Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме б. [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] .. Відповідач є колишнім зятем Позивача. Він зареєстрований в її житловому будинку, однак в ньому не проживає вже понад два роки. особистих речей в квартирі не має, реєстрація відповідача у квартирі є підставою для нарахування платежів по житлово-комунальним послугам, які ним не сплачуються, у зв`язку з чим [PERSON] несе додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та вимушена звернутися до суду з позовом. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ані позивач, ані інші члени сім`ї відповідачу не чинили, він добровільно визначив собі інше місце проживання і вказаною квартирою не користується понад двух років без поважних причин. Тому Позивач просить визнати Відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.01.2020 провадження у справі відкрито. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Шароградська Л.В. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Проти ухвалення заочного рішення у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, від якого не надійшла заява про причини неявки та заперечень на позов, на підставі ст. 280 ЦПК України, не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток рекомендованою кореспонденцією на адресу місця реєстрації відповідача. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надав. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. У відповідності до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Також, про час та місце судового засідання він був повідомлений у відповідність до ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки. Допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, пояснили, що їм відомо, що відповідач є колишнім зятєм [PERSON] , який не проживає в будинку позивача за адресою: [ADDRESS] більше двох рокув. В даному будинку проживають лише позивач, її донька та онука. Суд, заслухавши думку позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази в їх сукупності, вислухавши пояснення позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом Серія ААА №633065 від 05 листопада 1996 року, на праві приватної власності житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] . Як вбачається з Інформаційної довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова від 28.11.2019 року, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] (Позивач), власниця житлового будинку, [INFO] ; 2. [PERSON] , донька Позивача (Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] від 18.06.1982р.), [INFO] . 3. [PERSON] , колишній зять Позивача (Рішення про розірвання шлюбу від 07.03.2019 року, справа №645/592/19), [INFO] . 4. [PERSON] , онука власниці житлового будинку (Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] від 17.07.2012р.), [INFO] , зареєстрована з 11.08.2012 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.03.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що реєстрація відповідача створює для неї матеріальні складнощі, оскільки вона з донькою змушена переплачувати вартість комунальних послуг, у зв`язку з чим просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З довідки Немишлянського ВПГУНП в Харківській області від 27.10.2019 вбачається, що згідно інформаційних даних Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області в ході проведення перевірки здійснювались виходи на місце події, та було встановлено, щоза адресою: [ADDRESS] на даний час мешкають [PERSON] , [INFO] разом з донькою [PERSON] , [INFO] та онукою [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] за вказаною адресою не проживає близько двох років. Таким чином, відповідачем не вживались будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування вказаним житловим будинком. Позивач є власником будинку, доглядає за будинком, сплачує всі комунальні платежі. Однак, нарахування платежів за комунальні послуги здійснюється з урахуванням реєстрації у ній відповідача, які позивач та її донька вимушені сплачувати, що є для них зайвими матеріальними витратами. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Факт непроживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , покинув спірне житло добровільно, перешкод у його проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивачі якимось чином перешкоджали відповідачу у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи також відсутні. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та, як слідство, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, судом встановлено, що відповідач залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у квартирі не проживає з часу реєстрації, тобто станом на момент розгляду справи понад один рік. Наявність реєстрації відповідача у квартирі перешкоджає позивачам здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи свідчать, що за подання до суду позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн..

Outcome: approved