Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованостіза кредитним договором № 113225130000 від 28.03.2008 року у розмірі 61294 доларів США 09 центів та пеню у розмірі 24794 гривень 27 копійок, обґрунтовуючи свої вимоги, повідомили, що 28 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»), та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11322513000, відповідно до якого він отримав споживчий кредит у розмірі 70 000 доларів США. Строк дії договору встановлено до 28.03.2036 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати 13 % річних за користування ними. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] , укладено договори поруки № 191585 від 28.03.2008.04.2008 року. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 14.04.2015 року загальна заборгованість відповідачів перед ПАТ «УкрСиббанк» становить у розмірі у розмірі 61294 доларів США 09 центів, пеня у розмірі 24794 гривень 27 копійок. 25.02.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» направив відповідачам вимогу про виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № 113225130000 від 28.03.2008 року. Таким чином, відповідачі порушили умови договору. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 113225130000 від 28.03.2008 року. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року провадження у справі було відкрито. 15 жовтня 2015 року позивачем до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором № 113225130000 від 28.03.2008 року в розмірі 65075 доларів США 44 центів, пеня у розмірі 85097 гривень 02 копійок. Ухвалю Деснянського районного суду міста Києва від 19 січня 2016 року провадження у справі було зупинено за клопотання представника відповідачів до набрання законної сили рішення в справі № 646/14928/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 113222513000 від 28.03.2008 року недійсним. Провадження у справі було відновлено 14 лютого 2017 року у зв`язку з залишенням без розгляду Червонозаводським районним судом міста Харкова позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 113222513000 від 28.03.2008 року недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року провадження у справі було повторно зупинено за клопотання представника відповідачів до набрання законної сили рішення в справі № 646/14928/15 за позовом [PERSON] до Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. Ухвалою Харківського Апеляційного суду від 13 листопада 2018 року було залишено без змін рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 19 червня 2018 року про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору№ 113222513000 від 28.03.2008 року. Провадження у справі було відновлено 21 березня 2019 року. Сторона відповідача не скористалась своїм право на подання відзиву на позову заяву. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечувала. Відповідно до наданих суду пояснень представник відповідачів зауважила про безпідставність нарахування відсотків за користування коштами з 25 березня 2015 року та пені, так як кредитний договір припинив свою дію після направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Згідно положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»), та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11322513000, відповідно до якого він отримав споживчий кредит у розмірі 70 000 доларів США. Строк дії договору встановлено до 28.03.2036 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати 13 % річних за користування ними. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] , укладено договори поруки № 191585 від 28.03.2008.04.2008 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно з ч. 1ст. 553 Цивільного Кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання Боржником свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником. Відповідно до ч. 1-2 ст. 554 Цивільного Кодексу Україниу разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено Договором поруки. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Приймаючи до уваги, що кредит Банком був правомірно наданий відповідачу в іноземній валюті, то стягнення боргу саме в іноземній валюті не буде суперечити вимогам законодавства. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до позиції Верховного суду України висловленої в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18), відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Позивачем на адресу кожного з відповідачів окремо було направлено вимогу № 30-11/22653 та № 30-11/22652 від 25 лютого 2015 року, в якій посилаючись на вимоги ст.. 1048,1050 ЦК України Банк повідомляв про дострокове повернення кредиту. Отже, виходячи з правової позиції Верховного суду право позивача, як кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось. Виходячи на наданих позивачем розрахунків, які не були оспорені стороною відповідача, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню: 54582,84 доларів США - кредитна заборгованість; 5509,8 доларів США - заборгованість за процентами; 10578, 40 гривень пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків. Відповідно до ст.ст.141 ЦПК України на користь позивача підлягають пропорційному стягненню з відповідачів витрати понесені позивачем за оплату судового збору в розмірі 1827 гривень з кожного. На підставі викладеного, та

Outcome: partial