Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає, що рішенням двадцять п'ятої сесії Спаської сільської ради від 19.03.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у власність позивачки земельної ділянки площею 0,2100 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої в с.Спас, по вул. Шашкевича, Коломийського району Івано-Франківської області. 07.08.2014 року позивачці видане свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку та проведено державну реєстрацію цього права. Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, належною відповідачці [PERSON] До приватизації своєї земельної ділянки позивачка була твердо переконана, що і відповідачка також не приватизовувала свою земельну ділянку, оскільки з позивачкою не узгоджувалось меж суміжних землекористувачів. Вказані земельні ділянки розділяла другорядна дорога, якою впродовж тривалих років користувалися як позивачка, так і інші жителі с.Спас для проїзду до своїх земельних ділянок та господарських будівель, розташованих по обидві сторони вказаної дороги. Вїзд на останню здійснюється з головної дороги (з вул.Шашкевича), що стверджується викопіюванням з Генплану забудови с.Спас. Зазначає позивачка, що будь-яких змін чи відмін заїздів, проїзних шляхів в мікрорайоні розташування зазначених земельних ділянок в Генплані забудови вказаного села не проводилося. В 2013 році відповідачка стала грубо порушувати ст.103 ЗК України щодо дотримання правил добросусідства. Зокрема, 10.09.2013 року вона висловлювала своє незадоволення з приводу припаркування позивачкою транспортного засобу на вказаній спірній дорозі, та заявила, що ця дорога входить в склад приватизованої нею земельної ділянки, і тому позивачка не має права користуватись даною дорогою. Копію оспорюваного Державного акту на право власності відповідачки [PERSON] на вказану земельну ділянку, виданого 08.09.2003 року на підставі оспорюваного рішення Спаської сільської ради від 20.06.2003 року, позивачка отримала в 2014 році, і саме тоді їй стало достовірно відомо про існування зазначених оспорюваних документів. У вказаному Державному акті відображено приватизацію відповідачкою [PERSON] спірної другорядної дороги. При узгодженні меж земельних ділянок відповідачка не вказала позивачку як суміжного землекористувача. Позивачка вважає, що Спаська сільська рада як орган місцевого самоврядування проявила недбалість, не перевірила достовірність записів в планах меж земельних ділянок, грубо порушивши вимоги закону. Зокрема, Спаська сільська рада, прийнявши 20.06.2003 року рішення про передачу відповідачці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0, 25 га, всупереч правилам ч.3 ст.83 ЗК України дозволила включити в площу цієї ділянки вказану спірну дорогу, яка належить територіальній громаді с.Спас. Позивачка вважає, що вказане рішення прийняте вказаною радою з перевищенням передбачених ст.122 вказаного Кодексу повноважень. На жодні зауваження та претензії про виключення площі спірної дороги із площі земельної ділянки, приватизованої відповідачкою [PERSON], сторона відповідачів не реагує. Тому позивачка просить визнати недійсним та скасувати рішення Спаської сільської ради від 20.06.2003 року в частині передачі відповідачці в приватну власність вказаної земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої в с.Спас, по вул. Ласки, Коломийського району, а також визнати недійсним Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку серії ІФ №037929, виданий на підставі оспорюваного рішення 08.09.2003 року. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] вказаний позов підтримали з вищезазначених підстав. Представник позивачки просить врахувати, що в будівельному паспорті, який датується 1980-ми роками, копія якого долучена до позовної заяви, чітко зображену спірну заїзну дорогу. Існування цієї дороги додатково підтверджується показами нижчевказаних свідків. Також даний представник звернув увагу суду на те, що правових підстав для застосування позовної давності до позовних вимог немає, оскільки позивачка стала власником вищевказаної ділянки, яка межує із спірною дорогою, лише в серпні 2014 році, і саме з того часу у позивачки виникло право на предявлення даного позову. Тому вона та її представник позовні вимоги просять задовольнити. При цьому вони просять не присуджувати з відповідачів судових витрат, понесених позивачкою. Представник відповідача - Спаської сільської ради - сільський голова с.Спас [PERSON] позовні вимоги визнала з підстав, зазначених позивачкою. Вона пояснила, що спірна частина заїзної дороги (ця частина межує із земельними ділянками позивачки та відповідачки [PERSON]М.) є асфальтованою. При прийнятті оспорюваного рішення та видачі оспорюваного Державного акту допущена очевидна помилка, адже згідно з вимогами законодавства дороги не можуть передаватися у приватну власність Тому представник Спаської сільської ради вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що на час проведення приватизації відповідачкою [PERSON] вищевказаної земельної ділянки, тобто ще в 2003 році, позивачці було відомо, що спірна частина так званої дороги теж входила в площу цієї ділянки. Крім того, позивачці було достовірно відомо про вказану обставину у вересні 2007 року, коли відбувалися збори жителів с.Спас. А тому представник подала заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог позивачки. Представник також пояснила, що фактично спірна дорога ніколи не була дорогою, а була лише стежкою. Спірну її частину у 1980-х роках заасфальтував її дід та мати, оскільки ця дорога служила заїздом до їх господарства. Дана так звана дорога далі проходить через земельну ділянку відповідачки [PERSON] та в місці знаходження її гаражу. [PERSON] вважає, що із вищевказаного будівельного паспорту, копія якого долучена до позовної заяви, випливає можливість влаштування заїзду до земельної ділянки позивачки з вул.Шашкевича, тобто з центральної дороги с.Спас, А тому позивачка безпідставно посилається на те, що спірна частина дороги є єдино можливим заїздом до її земельної ділянки. З вищенаведених підстав [PERSON] в задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи - управління Держземагентства в Коломийському районі в судове засідання не зявився. Керівництво вказаного управління звернулося до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи без участі його представника. Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням двадцять п'ятої сесії шостого демократичного скликання Спаської сільської ради Коломийського району № 700-25/2014 від 19.03.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність позивачці [PERSON] земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2100 га, що знаходиться в с.Спас, по вул.Шашкевича, Коломийського району, кадастровий №2623287001010050078 (а.с.6). Судом встановлено, що позивачка отримала відповідне свідоцтво про право власності на вказану ділянку та зареєструвала це право у встановленому законом порядку, що стверджується копіями вказаного свідоцтва від 07.08.2014 року, індексний номер: 25292390, та даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 25292753, виданими реєстраційною службою Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області (а.с.7, 8). Судом також встановлено, що за заявою позивачки Коломийським МВ УМВС України в Івано-Франківській області проводилась перевірка, за наслідками якої затверджено висновок від 17.09.2013 року та із відповідачкою [PERSON] по факту, який мав місце 10.09.2013 року, проведено профілактичну бесіду про недопущення вчинення нею антигромадської поведінки ( а.с.21, 22). Суд також вважає незаперечною ту обставину, що 08.09.2003 року відповідачці [PERSON] видано Державний акт серії ІФ №037929 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташовану в с.Спас, по вул. Ласки, Коломийського району. У цьому Державному акті вказано, що він виданий на підставі рішення восьмої сесії четвертого демократичного скликання Спаської сільської ради від 20.06.2003 року, кадастровий номер земельної ділянки: 262328700101005010 (а.с.19, 20). Даними викопіювання з Генерального плану забудови с.Спас стверджується факт існування другорядної дороги (проїзду) , яка розмежовує вищевказані земельні ділянки позивачки та відповідачки [PERSON] Вїзд на цю дорогу здійснюється з вул.Шашкевича, яка є головною дорогою (а.с.57). В будівельному паспорті, копія якого долучена до позовної заяви, виданого в другій половині 1980-х років на імена батька позивачки та позивачки, а саме в проекті забудови земельної ділянки та схемі розміщення ділянки в плані населеного пункту, чітко відображено спірну заїзну дорогу (а.с.10). Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в 2003 році, тобто на час прийняття оспорюваного рішення та видачі оспорюваного Державного акту, він обіймав посаду сільського голови с.Спас Коломийського району. На той час відбувалася реорганізація, в звязку з чим в Спаській сільській раді не було посади землевпорядника. Оскільки при приватизації [PERSON] вищевказаної земельної ділянки її межівника позивачки не було вдома, то межі цієї земельної ділянки були погоджені відповідною комісією даної сільської ради. Комісією вказано про відсутність порушень межових знаків. При цьому ні свідку як сільському голові, ні, очевидно, іншим працівникам сільської ради, не було відомо, що спірна частина дороги входить в склад приватизовуваної [PERSON] земельної ділянки. Тому свідком та Спаською сільською радою помилково передано частину цієї дороги у власність відповідачки [PERSON] Остання мала намір на вказаній земельній ділянці збудувати пекарню, в чому була також зацікавлена і сільська рада. Однак, якщо б останній було відомо про входження в склад цієї ділянки спірної дороги, то останню не було б в жодному разі передано у власність [PERSON] Г.М. Вказана дорога існувала ще за часів колгоспу. Частину цієї дороги заасфальтовано позивачкою. Дана дорога не є лише заїздом до господарства, а є саме дорогою та сполучається з іншою дорогою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 1980 року він працював землевпорядником, в тому числі в Спаській сільській раді Коломийського району. Приблизно з 2000 по 2008 роки землевпорядника в штаті вказаної ради не було, оскільки відбулася реорганізація, і сільські ради обслуговували землевпорядники, які призначалися районними управліннями земельних ресурсів. Свідок зазначив, що спірна дорога існує впродовж багатьох років, ще за часів СРСР. Ця дорога була зображена в усіх генпланах с.Спас, в тому числі в діючому, який затверджений в 2007 році. Спірна частина дороги є заасфальтованою, що додатково підтверджує її існування, адже так само асфальтувалися і інші дороги в с.Спас. Асфальтування здійснювало державне дорожнє управління ще за часів СРСР, а не відповідачка [PERSON] чи її родичі, бо робити такого в радянський період приватним особам заборонялось. Центральна автодорога в с.Спас (вул.Шашкевича) називається «Коломия-Назірна». Однак, влаштувати заїзд з цієї дороги до земельної ділянки позивачки було і є утруднено, оскільки між цією ділянкою та центральною дорогою є значний схил. Свідок вважає, що саме в звязку з відсутністю в Спаській сільській раді станом на 2003 рік постійного землевпорядника спірну частину дороги і було помилково передано у власність відповідачки [PERSON] У відповідності до ст.12 ЗК України та ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування» вирішення питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється на сесіях цих рад шляхом прийняття рішень. Здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, дотримання вимог земельного законодавства на території сіл покладено на відповідні сільські ради, а у відповідності до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, Пунктом "а" ч.3 ст.83 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення, передбачалося, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Згідно із ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з положеннями ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції та законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що оспорюване рішення Спаської сільської ради від 20.06.2003 року в частині передачі у приватну власність відповідачці [PERSON] земельної ділянки прийнято з грубим порушенням обмеження, передбаченого "а" ч.3 ст.83 ЗК України, в редакції, чинній на час прийняття даного рішення, оскільки до складу цієї ділянки безпідставно включено другорядну дорогу, яка згідно із вказаною нормою закону не може передаватись у приватну власність. Щодо вищевказаних заперечень представника відповідачки [PERSON] проти позовних вимог, то суд вважає їх необгрунтованими з наступних підстав. Відповідно до правил ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначалося вище, позивачка стала власником земельної ділянки, яка межує зі спірною частиною дороги 07.08.2014 року, оскільки саме в цю дату нею зареєстроване її право власності на цю ділянку у встановленому законом порядку. Тому суд вважає, що саме з цього моменту вона як власник могла довідатися про порушення її права власності на дану ділянку, а саме про порушення відповідачами її права заїзду до належної земельної ділянки та можливості безперешкодного користування нею. З даним позовом позивачка звернулася в березні 2015 року, тобто в межах загального строку позовної давності. Тому заяву [PERSON] про застосування наслідків пропуску позовної давності суд вважає безпідставною. Інші її заперечення також не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином не спростовують обставин, якими позивачка обгрунтовує свої вимоги, і ці заперечення спростовуються вищевказаними доказами. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, представником відповідачки [PERSON] вказаних вимог закону не виконано. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст.16, 21, 261, 378 ЦК України, ст. ст. 12, 83, 152, 155, 158 Земельного кодексу України, та,

Outcome: approved