Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 25 липня 2009 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року розірваний. В період шлюбу був придбаний житловий будинок в [ADDRESS] , про що укладено договір купівлі-продажу від 06 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Матвійчук С. П., зареєстрований в реєстрі за № 1769 в якому вказано покупцем відповідача [PERSON] . Зазначає, що вартість будинку становила на рівні ціни 5000 доларів США, з яких: 3000 доларів США їй дали батьки, а решту 2000 доларів США були зібрані позивачем особисто. Після купівлі будинку сторони в ньому разом проживали недовго. Вказує, що відповідач фінансової участі в утриманні будинку не брав, сімейний бюджет у них був різний. Утриманням спільних дітей і веденням побуту позивач займалася самостійно. В червні 2018 року відповідач [PERSON] залишив будинок та пішов проживати окремо. Будь-яких претензій щодо частки в придбаному майні або компенсації за частку у майні відповідач не висловлював. Позивач продовжує проживати у вказаному будинку разом з дітьми. Зазначає, що оскільки відповідач матеріальної участі у придбанні будинку не приймав, будинок придбаний за власні кошти позивача та кошти її батьків, а тому спірне нерухоме майно є особистою власністю позивача. Ураховуючи вищенаведене просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями в [ADDRESS] . Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 24 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання 17 березня 2021 року о 11 год. 00 хв. 17 березня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити. Зазначає, що будинок був куплений за особисті кошти позивача, частину з яких вона отримала від своїх батьків, а частину з власних заощаджень. Він особисто ніякої фінансової та трудової участі в купівлі будинку не брав. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 26 березня 2021 року відмовлено у затвердженні мирової угоди, укладеної між сторонами 23 березня 2021 року та продовжено розгляд справи. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 26 березня 2021 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову у справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 квітня 2021 року о 11 год. 00 хв. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 19 квітня 2021 року з відділу "Центр надання адміністративних послуг" Рожищенської міської ради витребувано інформацію про наявність чи відсутність обтяжень чи обмежень стосовно розпорядження майном, що належить [PERSON] , а саме: житловим будинком [ADDRESS] , судове засідання відкладено на 14 год. 00 хв. 17 травня 2021 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 25 травня 2021 року відмовлено у прийнятті до розгляду та повернуто позивачу клопотання про скасування арешту майна боржника, яке йому не належить. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених в позовній заяві та просила позов задовольнити. Пояснила, що будинок придбавався з метою проживання у ньому їхньої сім`ї за її власні кошти та кошти отримані нею від батьків. Зазначила, що не зважаючи на визнання позову відповідачем і можливістю вирішити спір в позасудовому порядку, бажає щоб саме рішенням суду було визнано будинок особистою її власністю. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, пояснив, що на момент купівлі житлового будинку він працював неофіційно, зароблені кошти витрачалися в інтересах сім`ї. Вказав, що зі слів позивача йому відомо, що частину коштів на купівлю будинку давали батьки позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить до такого висновку. Судом встановлено, що сторони з 25 липня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року розірваний. Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . 06 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Матвійчук С. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1769. Відповідно до п. 2.1. Договору, сторони домовились, що вартість відчужуваного майна становить 46144,00 грн. У п. 5.5 Договору зазначено, що даний договір укладається зі згоди дружини покупця [PERSON] , згідно поданої заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Матвійчук С. П. 06 грудня 2017 року за реєстром № 1768. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106418678, сформованого 06 грудня 2017 року судом встановлено, що на підставі вищевказаного Договору, приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Матвійчук С. П. за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] . Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Відповідно до ч. ч. 1, 6, 7\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.\~ Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.\~ За змістом ст. ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У ч. 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Під час розгляду справи суд ураховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні висновки містяться у Постановах Верховного Суду у справі №205/8012/16-ц від 12 червня 2019 року, справі № 335/331/18 від 26 березня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем розписки [PERSON] від 20 лютого 2021 року та [PERSON] від 23 лютого 2021 року про надання позивачу коштів на купівлю будинку суд відхиляє, оскільки вони датовані 2021 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами від 06 грудня 2017 року та їх зміст не свідчить, що вони передаються саме на купівлю даного будинку та не підтверджують сам факт передання таких коштів. Крім цього, [PERSON] \~та [PERSON] є батьками позивача, і зацікавленими в розгляді даної справи на користь доньки. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б доводили отримання [PERSON] доходів до шлюбу в розмірі 2000 доларів США, а також придбання спірного майна саме за такі кошти. Окрім цього, необхідно зазначити, що купівля будинку відбувалась за згодою позивача [PERSON] , про що відображено в самому договорі. Також суд звертає увагу на те, що після придбання житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] позивач проживала у ньому разом з відповідачем та дітьми однією сім`єю. Отже, позивач мала обов`язок довести суду, що спірне нерухоме майно необхідно вважати її особистою власністю та спростувати презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Однак, вказаного обов`язку позивач не виконала, відтак суд вважає недоведеними доводи позивача про придбання спірного майна за її особисті кошти. На переконання суду спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач зазначений титульним власником. Разом з цим, судом встановлено, що 20 травня 2019 року державним виконавцем Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Волинській області Грущук М. В. в рамках виконавчого провадження № 58234866 на нерухоме майно відповідача [PERSON] було накладено арешт, що підтверджується записом у копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 22 квітня 2021 року. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)( ст. 89 ЦПК України) За таких обставин, з урахуванням викладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, тому з огляду на те, що суд доходить висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, підстави для відшкодування витрат позивачу, понесених нею при зверненні до суду, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed