Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 липня 2004 року між ним і відповідачкою був зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу у них [INFO] року народилася донька [PERSON]. 12 жовтня 2007 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Петровського районного суду м. Донецька. З моменту розірвання шлюбу донька, якій на той час було лише два роки, залишилася мешкати разом із відповідачкою за адресою: 83120, [ADDRESS]. З часу розірвання шлюбу відповідачка постійно створювала перешкоди позивачу у вихованні доньки, через що останній змушений був звертатися до опікунської ради Петровської районної ради у м. Донецьку. Рішенням опікунської ради Петровської районної у м. Донецьку Ради від 24.04.2008 року позивачу було встановлено час для спілкування з донькою один раз на тиждень у суботу з 9 години до 18 години. Рішення органу опіки та піклування відповідачкою по справі не виконувалося, що змусило позивача звернутися до суду. Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 11 вересня 2008 року по справі № 2-3619/2008 встановлено факт не виконання відповідачкою рішення опікунської ради Петровського районної ради м. Донецька і зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди в спілкуванні позивача з донькою. Також рішенням визначено порядок участі позивача у вихованні доньки шляхом побачень з нею один раз на тиждень в суботу чи неділю з 9 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин. Вказане судове рішення відповідачкою не оскаржувалося та набрало чинності 23.09.2008 року. Відповідачка всупереч судовому рішенню продовжувала перешкоджати позивачу приймати участь у вихованні доньки, що стало причиною звернення до Петровського РУЮ у м. Донецьку Державної виконавчої служби України. 25.10.2008 року, 07.03.2009 року, 27.06.2009 року, 30.06.2009 року державними виконавцями Петровського РУЮ у м. Донецьку було складено акти, відповідно до яких зафіксовані епізоди вчинення [PERSON] перешкод у побаченні з донькою та не виконання рішення суду Крім того, у жовтні 2013 року набрав чинності вирок Кіровського районного суду м. Донецька від 02.09.2013 року, яким [PERSON] визнано винною в спричиненні позивачу умисних тілесних ушкоджень і призначено кримінальне покарання. Відповідно до обставин, встановлених вироком суду, що набрав чинності, умисні тілесні ушкодження були спричинені позивачу 13.04.2013 року в будинку [ADDRESS], тобто під час спроби відвідування доньки позивача за місцем мешкання відповідачки. Протягом усього часу окремого проживання позивач працював, мав постійне джерело доходів, регулярно сплачував аліменти, мав постійне місце проживання, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, добре ставиться до доньки [PERSON] та любить її. Позивач вказує, що неправомірною поведінкою відповідачки йому спричинена значна моральна шкода, розмір якої він оцінює в 15 000 грн., яка полягає у зневажливій і зухвалій поведінці відповідачки, що погіршує взаємовідносини з донькою, перешкоджає встановленню почуттів батьківської любові, взаємодопомоги та підтримки. Тому позивач просить визначити місце проживання своєї доньки [PERSON] разом з ним, стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень, та витрати на правову допомогу у сумі 500 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні вищевикладеним та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], у судовому засіданні, проти задоволення позову заперечили з підстав та правової аргументації зафіксованих засобами технічної фіксації процесу. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК) установив наступне. 31 липня 2004 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] року від цього шлюбу народилася спільна донька [PERSON] (актовий запис №98). 12 жовтня 2007 року рішенням Петровського районного суду м. Донецька шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (актовий запис в книзі записів акту цивільного стану № 171 от 16.07.2008 р). З моменту розірвання шлюбу донька [PERSON], якій на той час було лише два роки, за спільною згодою батьків залишилася мешкати разом із матірю відповідачкою за адресою: 83120, [ADDRESS]. Рішенням опікунської ради Петровської районної у м. Донецьку Ради від 24.04.2008 року позивачу було встановлено час для спілкування з донькою один раз на тиждень у суботу з 9 години до 18 години. Рішення органу опіки та піклування відповідачкою по справі не виконувалося, що змусило позивача звернутися до суду. Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 11 вересня 2008 року по справі № 2-3619/2008 встановлено факт не виконання відповідачкою рішення опікунської ради Петровського районної ради м. Донецька і зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди в спілкуванні позивача з донькою. Також рішенням визначено порядок участі позивача у вихованні доньки шляхом побачень з нею один раз на тиждень в суботу чи неділю з 9 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин. Вказане судове рішення відповідачкою не оскаржувалося та набрало чинності 23.09.2008 року. В судовому засіданні сторони визнали, що між ними існують довготривалі неприязні відносини які виникли на ґрунті побутових проблем та у зв'язку з розподілом майна подружжя. Що також підтверджується вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 02.09.2013 року, яким [PERSON] визнано винною в спричиненні позивачу умисних тілесних ушкоджень. Протягом всього часу, окремого від доньки, проживання позивач [PERSON] працював, мав постійне джерело доходів, не регулярно сплачував аліменти, мав постійне місце проживання, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, добре ставиться до доньки [PERSON] та любить її. 25.10.2008 року, 07.03.2009 року, 27.06.2009 року, 30.06.2009 року державними виконавцями Петровського РУЮ у м. Донецьку було складено акти, відповідно до яких зафіксовані епізоди що дитина [PERSON] не була надана для побачення з батьком. Відповідно до положень ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а на разі відсутності такої та умови проживання батьків окремо один від одного, якщо мати та батько не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними у відповідності до вимог частини першої статті 161 вказаного Кодексу вирішується органом опіки та піклування або судом. Наполягаючи на визначенні місця проживання дочки з батьком, [PERSON] не надав суду достатніх доказів того, що за умовами його проживання з дитиною, його особистих якостей, особливостями його відносин з дитиною саме він має перевагу перед матірю дитини при визначенні місця її проживання. Вирішуючи спір, суд враховує, що мати дитини - [PERSON] відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, має позитивну характеристику та належні умови для забезпечення потреб малолітньої доньки. Згідно з характеристики наданої директором ДОШ № 88, [PERSON] за час навчання у ДОШ № 88 показала себе, як старанна учениця, має високий рівень уваги, дівчина виконує шкільний режим, активно приймає участь у суспільному житті школи. Згідно з "Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховної Ради України від 06 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір'ю. Виходячи з вказаних положень закону у співставленні зі встановленими обставинами справи, зокрема конфліктних відносин, які склались між батьками дитини, суд враховує вік дитини, якій на момент розгляду справи виповнилось лише 9 років, її стать, прихильність до матері, режим праці батька і матері та те, що позивачем не доведено факт вчинення перешкод у побаченні з боку матері [PERSON] суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Такий висновок суду не протирічить зібраним по справі доказам та змісту та сенсу висновку Кіровської районної у м. Донецьку ради 08.01.2014 року, приєднаного до матеріалів справи. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди слід виходити з вимог ст.1167 ЦК України, яка визначає підстави покладення обов'язку з відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначені розміру відшкодування. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірним рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, при наявності його вини. Позивач вказує, що неправомірною поведінкою відповідачки йому спричинена значна моральна шкода, розмір якої він оцінює в 15 000 грн., яка полягає у зневажливій і зухвалій поведінці відповідачки, що погіршує взаємовідносини з донькою, перешкоджає встановленню почуттів батьківської любові, взаємодопомоги та підтримки. Відповідно до роз'яснень, даних в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику по справах про відшкодування моральної немайнової шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішені справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат не майнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, в порушенні нормальних життєвих зв'язків і не можливості продовження активного громадського життя, фізичного болю, перенесеного в результаті заподіяних страждань і при настанні інших негативних наслідків. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження завдання відповідачем йому маральної шкоди. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог статті 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 160,161, СК України,

Outcome: dismissed