Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Комишуваська селищна рада Оріхівського району Запорізької області звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області із вказаним позовом, в якому просила визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-64/15-16-СГ та № 8-65/15-16-СГ від 16.02.2016 року про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у приватну власність [PERSON] та [PERSON] відповідно, а також про визнання цих земельних ділянок такими, що входять до меж селища Комишуваха Оріхівського району Запорізької області за чинним генеральним планом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що, на його думку, оскаржені ним накази були винесені Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області в порушення вимог ст. 123 Земельного кодексу України, а саме за відсутності погодження відповідних проектів землеустрою позивачем, без врахування Генерального плану смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області, оскільки передані у приватну власність відповідачам [PERSON] земельні ділянки за цим Генеральним планом входять до меж смт Комишуваха, належать до лугопаркової зони та використовуються населенням смт Комишуваха для випасу домашньої худоби. Крім того, позивач посилався також на те, що при розробці та затвердженні проектів землеустрою для відведення спірних земельних ділянок були порушені вимоги ст. 60 ЗК України, ст. 88 Водного кодексу України щодо мінімальною ширини прибережної захисної смуги, оскільки спірні земельні ділянки розташовані ближче за 50 метрів до берегу річки Конка. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Крім того, представник позивача визнав, що станом на час винесення оскаржених позивачем наказів спірні земельні ділянки формально вважались державною власністю, а Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області мало повноваження на розпорядження цими земельними ділянками. Разом з тим представник позивача наполягав на тому, що основним та вищим за юридичною силу правовим актом, яким Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області мало керуватись при вирішенні питання про виділення спірних земельних ділянок у приватну власність відповідачам [PERSON], мав бути Генеральний план смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області, розроблений за завданням виконавчого комітету Комишуваської селищної ради народних депутатів у 1991 році, оскільки саме цей документ встановив межі вказаного населеного пункту, а всі подальші правові акти стосовно використання цієї території повинні були розроблятись та ухвалюватись відповідно до цього Генерального плану, а в разі невідповідності йому такі правові акти мають застосовуватись лише в частині, що не суперечить Генеральному плану. Саме з цієї причини позивач заперечував проти передачу спірних земельних ділянок у власність відповідачам [PERSON], а відповідні проекти землеустрою не погодив. Представник відповідачів [PERSON] та Г.В., адвокат [PERSON], проти позову заперечував з посиланням на те, що станом на час винесення спірних наказів спірні земельні ділянки не входили до меж смт Комишуваха як населеного пункту, які встановлені відповідно до Проекту встановлення меж населених пунктів Комишуваської селищної ради народних депутатів Оріхівського району Запорізької області, затвердженого у 1993 році. Саме на підставі цього документу були розроблені проекти землеустрою для відведення спірних земельних ділянок, які за даними державного земельного кадастру обліковуються як землі сільськогосподарського призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Вказаний Проект був затверджений вже після розробки та затвердження Генерального плану, і, починаючи з 1993 року, не змінювався, позивачем не був оскаржений й не піддавався сумніву з точки зору його законності, чинності та правильності. Оскільки за чинним ЗК України спірні земельні ділянки перебували у державній власності, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області мало всі повноваження щодо розпорядження ними, а право комунальної власності Комишуваської територіальної громади взагалі при цьому не було порушено, а тому позивач не має права на позов в даному випадку. Представники Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, [PERSON] та [PERSON], також проти позову заперечували. В обґрунтування заперечень посилались на те, що при вирішенні питання про виділення спірних земельних ділянок первісне значення мав саме Проект встановлення меж населених пунктів Комишуваської селищної ради народних депутатів Оріхівського району Запорізької області, затверджений у 1993 році, оскільки саме на підставі вихідних даних цього правового акту були сформовані відповідні відомості Державного земельного кадастру щодо меж смт Комишуваха, розташування та цільового призначення прилеглих територій. За статистичною звітністю, сформованою на підставі даних, що були надані землевпорядником Комишуваської селищної ради, спірні земельні ділянки обліковувались як землі державної власності сільськогосподарського призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». З огляду на це, жодних перешкод для розроблення та затвердження проектів землеустрою для виділення спірних земельних ділянок, а також для подальшого їх передання у власність відповідачам [PERSON], - не було. Аналогічні пояснення надала [PERSON] й як представник Управління Держгеокадастру у Пологівському районі Запорізької області, яке за клопотанням представника відповідачів [PERSON] було залучено до участі у справі як третя особа з тих підстав, що проекти землеустрою спірних земельних ділянок були розроблені на підставі вихідних даних, наданих цим Управлінням, а тому рішення по цій справі могло вплинути на їх права та обовязки стосовно позивача та (або) відповідачів. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 83 ЗК України в редакції, чинній з 01.01.2013 року, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Таким чином, станом на час виникнення спірних правовідносин законом було встановлено, що всі землі за межами населених пунктів (крім тих, що вже перебувають у приватній або комунальній власності) належать до державної форми власності, незалежно від цільового призначення. Частиною четвертою статті 122 ЗК України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Станом на час виникнення спірних правовідносин, згідно з Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, таким центральним органом виконавчої влади був визначений Держгеокадастр (Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру) та його територіальні органи, одним з яких є Головне управління Держгеокадастру України в Запорізькій області (надалі ГУ ДГК). За п.п. 27-29, 31 згаданого Положення, Держгеокадастр організовує виконання на відповідній території робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні; веде поземельні книги та видає витяги із Державного земельного кадастру про земельні ділянки; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених\~Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні орган. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення зокрема, особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Діючи на виконання викладених вище норм, відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись 02.10.2015 року до ГУ ДГК з клопотаннями про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення кожному з них окремо земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, із земель запасу, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,000 га, за рахунок земельної ділянки під кадастровим номером 2323955400:08:002 (площа 6,000 га), що розташована на території Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області за межами населеного пункту (т. 1, а.с. 81, 123). За приписами ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. На виконання цієї норми, 30.11.2015 року ГУ ДГК видало накази за №№ 8-657/27-15-СГ та 8-658/27-15-СГ про надання відповідно [PERSON] та [PERSON] дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, розташованих на території Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області за межами населеного пункту, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, орієнтовних розміром по 2,000 га кожна, з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» (т. 1, а.с. 82, 124). Вказані накази позивачем в судовому порядку не оспорювались і залишаються чинними на час розгляду цієї справи. 04.12.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали з Приватним малим підприємством «Проектно-виробнича фірма «Еліта» договори на розроблення проектів землеустрою, а також підписали завдання на це, кожний щодо своєї земельної ділянки. Протягом грудня 2015 року такі проекти були розроблені та складені в трьох примірниках (т. 1, а.с. 75-116, 117-161). Одним з доводів, покладених в обґрунтування позовних вимог, було те, що, на думку позивача, спірні земельні ділянки, в порушення ст. 60 ЗК України, ст. 88 Водного кодексу України, виділені, в тому числі за рахунок прибережної захисної смуги р. Конка, що складає 50 метрів від урізу річки. Однак згідно проектів землеустрою для відведення спірних земельних ділянок це питання було предметом оцінки землевпорядника, та було встановлено, що найменша відстань від межі спірних земельних ділянок до урізу р. Конка складає 52,17 м та 51,71 м відповідно, що не порушує встановлених законом обмежень. Обґрунтованість та відповідність цих проектів встановленим вимогам позивачем також в судовому порядку не оспорювалась. Доводи представника позивача про те, що зазначені відомості у проектах землеустрою є недостовірними, оскільки землевпорядні роботи проводились взимку (а не в період найбільшого розливу річки), суд відхиляє, оскільки представником позивача не були надані докази того, що це вплинуло на обґрунтованість проектів землеустрою, і яким чином. За ч. 8 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому\~статтею 186-1\~цього Кодексу. Однак в даному випадку вказані вище проекти землеустрою погодженню в цьому порядку підлягали погодженню лише у ГУ ДГК, оскільки відповідні земельні ділянки не належали до тих, погодження відведення яких іншими органами передбачено ч.ч. 2-4 ст. 186-1 ЗК України. Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного\~висновку\~такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. 06.02.2016 року ГУ ДГК видало наказ № 8-64/15-16-СГ, яким затвердило розроблений Приватним малим підприємством «Проектно-виробнича фірма «Еліта» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області за межами населеного пункту, та передало у власність [PERSON] земельну ділянку площею загальною 2,000 га (кадастровий номер 2323955400:08:002:0186) (т. 2, а.с. 182). Також 06.02.2016 року ГУ ДГК видало наказ № 8-65/15-16-СГ, яким затвердило розроблений Приватним малим підприємством «Проектно-виробнича фірма «Еліта» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області за межами населеного пункту, та передало у власність [PERSON] земельну ділянку площею загальною 2,000 га (кадастровий номер 2323955400:08:002:0185) (т. 2, а.с. 181). Таким чином, при вирішенні питання про відведення відповідачам [PERSON] спірних земельних ділянок вимоги Земельного кодексу України порушені не були. Доводи позивача в обґрунтування своїх вимог щодо визнання спірних земельних ділянок такими, що входять до меж смт Комишуваха, фактично зводились до того, що спірні земельні ділянки за Генеральним планом належали до меж смт Комишуваха як населеного пункту, а у порівнянні з іншими правовими актами Генеральний план має пріоритет, через що інші правові акти мають застосовуватись у частині, що йому не суперечать. З огляду на це, на думку позивача, спірні земельні ділянки мають вважатись комунальною власністю та не могли бути передані відповідачам [PERSON] поза волею позивача. Однак суд ці доводи відхиляє з таких мотивів. Дійсно, судом встановлено, що ще у жовтні 1991 року (тобто ще за часів існування СРСР) був затверджений Генеральний план смт Комишуваха Запорізької області (т. 2, а.с. 7-141). В судовому засіданні були досліджені, зокрема картографічні матеріали, що є невідємною частиною вказаного Генерального плану, в результаті чого встановлено, і сторонами це не заперечувалось, - що територія, частина якої була виділена відповідачам [PERSON] у власність як землі сільськогосподарського призначення, за Генеральним планом охоплюється умовною лінією, в межах якої передбачалось розширення смт Комишуваха. Крім того, в судовому засіданні був досліджений Проект встановлення меж населених пунктів Комишуваської селищної ради народних депутатів Оріхівського району Запорізької області, затверджений Розпорядженням Представника Президента України від 05.03.1993 року (т. 1, а.с. 162-178). Згідно цього документу спірні земельні ділянки знаходились за межами смт Комишуваха як населеного пункту. Вирішуючи питання про неспівпадіння меж смт Комишуваха у вказаних документах, суд виходить з такого. Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної документації», генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, та являє собою містобудівну документацію, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. З цього визначення є очевидним, що правовою метою розроблення та використання генерального плану є не встановлення або фіксація на певний момент часу меж території відповідного населеного пункту, а принципові вирішення розвитку, планування та іншого використання такої території. При цьому термін «інше використання території населеного пункту» у чинному законодавстві чітко не визначено, а тому він не виключає передачу у приватну власність земельних ділянок, які за генеральним планом планується розвивати як територію населеного пункту. Як зазначали всі особи, які беруть участь у справі, а також підтвердила допитана в судовому засіданні архітектор Оріхівського району Запорізької області [PERSON], потенціальні межі населеного пункту, намічені генеральним планом, можуть не співпадати із визначеними у встановленому порядку межами населеного пункту у певний період часу, і це не є порушенням містобудівної документації та діяльності, оскільки генеральний план встановлює межі, в яких можуть прийматись містобудівні рішення у майбутньому. Саме така ситуація має місце щодо меж смт Комишуваха як населеного пункту, оскільки, як було зазначено, межі цього населеного пункту визначає Проект встановлення меж населених пунктів Комишуваської селищної ради народних депутатів Оріхівського району Запорізької області, затверджений Розпорядженням Представника Президента України від 05.03.1993 року (надалі Проект встановлення меж). Суд погоджується з доводами представників відповідачів у тому, що цей документ є єдиним правовим актом, який чітко встановлював межі смт Комишуваха станом на час зверненя [PERSON] та Г.В. за відведенням земельних ділянок, а також на час прийняття оскаржених позивачем наказів про передачу цих земельних ділянок. Так, відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр визначається як єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Системний аналіз правових норм, передбачених ст. ст. 1-5, 13, 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» дозволяє стверджувати, що Державний земельний кадастр є обовязковим для використання у правозастосовній діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування та єдиним джерелом інформації про, зокрема, опис меж та площу адміністративно-територіальних одиниць, про категорії земель, про характеристики конкретних земельних ділянок, обмеження у їх використанні тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про землеустрій» для встановлення або зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. Такі проекти мають включати матеріали виносу меж адміністративно-територіальних одиниць в натуру (на місцевість) з каталогом координат їх поворотних точок. Таким чином, єдиним документом на підтвердження меж населеного пункту в конкретний період час є відповідний проект землеустрою, яким в даному випадку і є Проект встановлення меж, оскільки саме на підставі цього документу були внесені відповідні відомості до Державного земельного кадастру. У звязку з цим посилання позивача на те, що за Генеральним планом спірні земельні ділянки визначені як лугопаркова зона, та використовувались населенням як громадські пасовища, суд не бере до уваги, оскільки в цій частині Генеральний план не відповідає змінам у чинному законодавстві та відомостям Державного земельного кадастру. Зокрема, за ствердженнями представників відповідачів, які підтверджуються матеріалами проектів землеустрою для відведення спірних земельних ділянок та позивачем не спростовані, за державною статистичною звітністю з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-ем), ці земельні ділянки станом на жовтень-листопад 2015 року обліковувались як землі сільськогосподарського призначення (рілля) державної форми власності. А ці відомості, у свою чергу, були сформовані на підставі вихідних даних, що були надані до Управління ДГК України в Пологівському районі землевпорядниками смт Комишуваха. З огляду на це, самий факт використання спірних земельних ділянок як громадських пасовищ населенням смт Комишуваха не впливає на законність дій та рішень відповідачів. Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЗК України земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність. Однак позивач не надав доказів того, що існує таке рішення органів виконавчої влади, або, принаймні, що позивач порушував це питання перед ними. Крім того, заявляючи вимоги про визнання спірних земельних ділянок такими, що входять до меж смт Комишуваха, позивач фактично просив суд змінити форму власності цих ділянок з державної на комунальну у спосіб, що не просто не передбачений чинним законодавством України, а й такий, що прямо йому суперечить, оскільки це питання вже вирішено безпосередньо законодавцем у ЗК України. З тих же мотивів, оскільки територіальна громада смт Комишуваха не була і не є субєктом комунальної власності на спірні земельні ділянки, суд погоджується з доводами представника відповідачів [PERSON] у тому, що позивач не має права на позов в даному випадку, оскільки його права оскаржуваними рішеннями ГУ ДГК не порушені й не могли бути порушеними. Факт того, що ГУ ДГК зверталось до позивача з листом про висловлення позиції з питання про відведення спірних земельних ділянок (лист від 21.10.2015 року, вих. № 880,3-4840/25-15), який представником позивача тлумачиться як лист про погодження цього питання, на викладені вище висновки суду не впливає, оскільки таке «погодження» чинним ЗК України, зокрема, статтею 186-1, не передбачено. Не передбачено також у ЗК України й того, що незгода органу місцевого самоврядування на передання з державної у приватну власність суміжної земельної ділянки може бути підставою для відмови у цьому. Таким чином, суд приходить до загального висновку про те, що позовні вимоги не є законними та обґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу (п. 3 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Як розяснюється у п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6\~Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,\~42,\~56\~ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~№ 4191-VI\~"Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Представником відповідачів [PERSON], адвокатом [PERSON], на підтвердження своїх повноважень та понесених відповідачами витрат на надання ним правової допомоги було надано Договір на надання правової допомоги № 108 від 12.04.2016 року, розрахунки витрат його робочого часу, за якими, з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», такі витрати мають складати 4060,00 грн. Згідно виписки з рахунку адвоката [PERSON] у ПАТ «Держощадбанк» за період з 01.08.2016 року по 03.09.2016 року, 22.08.2016 року сплатила на його користь за вказаним Договором грошову суму у розмірі 4000,00 грн., що не перевищує в даному випадку встановленого законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, а тому ці витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача [PERSON] Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 83, 118, п. 3 Прикінцевих положень Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 13, 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст. 46 Закону України «Про землеустрій»,

Outcome: approved