Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування свого позиву посилається на те, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 21.01.2006 року який розірвано 25.09.2015 року. 18.10.2005 року позивач придбав квартиру [ADDRESS]. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2017 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини зазначеної квартири. З 2005-2006 років в вказаній квартирі зареєстрований позивач, відповідач та їх дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач не бере участь у витратах на утримання спільного майна та сплаті житлово-комунальних послуг, а всі ці витрати одноособово несе позивач, тому просив суд стягнути з відповідача понесені витрати за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.10.2015 року по вересень 2017 року в сумі 7 816,40 грн. 10.01.2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. У своєму відзиві посилається на те, що позивач, всупереч її волі вселив у квартиру 2-х квартирантів, які користуються всіма комунальними послугами та належними позивачці електроприладами. Крім цього, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за її позовом про захист прав власника квартири шляхом виселення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зазначивши, що в квартирі, крім зареєстрованих осіб, ніхто не проживає, договори на утримання квартири укладались позивачем, оскільки раніше він був одноособовим власником житла. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили суд відмовити у задоволені позову, пояснивши, що позивачем були незаконно вселені до квартири сторонні люди та загалом в ній проживають п'ять осіб. Між сторонами була домовленість про те, що оскільки не сплачуються аліменти, то він (позивач) повинен був сплачувати за неї комунальні послуги. Крім того, відповідач зазначила, що інтернетом вона фактично не користується, однак ним користується іх донька. Зазначила, що по даній справі повинна бути якась інша сума, оскільки "користувалися послугами всі, а платити маю я". Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини квартири [ADDRESS], співвласником якої згідно рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2017 року також являється відповідач. Позивач придбав дану квартиру 18.10.2005 року на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 11). У вказаній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх неповнолітня донька [PERSON], [INFO], що вбачається з копії довідки № 1715 від 17.10.2017 року Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради. Співвласники квартири перебували у шлюбі з 21.01.2006 року, який розірвано 25.09.2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. 21.08.2017 року дільничним офіцером поліції Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області Майстренко О.В. складений висновок про результати перевірки звернення [PERSON], що проживає по [ADDRESS]. Вказаним висновком встановлено, що 30.07.2017 року надійшло повідомлення від [PERSON] про виникнення конфлікту з колишнім чоловіком з приводу спільної квартири. [PERSON] у своєму пояснення вказав, що у цій квартирі проживає [PERSON], з якою у нього офіційно заключний договір оренди квартири, вона проживає там на законних підставах. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особливим режимом права власності є право спільної часткової власності. Саме на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу належить квартира [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Як передбачено ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 360 ЦК України передбачено, що власник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями пов'язаними зі спільним майном. З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов'язку. Особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). В судовому засіданні не встановлено, а відповідачем та її представником не доведено належними та допустимими доказами про наявність між сторонами відповідного договору у розумінні вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України щодо утримання майна, яке перебуває у їх спільній часткові власності. В даному випадку, відповідач повинен брати участь у таких витратах у межах своєї частки у праві спільної часткової власності (1/2). Відповідно до вимог ст.ст. 156, 160 ЖК України витрати з утримання житла несуть власники та повнолітні члени сім'ї власника житла. Що стосується неповнолітньої дитини, то її витрати несуть батьки у рівних частках. Окрім того, за змістом статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки в силу вимог ст. 162 ЖК України наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і та плату за комунальні послуги. Незважаючи на те, що у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Враховуючи те, що відповідач була зареєстрована та проживала в квартирі у вказаний в позовній заяві період, їй належить 1/2 частки цієї квартири, суд дійшов висновку, що відповідач повинна компенсувати позивачу половину понесених витрат на утримання спільного майна та витрат по оплаті житлово-комунальних послуг. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується долученими до позовної заяви копіями квитанцій та рахунків про те, що позивач за період з 01 жовтня 2015 року по вересень 2017 року поніс витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг в сумі 15 632,80 грн. Вказані обставини та розмір цих витрат не заперечувались відповідачем в судовому засіданні. Разом з цим, суд не погоджується з посиланням відповідача щодо незаконності стягнення з неї комунальних послуг, які фактично спожиті квартирантами та які, з її слів, проживають в квартирі, оскільки відповідачем не надано доказів того, що саме вказані особи проживали в даній квартирі та користувались житлово-комунальними послугами в період за який позивач просить стягнути кошти, при цьому відповідач не була позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом до цих осіб одразу ж після порушення її прав. Посилання представника відповідача на вказівку постанови дільничого інспектора в частині відібраних пояснень у позивача, а саме - "... що він дозволив проживати в даній квартирі своїй колишній дружині [PERSON] та будь-яких грошових коштів з неї не бере і комунальні послуги вона теж не сплачує", як на підтвердження укладеної сторонами угоди про звільнення відповідача від сплати цих послуг, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються встановленими судом обставинами по даній справі. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума коштів у розмірі 7 816,40 грн. (1/2 від 15 632,80 грн.). Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved