Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, вказавши в обґрунтування позовних вимог наступне. [INFO] року у віці 76 років помер батько позивача [PERSON]. Звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, Позивач дізнався, що за життя, 21.11.2012 року [PERSON] склав заповіт на користь відповідача [PERSON] Позивач вважає, що вищевказаний заповіт складений з порушенням діючого законодавства та має бути визнаний недійсним, оскільки останні роки свого життя Заповідач хворів, з 2010 року він самостійно не пересувався, його постійно відвідували лікарі, останні дні свого життя він нікого не впізнавав. Позивач вважає, що через погіршення психічного стану, батько не був спроможним адекватно сприймати події, які відбувалися навколо нього та віддавати звіт своїм діям, у зв'язку з чим його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі. Посилаючись на ч.1 ст.225 ЦК України та зазначивши, що волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту 21.11.2012 року не відповідало його волі, Позивач просить суд визнати заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 21.11.2012 року - недійсним. У судовому засіданні Представники позивача підтримали позовні вимоги, на підставах, викладених у позові, просять позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні вважають позовні вимоги необґрунтованими, заперечували проти позову у повному обсязі. Відповідач пояснив, що Заповідач хоча і страждав на ряд захворювань, однак він розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Зазначив, що доводи, викладені в позові, не відповідають дійсності. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, а також письмову заяву, в якій зазначила, що її чоловік склав заповіт добровільно і він розумів значення своїх дій. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явився, надала заяву про розгляд справи за її відсутності ( т.1, а.с.129). Згідно раніше наданих пояснень, до неї звернувся [PERSON], пояснив, що батько бажає скласти заповіт. Вона виїхала за адресою: [ADDRESS], поспілкувалась з Заповідачем, який пояснив, що бажає все майно заповісти сину [PERSON], він відповідав на питання та нотаріус впевнилась в його дієздатності. Заповідач через фізичні вади заповіт сам підписати не зміг, сказав, що довіряє дружині і вона підписала заповіт у присутності свідків. Вивчивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст.59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] помер [INFO] року, у віці 76 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 26.11.2012 року (т. 1,а.с.50). За життя, 21.11.2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1677. Відповідно до вказаного заповіту всі права та обов'язки та все своє майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось, а також все те, що буде йому належати та на що він матиме право на день смерті [PERSON] заповів [PERSON] (т.1., а.с.74). Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER], виданого 19.06.1967 року (а.с. 6). Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] Позивач прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом 6-місячний термін, що підтверджується копією спадкової справи після смерті [PERSON], що була направлена на запит суду (т.1, а.с. 49, 63, 64). Інші спадкоємці, окрім позивача та відповідача, спадщину після смерті [PERSON] не приймали, дружина Спадкодавця - [PERSON] відмовилась від спадщини на користь Відповідача (а.с.60). Таким чином, позов подано належним позивачем, заінтересованою особою - спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину, звернувшись з заявою до нотаріуса. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що дідусь хворів, однак родичів впізнавав, за декілька днів до смерті дідусь розмовляв, все зрозуміло відповідав. В день складення заповіту, 21.11.2012 року батько привіз нотаріуса, і вона бачила як в кімнату, де був дідусь, зайшла бабуся, нотаріус і 2 свідки. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в листопаді 2012 року Відповідач попросив його бути присутнім при складенні заповіту. Він був присутнім, як нотаріус прочитала заповіт вголос, крім того, він був прочитаний вголос свідками, підписувала заповіт дружина Спадкодавця, так як він не міг його самостійно підписати. Спадкодавець був слабкий, однак відповідав на питання нотаріуса, він всіх впізнавав, говорив, що він все розуміє. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знайома з [PERSON] та про стан здоров'я його батька [PERSON] за життя знала, що він був лежачий. Приблизно 20.11.2012 року [PERSON] попросив її бути присутньою при складенні заповіту його батьком. В кімнату, де був [PERSON] зайшла вона, другий свідок, дружина спадкодавця та нотаріус. Нотаріус з'ясовувала, на кого [PERSON] бажає скласти заповіт, він відповів, що на [PERSON]. Заповіт був прочитаний вголос нотаріусом та обома свідками. Нотаріус запитував кому спадкодавець довіряє підписати заповіт, він відповів, що дружині. На той час спадкодавець був у хворобливому стані, однак все розумів, розмовляв, відповідав на питання, його волевиявлення було вільним. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює лікарем 10-ї лікарні, спостерігав пацієнта [PERSON] протягом одного - півтора року. Пацієнт страждав на церебральний атеросклероз, у нього був больовий синдром, призначались знеболювальні препарати. Також пацієнт хворів на пневмонію, призначались антибіотики. Крім того, при вираженому больовому синдромі був рекомендований препарат налбуфін. Даний препарат в рекомендованих дозировках на психічний стан хворого не впливає. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює в Запорізькій обласній психіатричній лікарні лікарем. [PERSON] на обліку не перебував. Влітку 2012 року звернувся син з приводу отримання довідки про стан здоров'я батька - для укладення угоди, однак лікар відмовив, бо це не передбачено законом. Вдома лікар оглянула хворого, який назвав свої анкетні дані, адресу, розказав про свої скарги на слабкість, неможливість пересуватися. Хворий самостійно не пересувався, самостійно себе не обслуговував. Психічних розладів зафіксовано не було, був розлад пам'яті, однак він орієнтувався в просторі, відповідав на питання. Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Згідно з Постановою Верховного суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Відповідно до висновків акту № 134 посмертної судово-психіатричної експертизи від 17.03.2014 року КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», [PERSON], [INFO] в момент складання заповіту 21.11.2012 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно виявлених розладів особистості внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, артеріальна гіпертензія, синдром Паркінсонізма). В силу чого, в момент складення заповіту, 21.11.2012 року, він обмежено міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Як вбачається з дослідженого судом акту посмертної судово-психіатричної експертизи, медична документація [PERSON], наявна в матеріалах справи, була об'єктом дослідження експертів, та врахована ними при наданні висновку. Згідно мотивувальної частини акту № 134 від 17.03.2014 року, комісія дійшла висновку, що в період, який цікавить суд, [PERSON] виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно виявлених розладів особистості внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, артеріальна гіпертензія, синдром Паркінсонізма). Ознак слабоумства не описано. Вказані зміни особистості по органічному типу на період, що цікавить суд не дозволяли йому в повній мірі осмислити ситуацію, що склалась, критичні та прогностичні функції були порушені. [PERSON] був пасивно підкорюваний, переконуваний. Вільне волевиявлення не представлялось можливим. [PERSON] потребував постійного стороннього догляду. В наданих матеріалах справи наявні вказівки на призначення сибазона, налбуфіна, кетанова, сонната. Даних про застосування вказаних препаратів на період, що цікавить, немає. Ступінь наявних порушень була такою, що [PERSON], [INFO] в момент складання заповіту 21.11.2012 року обмежено міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стан здоров'я Спадкодавця перед смертю суд не бере до уваги, оскільки вказані особи не являються спеціалістами в області медицини, крім того, особисто зі спадкодавцем напередодні та в період складення заповіту не спілкувались. Пояснення свідка [PERSON] щодо незадовільного стану здоров'я його дідуся та погіршення стану здоров'я з серпня 2012 року, а також застосування сильнодіючих препаратів, які впливали на його психічний стан, суд не бере до уваги, оскільки в період складання заповіту свідок не спілкувався зі Спадкодавцем, присутній не був, а також пояснив, що про заповіт йому не було відомо. Відомості, які містить запис розмови, наданий у судовому засіданні представником позивача та прослуханий під час судового засідання суд не бере до уваги, оскільки під час розгляду справи не встановлено між ким відбулась розмова та час, коли вона відбулась, крім того, зміст розмови не стосується обставин, що підлягають доказуванню в даному провадженні. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Беручи до уваги, що зібраними у справі доказами, проведеною експертизою не встановлено абсолютної неспроможності спадкодавця [PERSON] у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, підстави для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, відсутні. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON], посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1677 такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed