Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

До суду 13.06.2019 року надійшов позов Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, відповідно клопотання про уточнення позовних вимог позивач просить: 1. Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича (індексний номер 38525049 від 05.12.017) на підставі якого за [PERSON] (код [NUMBER] ) зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - кв. [ADDRESS] площею 177,7 кв.м. 2. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 23741290 про право власності [PERSON] (код [NUMBER] ) на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 177,7 кв.м., який розташований по [ADDRESS] . 3. Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кравцан Марини Миколаївни (індексний номер 42636019 від 21.08.2018) на підставі якого закрито розділ щодо об`єкту нерухомого майна - кв. [ADDRESS] у зв`язку з її поділом. 4. Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кравцан Марини Миколаївни (індексний номер 42634337 від 21.08.2018) на підставі якого за [PERSON] (код [NUMBER] ) зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 9а площею 15.7 кв.м., розташований по [ADDRESS] (номер запису про право власності 27575751). 5. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 27575751 про право власності [PERSON] (код [NUMBER] ) на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 9а площею 15.7 кв.м., який розташований по [ADDRESS] . 6. Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кравцан Марини Миколаївни (індексний номер 42635336 від 21.08.2018) на підставі якого за [PERSON] (код [NUMBER] ) зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 9б площею 104,3 кв.м., розташоване по [ADDRESS] (номер запису про право власності 27576649). 7. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 27576649 про право власності [PERSON] (код [NUMBER] ) на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 9б площею 104,3 кв.м., який розташований по [ADDRESS] . 8. Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кукліної Альбіни Олександрівни (індексний номер 42633131 від 21.08.2018) на підставі якого за [PERSON] (код [NUMBER] ) зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , площею 57,7 кв.м. (номер запису про право власності 27574278). 9. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 27574278 про право власності [PERSON] (код [NUMBER] ) на об`єкт нерухомого майна - кв. [ADDRESS] . 10. Витребувати нерухоме майно площею: 15,7 кв.м., 104,3 кв.м., 4,4 кв.м., 4,7 кв.м., 0,7 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] (код [NUMBER] ) на користь Одеської міської ради. 11. У разі задоволення позовної заяви стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову та інші судові витрати, які прокуратурою будуть понесені при розгляді справи за даним позовом, на рахунок прокуратури Одеської області за наступними реквізитами: отримувач коштів - прокуратура Одеської області (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3); код отримувача (код за ЄДРПОУ): 03528552; рахунок отримувача: 35213085000564; банк отримувача: ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу №226 від 18.12.2001 року [PERSON] належить кв. [ADDRESS] . Відповідно до зазначеного договору площа квартири складає 42,9 кв.м. Вивченням Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. №38525049 від 05.12.2017 року у Реєстрі речових прав зареєстрована кв. [ADDRESS] площею 177,7 кв.м. Позивач зазначає, що реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на спірну квартиру площею 177,7 кв.м. проведена незаконно. Як вбачається з переліку документів, на підставі яких була проведена реєстрація права власності, підставою для реєстрації є договір купівлі-продажу, серія та номер:4-2792, виданий 18.12.2001 (у якому зазначена площа квартири 42,9 кв.м.), технічний паспорт від 28.11.2017, довідка, серія та номер:03-28, видана 28.11.2017 року. Інших документів, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими підтверджено право власності на спірну квартиру площею 177,7 кв.м. на спірний об`єкт не має. У зв`язку із зазначеним, позивач вважає, що рішення державного реєстратора Махортова І.О. №38525049 від 05.12.2017 року, яким проведено державну реєстрацію спірного майна, є протиправним, що призвело до незаконної реєстрації і, як наслідок, набуття права власності [PERSON] на об`єкти нерухомого майна, власником яких вона не була. Так, відповідно до листа ЖУФ «Ренесанс» ЛТД-92 №44 від 12.03.2019 року кв. [ADDRESS] була збільшена за рахунок місць загального користування, чорного ходу та підвального приміщення, які є комунальною власністю. У подальшому, на підставі рішення державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кравцан М.М. №42636019 від 21.08.2018 у Реєстрі речових прав закрито розділ щодо об`єкту нерухомого майна - кв. [ADDRESS] у зв`язку з її поділом. На підставі рішення державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кравцан М.М. №42634337 від 21.08.2018 року у реєстрі речових прав зареєстровано нежитлове приміщення №9а площею 15,7 кв.м. (номер запису про право власності 27575751). На підставі рішення державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кравцан М.М. №42634336 від 21.08.2018 року у реєстрі речових прав зареєстровано нежитлове приміщення №9б площею 104,3 кв.м. (номер запису про право власності 27576649). На підставі рішення державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кравцан М.М. №42633131 від 21.08.2018 року у реєстрі речових прав зареєстровано нежитлове приміщення №9 площею 57,7 кв.м. (номер запису про право власності 27574278). Позивач зазначає, що спірна квартира була поділена на три самостійні об`єкти нерухомості, з яких приміщення №9а площею 15,7 кв.м. та нежитлове приміщення №9б площею 104,3 кв.м. є самовільно захопленим приміщеннями підвалу, власником яких є територіальна громада м. Одеси. Крім того, площа квартири також була збільшена з 42,9 кв.м. до 57,7 кв.м. за рахунок місць загального користування будинку, а саме приміщень чорного ходу площею: 4,4 кв.м., 4,7 кв.м., та 0,7 кв.м. Позивач посилається на ті обставини, що Одеська міська рада, як власник нежитлових приміщень, які були неправомірно захоплені, згоди на їх відчуження не надавала. Спірні приміщення чорного ходу та підвалу перебувають у будинку, який перебуває на балансі м. Одеси, відповідно, вони є комунально. Власністю, що належать територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради. Враховуючи зазначене, Одеська місцева прокуратура №3 вважає, що є підстави для представництва інтересів в суді. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 року вжито заходів забезпечення позову. 17.09.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся представник відповідача [PERSON] - адвокат Єфремов А.А. із заявою про повернення позовної заяви та скасування заходів забезпечення позову. Також 17.09.2020 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, відповідно якого зазначено наступне. Як вбачається із змісту позовної заяви, доводи заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 зводяться до того, що Відповідач - 1 нібито здійснила самовільне захоплення приміщення, які є комунально. Власністю, а далі була здійснена незаконна державна реєстрація цих приміщень. При цьому, вся доказова база позивача ґрунтується на листі Дочірнього підприємства ЖУФ «Ренесанс» ЛТД-92, яке є юридичної особою засноване на приватній формі власності. Згідно даних ЄДР основним видом діяльності ЖУФ «Ренесанс» є комплексне обслуговування об`єктів, при цьому ЖУФ «Ренесанс» не є ні власником, не користувачем будь-яких приміщень за адресою: [ADDRESS] . Крым того, ЖУФ «Ренесанс» не є органом, уповноваженим на управління або розпорядження об`єктами комунальної власності, які не є суб`єктом, експертної діяльності і не уповноважено надавати відповідні експертні висновки. Викладені у листі доводи директора ЖУФ «Ренесанс» щодо володіння нерухомим майном без правових документів є його припущеннями. Представник відповідача зазначає, що відповідачка на законних підставах придбала квартиру [ADDRESS] , яка була набута на законних підставах. Згодом з урахуванням положень законодавства, звернулась до компетентних органів за наданням дозволу на проведення реконструкції вказаної квартири та отримала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка й стала одним із документів для реєстрації права власності на реконструйовані об`єкти нерухомого майна. У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач наводить висновок, що у зв`язку із рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» всі приміщення розташовані у будинку [ADDRESS] , які не приватизовані, є об`єктами комунальної власності. При цьому на підтвердження своїх висновків Позивач взагалі не надає жодних доказів, зокрема щодо відсутності приватизації об`єктів нерухомого майна у будинку [ADDRESS] , як і не надає доказів права власності Одеської міської ради на вказані об`єкти, чи порушує вимоги ч. 1 ст. 81 ЦПК України. В той же час, зміст позовних вимог Позивача зводяться до скасування реєстрації усіх об`єктів нерухомого майна, у тому числі й квартири [ADDRESS] , право власності на яку, із змісту позову, набуте на законних підставах. Вказані позовні вимоги є неприпустимими та не підлягають задоволенню. 23.10.2019 року до суду надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, відповідно яких зазначено, що аналізуючи норми законодавства, можливо дійти висновку, що допоміжні приміщення та місця загального користування є спільною власністю усіх власників квартир у домі [ADDRESS] , при цьому Одеська міська рада не є власником квартир у цій будівлі, Отже, здійснення відповідачем реконструкції квартири №9 жодним чином не вплинуло та не порушило права Одеської міської ради. В той же час зазначили, що реконструкція була вчинена з повним дотриманням закону та за наявності усіх дозвільних документів, також надали суду акт, відповідно якого усі власники квартир у домі [ADDRESS] надали згоду Відповідачу на користування приміщеннями чорного ходу. Ухвалою суду від 01.11.2019 року в задоволенні заяви представника відповідача про повернення позовної заяви та скасування заходів забезпечення позову у справі - відмовлено. Жодних інших клопотань чи заяв від сторін та їх представників не надходило. В підготовчому засіданні представники Одеської місцевої прокуратури №3 та Одеської міської ради не заперечували проти закриття підготовчого судового засідання. Представник [PERSON] проти закриття підготовчого засідання не заперечував. Державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортов І.О. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Ухвалою суду від 01.11.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 10.01.2020 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про врахування пояснень відповідача, відповідно яких додатково наведені пояснення відповідача з приводу заявлених вимог. 15.01.2020 року представником позивача надано клопотання про уточнення позовних вимог, а саме у резолютивній частині позовних припущено технічні помилки, а саме, не зазначено адресу спірних приміщень, з урахуванням чого, просити уточнити вимоги щодо точної адреси спірних приміщень. 26.02.2020 року представником відповідача надано заперечення проти клопотання позивача про зміну позовних вимог, відповідно яких на думку представника, подане позивачем клопотання, фактично є заявою про зміну предмету позову, адже він просить суд змінити первісні вимоги, з якими він звернувся до відповідача, також наголосив, що підготовче засідання вже закрито. В судове засідання 05.03.2020 року з`явились представник позивача Молчанов О.Д. та представник відповідача Мельниченко Р.В. , у зв`язку з неявкою представника прокуратури розгляд справи відкладено на 02.04.2020 року. В судове засідання 02.04.2020 року сторони по справі не з`явились, у зв`язку з запровадженням карантину на території України розгляд справи відкладено на 19.05.2020 року. В судове засідання 19.05.2020 року сторони по справі не з`явились, у зв`язку з запровадженням карантину на території України розгляд справи відкладено на 01.06.2020 року. В судове засідання 01.06.2020 року з`явились представник прокуратури Жигун І.В. та представника відповідача Старостін О.С., інші учасники по справі не з`явились розгляд справи відкладено на 12.08.2020 року. В судове засідання 12.08.2020 року з`явились представник позивача Старостін О.С. та представник відповідача Мельниченко Р.В., розгляд справи було відкладено на 13.01.2020 року. В судове засідання 13.10.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляд справи повідомленні належним чином, електронною поштою до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідача. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 15.10.2020 року. Суд, розглядаючи у судовому засіданні цивільну справу, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків: Предметом позовних вимог є об`єкти нерухомого майна кв.кв. [ADDRESS] . Таким чином позов є речово-правовим, його вимоги звернено до суду , який на думку позивача повинен підтвердити і захистити його право власності (комунальної) на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно відповідно до ст..29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст..ст.317, 319,321,327 ЦК України та захист порушених прав позивача з підстав, передбачених ст.ст. 387,388 ЦК України. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №136501998 від 04.09.2018 року власником спірних об`єктів нерухомості є відповідачка [PERSON] . Листом ЖУФ «Ренесанс» ЛТД-92 вих. №44 від 12.03.2019 року було повідомлено позивача, що згідно інформації та документів, які підтверджують, що квартира [ADDRESS] згідно Договору купівлі-продажу від 18.122001 р., що складається з двох кімнат загальною площею 42,9м, знаходяться на другому поверсі двох поверхневого будинку та належить [PERSON] . В серпні 2018 року загальна площа квартири була збільшена за рахунок місця загального користування, чорного ходу 4,4 кв.м., 4,7 кв.м., 0,7 кв.м. і стала 57,7 кв.м. згідно декларації управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за номером ОД 141182121725 від 31.08.2018 року. В грудні 2018 року мешканкою [PERSON] було пред`явлено витяги згідно яких підвальне приміщення реконструйовано та розділено на два 9А площею 11,8 кв.м., 9б площею 104,3 кв.м. Доказів щодо перебування спірних об`єктів нерухомості в власності Одеської міської ради не надано. Позивач в обґрунтуванні позову зазначив, що на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста. Таким чином, всі приміщення, розташовані у будинку [ADDRESS] , які не приватизовані, є об`єктами комунальної власності, разом з тим матеріали справи не містять таке рішення, саме лише посилання на зазначені копії рішень та додатків, на думку суду є недостатніми доказами на підтвердження права власності. Представником відповідача надано акт, щодо не заперечення проти передання у користування відповідача, яка є власником кв. 9 в будинку, місць загального користування, у т.ч. приміщення чорного ходу площею 4,4, м.кв., 4,7 м.кв., 0,7 м.кв., разом з тим наданий акт містить лише описання та перелік осіб, які підписали його, однак акт не посвідчений належним чином та відсутня дата, тому вважати наданий акт належним доказом на обґрунтування заперечень проти позову неможливо. У своєму позові позивач посилається на норми ст. 387 ЦК України як власника майна. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням індикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК). Згідно з ст.143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1 закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 №280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до п.31 ст.26 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих пов\-новажень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК). Згідно з ст.190 ЦК майном як особ\-ливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст..ст.331, 376). Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4). Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004 №1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл.28 ЦК Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями стст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом №1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання й підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2). Положення ч.2 ст.331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст.182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Відповідно до ч.3 ст.3 закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. Згідно ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції Закону від 11.02.2010р. №1878-VI «Про внесення змін до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону. Державна реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01.01.2013р. зазначеним законом скасована. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з викладеного судом встановлено, що відповідач набув право власності на об`єкти нерухомості у законом встановленому порядку на підставі технічного паспорту від 03.08.2018 року та декларації про готовість об`єкта до експлуатації серії ОД141182121725 від 31.07.2018 року виданої Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, яка на даний час не скасовано. Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно ч. 1 ст. ст. 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України). На думку суду, за змістом зазначеної норми таким випадком вибуття майна з володіння власника поза його волею може бути рішення суду, ухваленого щодо цього майна. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ст. 2 ЦПК). Згідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи ті обставини, що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано в законом порядку на підставі належних документів зокрема декларації про готовість об`єкта до експлуатації серії ОД141182121725 від 31.07.2018 року виданої Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, яка не скасована, доказів щодо перебування даних приміщень во власності Одеської міської ради не надано, тому суд дійшов висновку, що позовна заяву є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed