Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог - Ужгородський міський відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.01.2001 року, посвідченого державним нотаріусом першої Ужгородської державної нотаріальної контори Осташ В.А. зареєстрованого в реєстрі №1-168 їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], в цілому. Після укладення шлюбу з відповідачем [PERSON] , останній з 19.06.2001 року проживав та був зареєстрований у належній їй квартирі. З жовтня 2004 року відповідач не проживає у [ADDRESS], однак є зареєстрованим. Згодом , 04.08.2011 року шлюб між нею та відповідачем рішенням Ужгородського міськрайонного суду був розірваний. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач [PERSON] в даній квартирі не проживає більше дев'яти років, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що перешкоджає їй в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також з посиланням на норми ст. ст. 316,317,319,321,405 ЦК України, ст. 72,150 ЖК України просить суд винести рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вище вказаною адресою. Позивач в судове засідання не з'явилася про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Згідно заяви від 11.06.2014р. просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву у якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. В матеріалах справи міститься оголошення з газети обласної ради та обласної державної адміністрації №96 (4267)від 02.09.2014 року про те, що [PERSON] викликається в якості відповідача на судове засідання на 09.09.2014 року о 13 год. 45 хв., тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. В судове засідання представник третьої особи Ужгородського МВ ГУ ДМС в Закарпатській області не з'явився, однак надав суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2001 року, посвідченого державним нотаріусом першої Ужгородської державної нотаріальної контори Осташ В.А. зареєстрованого в реєстрі №1-168 /а.с.12/. Судом встановлено, що позивачу після одруження присвоєно прізвище [PERSON]. Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Кристал» №04 від 26.04.2014 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач - [PERSON] /а.с.13/ Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Кристал» №06 від 26.04.2014 року, відповідач - [PERSON] в квартирі [ADDRESS], не проживає з 2004 року і по сьогоднішній день. /а.с.14/ Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.08.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. /а.с. 11/ Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі . Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Як встановлено судом, відповідач по справі не є членом сім'ї власника квартири і не перебуває з власником квартири у сімейних відносинах. Відповідно до вимог ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до норм ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS], не проживає з 2004 року і по сьогоднішній день. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд вважає що така не підлягає до задовлення з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial