Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.02.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про розірвання договору та визнання права власності, яким просить розірвати інвестиційний договір від 20.06.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 198,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з :І поверх - 1 - веранда, 2- вітальня, 3- кімната, 4- санвузол, ІІ поверх - 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - лоджія, 8 - кімната, 9 - кімната, 10 - санвузол. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 20.06.2015 року між ним та [PERSON] був укладений інвестиційний договір, відповідно до умов якого, позивач прийняв на себе зобов`язання збудувати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався брати участь в інвестуванні. Однак у порушення вимог договору від 20.06.2015 року відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не брав участі в інвестуванні, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про розірвання інвестиційного договору від 20.06.2015 року за № 1 укладеного між [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 198,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з :І поверх - 1 - веранда, 2- вітальня, 3- кімната, 4- санвузол, ІІ поверх - 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - лоджія, 8 - кімната, 9 - кімната, 10 - санвузол. 23.11.2010 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності, яким просить визнати за нею право власності на предмет спору об`єкт нерухомості - житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з :І поверх - 1 - веранда, 2- вітальня, 3- кімната, 4- санвузол, ІІ поверх - 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - лоджія, 8 - кімната, 9 - кімната, 10 - санвузол та стягнути з [PERSON] на її користь сплачений судовий збір в розмірі 4470 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.05.2018 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Трубінською О.О. та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2018 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Трубінською О.О. укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вона являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з :І поверх - 1 - веранда, 2- вітальня, 3- кімната, 4- санвузол, ІІ поверх - 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - лоджія, 8 - кімната, 9 - кімната, 10 - санвузол та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, що свідчить про те, що на даний час вона являється єдиним законним власником спірного майна. В зв`язку з чим [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спірний житловий будинок та стягнення судових витрат. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.02.2016р. розірвано інвестиційний договір від 20.06.2015р. за № 01 укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2017р. вказане рішення скасовано та призначено до розгляду в загальному порядку. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.11.2019р. ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2017р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2020р. передано за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2020 року було прийнято до розгляду вищевказану цивільну справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на його необґрунтованість. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи за основним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення основного позову, просив задовольнити зустрічний позов третьої особи яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] . Суд, вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що основний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 20.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений інвестиційний договір, відповідно до умов якого, позивач прийняв на себе зобов`язання збудувати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався брати участь в інвестуванні (т. 1 а.с. 7-10). Пунктом 2.3. Договору було встановлено, що інвестор здійснює фінансування будівництва житлового будинку шляхом внесення Інвестиції, а Забудовник забезпечує реалізацію Інвестиції Інвестора. Відповідач був зобов`язаний інвестувати у будівництво та перерахувати грошові кошти у сумі та строк встановлений у п. 2.4 Договору. Згідно п. 2.4. Договору було встановлено наступний Графік інвестування: до 28.06.2015р. - 150000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що забудовником були виконані умови інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості від 20.05.2015 року в повному обсязі та побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Однак, в порушення зазначених договірних зобов`язань відповідач не здійснив оплату грошових коштів в розмірі 150000,00 грн., в обумовлені в договорі строки. Відповідач своїми діями порушив зобов`язання за договором, тому є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч.ч. 2,3 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Оскільки відповідач умови договору не виконав, суд приходить до висновку, що право позивача порушене, підлягає захисту, а тому інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості від 20.06.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Щодо визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, то судом встановлено наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі "Артіко проти Італії" (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу). Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою. Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки зі зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки ( крім поділу та об`єднання). З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Святошинського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018101080000200 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України, в ході розслідування якого досліджується факт самовільного, всупереч установленому законом порядку набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:096:0028 площею 0,0955 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 115-116). Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення [PERSON] до органів місцевого самоврядування з приводу надання спірної земельної ділянки у власність чи користування в порядку діючого законодавства. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 198,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач звернувся до суду за відсутності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач свої зобов`язання у встановлений сторонами строк не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги, що підлягає задоволенню, а саме в частині розірвання інвестиційного договору. Що стосується зустрічного позову [PERSON] , то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову, оскільки її право власності зареєстроване у встановленому законом порядку на спірний будинок та земельну ділянку відповідно до укладених договорів купівлі-продажу. На підставі викладеного,

Outcome: partial