSON] втратив право власності на 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , так як це майно було фізично знищено. У відповідь на прохання позивача її померлий брат відмовився припинити своє право власності на житловий будинок. У зв`язку із викладеним позивач вважала, що оспорюване свідоцтво є недійсним, так як не було підстав його видавати, спадкове майно було вже знищено, а тому звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 21.03.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі. 29.05.2019 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якій вказав на недоведеність обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, просив в позові відмовити. Ухвалою суду від 04.07.2019 було витребувано з Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 136/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 08.11.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, від неї надійшов лист, в якому просила суд розглядати справу без участі її представника відповідно до вимог законодавства. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , на підставі: 1/6 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 30.12.1983 за реєстровим № 8640, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 04.06.1997 в реєстровій книзі за № 99; 2/6 частин - на підставі договору дарування, посвідченого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 24.03.1995 за реєстровим № 2-2488, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 04.06.1997 в реєстровій книзі за № 99. Власником іншої 1/2 частини вказаного житлового будинку на підставі цих же документів був [PERSON] . Вказане підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідач є сином померлого [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про народження. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 136/2014 за життя заповіту померлий не склав. 04.03.2014 відповідач подав до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті його батька. 20.11.2018 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори було видано на ім`я відповідача свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 1-1113 на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , належну померлому [PERSON] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.11.2018 вбачається, що право власності на згадану 1/2 частину житлового будинку було зареєстровано за відповідачем на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним № 44145803 від 20.11.2018. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що дійсно 26.06.1996 у спірному будинку була пожежа і будинок став непридатним для життя, що його за власний кошт відбудовувала позивач. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивача, підтвердила, що дійсно 26.06.1996 у спірному будинку була пожежа і будинок став непридатним для життя. До наданих позивачем актів обстеження житлових умов від 16.01.1999, 04.12.2004 та 11.02.2019 суд ставиться критично, так як вони не можуть бути допустимими доказами у розумінні ст. 78 ЦПК України для доведення факту пожежі та знищення спірного житлового будинку 26.06.1996. Судових рішень та актів органів МНС України, що підтверджували факт пожежі у спірному житловому будинку та його знищення, суду надано не було. Так само не було надано і будь-яких інших доказів знищення спірного житлового будинку та відновлення його за кошти позивача, а також реєстраційних записів про припинення права власності за спадкодавцем відповідача. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі № 708/254/18. З огляду на абз. 2 п. 3 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. За приписами ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Позивачем не було надано суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що спірне майно, яке було успадковано відповідачем, на час смерті не існувало і право власності спадкодавця на це майно на момент його смерті припинилось. Показами свідків та актами обстеження житлових умов такі обставини не можуть бути доведені, що в тому числі підтверджено і в постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі № 708/254/18. Тобто, вважати, що у спадкодавця відповідача не існувало на час його смерті права власності на спадкове майно, підстави відсутні, інших доказів, що вказували б на недійсність оспорюваного свідоцтва, суду надано не було. А отже, вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ім`я відповідача, не підлягають задоволенню. Так як вимога про скасування державної реєстрації є похідною від вимоги про визнання недійсним свідоцтва, вона також не підлягає задоволенню. З урахуванням вищевказаного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на викладене,

Outcome: dismissed