Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника за дорученням - адвоката Блонського М.А., звернувся в суд з позовною заявою, та з уточненим позовом в ході розгляду справи, в якому просить постановити рішення, яким визнати положення п. 2.6.1 Договору банківського вкладу від 01.11.2012 року №R4112/26017D/LV09, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк», недійсним як таке, що є несправедливим та порушує права споживача, визнати недійсною пролонгацію договору банківського вкладу від 01.11.2012 року №R4112/26017D/LV09, здійснену 01.05.2014 року ПАТ «ВТБ Банк», стягнути з ПАТ «ВТБ Банк» на користь позивача заподіяну порушенням прав споживача моральну шкоду в сумі 10000,00 грн., а також пеню за несвоєчасне здійснення переказу в сумі 3 378,45 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 01.11.2012 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір банківського вкладу №R4112/26017D/LV09, згідно якого [PERSON] передав, а банк прийняв на вкладний рахунок грошові кошти в сумі 100 000,00 російських рублів та зобов'язався виплатити вкладнику вклад та проценти на вклад. 05.05.2014 року позивач подав заяву про повернення належних йому грошових коштів за договором банківського вкладу №R4112/26017D/LV09 від 01.11.2012 року у зв'язку з закінченням терміну його дії 01.05.2014 року. Відповідач відмовився повернути банківський вклад як такий, що закінчився, а погодився повернути на умовах дострокового повернення вкладу пославшись на п. 2.6.1 Договору. Згідно пункту 2.6.1 Договору якщо вкладник в дату закінчення строку розміщення вкладу не звернувся до банку з вимогою про повернення суми вкладу та/або сплати нарахованих відсотків, строк дії договору вважається продовженим наступного банківського дня на той самий строк (в днях) який обумовлено п.1.1.3 даного договору та на тих самих умовах, окрім розміру процентної ставки, який визначається відповідно до п. 2.6.3 цього Договору. В разі якщо дата закінчення строку розміщення вкладу припадає на вихідний день, договір продовжується на другий банківський день після вихідного. Таким чином вказана умова договору фактично виключає можливість вкладника не продовжувати термін дії договору, якщо строк закінчення розміщення вкладу припадає на святковий, вихідний чи не робочий день, відтак є несправедливою, а тому повинна бути визнана судом недійсною. Позивач стверджує, що відповідач всупереч ч. 6 ст. 254 ЦК України, безпідставно пролонгував на новий строк з 01.05.2014 року його вклад, відтак він не зміг отримати свій вклад в іноземній валюті, оскільки банк застосував положення Постанови правління Національного банку України №245 від 29.04.2014 року, згідно п. 7 ч.1 якої уповноважені банки мають право достроково повертати вклади, залучені в іноземній валюті, у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти уповноваженого банку на день проведення операції. Вважає, що вказаними діями банку позивачу заподіяно збитків пов'язаних із неможливістю отримати свій вклад в іноземній валюті. Такими порушеннями прав споживачів позивачу була заподіяна моральна шкода в розмірі 10 000,00 грн. Окрім того, відповідач зобов'язаний був повернути вклад позивачу вклад 05.05.2014 року. Загальний строк прострочення становить більше 100 днів, то загальна сума пені становить 10% від суми переказу. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Блонський М.А. в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позові та уточненні позову. Просили позов задоволити. Належним чином уповноважені представники відповідача Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» С.І.Кокольський та І.С. Довгопола в суд засідання не з'явилися. Представник С.І.Кокольський проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні вх. ЕП-№5630 від 20.01.2016р., зокрема зазначив, що01.11.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та позивачем укладено договір банківського вкладу № R4112/26017D/LV09 «Класичний», за умовами якого Банк приймає на вкладний депозитний рахунок грошові кошти у сумі 100 000,00 рос. рублів, вид вкладу - строковий, строк розміщення вкладу - 273 календарні дні, дата початку розміщення вкладу - 01.11.2012 р. дата закінчення строку розміщення вкладу - 01.08.2013р. Згідно з п. 2.6.1 даного договору, у випадку, якщо вкладник в дату закінчення строку розміщення вкладу не звернувся до Банку з вимогою про повернення суми вкладу та/або сплати нарахованих процентів строк дії договору вважається продовженим наступного банківського дня на той самий строк - 273 календарні дні. У зв'язку з тим, що 01.08.2013р. вкладник не забрав свій вклад, то його було пролонговано до 01.05.2014р. Пунктом 3.1 депозитного договору передбачено, що вкладник вправі вимагати повернення вкладу та сплати процентів, про що зобов'язаний повідомити банку не пізніше ніж за 2 банківські дні. Заявою від 05.05.2014р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому депозиту. 07.05.2014р. листом №306/1715-08-2 відповідач повідомив позивача про можливість отримати кошти - російські рублі в сумі 111 232,19 у Відділенні «Друге Стрийське» ПАТ «ВТБ Банк» за адресою м. Стрий, вул. Шевченка, 34 Львівської області. Однак, 07.05.2014 року позивач не з'явився для отримання коштів, натомість 08.05.2014 року подав заяву про видачу йому довідки та виписки нарахування відсотків за вкладом, які були виготовленні відповідачем, про що позивача було повідомлено листом №307/1715-08-2 від 08.05.2014р. Вважає, що законність дій відповідача під час розгляду заяви позивача від 05.05.2014 року, встановлена рішенням судів, а саме рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 24.07.2014р. та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2014р. у справі №453/777/14-ц, постановою Верховного Суду України від 15.04.2015 року (№6-51цс15), відтак згідно ст. 61 ЦПК України дана обставина не потребує доказуванню. Для реалізації механізму видачі (повернення) вкладу необхідна обов'язкова явка вкладника у відділення банку для отримання коштів. Неявка позивача за отриманням коштів свідчить що на той час він не бажав фізично отримувати вклад, а в тому разі, враховуючи інтереси вкладника банк зобов'язаний був застосувати механізм пролонгації вкладу відповідно до ч. 4 ст. 1060 ЦК України. Безпідставними є вимоги позивача про визнання недійсним п. 2.6.1 договору у зв'язку з тим, що позивач вважає його несправедливим в розумінні ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не позивач не реалізує своє право на отримання вкладу. Крім того, позивач стверджує, що умови укладеного договору є несправедливими, тобто такі які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, проте не підтвердив свої твердження жодним належним та допустимим доказом. Щодо визнання недійсною пролонгацію договору № R4112/26017D/LV09, то обраний позивачем спосіб захисту не відповідає чинному законодавству. Внаслідок застосованої відповідачем пролонгації позивач отримав додаткові прибутки (проценти за користування вкладом). Вважає, що обставини порушеного права є голослівними та надуманими, а вимога про визнання недійсною пролонгацію договору банківського вкладу незаконною. Просить у задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, давши належну оцінку доказам по справі, суд дійшов до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.11.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та позивачем укладено договір банківського вкладу №R4112/26017D/LV09 «Класичний», за умовами якого Банк приймає на вкладний депозитний рахунок грошові кошти у сумі 100 000,00 рос. рублів, вид вкладу - строковий, строк розміщення вкладу - 273 календарні дні, дата початку розміщення вкладу - 01.11.2012 р. дата закінчення строку розміщення вкладу - 01.08.2013р. Відповідно до п. 2.6.1 даного договору у разі якщо вкладник в дату закінчення вкладу не звернувся до Банку з вимогою про повернення суми вкладу та/або сплати нарахованих процентів, строк дії договору вважається продовженим наступного банківського дня на той самий строк (в днях), який обумовлено п. 1.1.3 даного договору та на тих самих умовах, окрім розміру процентної ставки, який визначається відповідно до п.2.6.3 цього договору. В разі якщо дата закінчення строку розміщення вкладу припадає на вихідний день, договір продовжується на другий банківський день після вихідного. Кількість пролонгацій цього договору необмежена. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 способом захисту порушеного цивільного права є визнання договору недійсним. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які вставлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другоїсторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувативкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку,встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 18 Закон України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відтак, для кваліфікації умов договору несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Дана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013р. (справа № 6-40цс13) і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для суду. Позивач стверджує, що умови п.2.6.1 Договору банківського вкладу є несправедливими та порушують права його, як споживача. Проте письмових або інших доказів на підтвердження своїх доводів суду не представив. Окрім того, в своєму позові вказує, що умови п. 2.6.1 договоруфактично виключають можливість вкладника не продовжувати термін дії договору, якщо строк припадає на святковий, вихідний чи не робочий день. Дане твердження позивача спростовуються тим же пунктом, оскільки ним передбачено, що продовження терміну дії договору відбувається на другий банківський день після вихідного, тобто пролонгація можлива не в день закінчення строку розміщення вкладу чи перший банківський день після вихідного, а саме на другий банківський день. Відповідно до ч. 4 ст. 1060 ЦК України якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. Дана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 25.12.2013р. (справа № 6-140цс13). Суд вважає, що позивачу створено реальну можливість отримати свій вклад, відповідач готовий повернути вкладнику його кошти, однак з власної ініціативи позивач не реалізує своє право на отримання депозиту. Дана обставина підтверджується судовими рішеннями, що набрали законної сили, зокрема рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 24.07.2014 в справі №453/777/14-ц, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2014 року та постановою Верховного Суду України від 15.04.2015 року, і в силу ст..61 ЦПК України не потребує доказування. Жодного із передбаченого ст. 57 ЦПК України доказу, який би підтверджував те, що умови п. 2.6.1 Договору банківського вкладу від 01.11.2012 року є несправедливими та порушують права споживача, позивачем не подано і таких не наведено. Стосовно позовної вимоги про визнання недійсною пролонгації договору банківського вкладу слід зазначити, що згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів, серед яких не передбачено такий спосіб, як визнання недійсною пролонгацію головору. Не встановлений такий спосіб захисту цивільних прав і Договором. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Щодо стягнення моральної шкоди, позивач в обґрунтування позовних вимог в цій частині покликається на те, що внаслідок порушення відповідачем його прав, він зазнав душевних страждань, які полягали у позбавленні отримати свої грошові кошти і відповідно зазнав душевних страждань. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Під час розгляду справи, суд враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п.4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови від 31 березня 1995 року №4). Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано жодних належних доказів які дають підстави для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди, а саме: відсутні протиправна поведінка відповідача, шкода, причиновий зв'язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина заподіювача шкоди і таких у судовому засіданні не здобуто, а тому у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити. Щодо заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення пені за несвоєчасне здійснення переказу в сумі 3 378,45 грн. в її задоволенні слід відмовити, оскільки положення ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» на спірні правовідносини не розповсюджуються, а отже підстави для стягнення пені відсутні, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами регулюються умовами договору банківського вкладу та нормами зобов'язального права, в той час як ст. 32 Закону передбачені види відповідальності банків при здійсненні переказу. Крім того, у заяві про повернення вкладу від 05.05.2014 року позивач не ініціював переказ вкладу шляхом формування переказу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог і заперечень. При недоведеності обставин, на які посилалась позивач у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed