Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати за ним право приватної власності на спадкове майно - земельну ділянку площею 0,0526 га в [ADDRESS] Даний позов обґрунтовано тим, що [INFO] року померла мати сторін - [PERSON], а [INFO] року батько - [PERSON]. Позивач вчасно прийняв спадщину після смерті батьків та частково оформив спадщину. Однак, у зв'язку з втратою правовстановлюючого документу, позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS], яка входить до складу спадкового майна. Дана позовна заява надійшла до суду 07.12.2018 року, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, цього ж дня її було передано для розгляду судді Хмель Р.В. 10.12.2018 року було направлено запит на уточнення місця проживання відповідача, відповідь на який повернулась до суду 03.01.2019. Ухвалою суду від 04.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено на 04.02.2019 року підготовче судове засідання, яке в подальшому, у зв'язку з відпусткою судді було відкладено до 20.02.2019. Позивач [PERSON] до початку розгляду справи по суті, надав суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON], також до початку розгляду справи по суті, надала через канцелярію суду письмову заяву, про розгляд справи без її участі. Ч. 3 ст. 200 ЦПК України визначає, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З поданих позивачем матеріалів вбачається, що відповідно до копій свідоцтв про смерть, [INFO] року померла [PERSON], а [INFO] року - [PERSON]. Відповідно до ухвал Бершадського районного суду Вінницької області від 29.09.2016, 23.10.2017, 04.09.2017 року вбачається, що спадкоємцями на майно померлих є їх діти: [PERSON] та [PERSON], які дійшли згоди щодо розподілу частини спадкового майна. Однак, постановою нотаріуса від 30.07.2018 року №230/02-31 позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на земельну ділянку, належну [PERSON], який помер [INFO] року. Причиною відмови вказано заявник не зміг надати правовстановлюючий документ. Так, згідно витягу з Державного земельного кадастру, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0526, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в [ADDRESS]. Втрата оригінала правовстановлюючого документу підтверджена публікацією оголошення в газеті "Бершадський край" від 18.05.2018 року. В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Ст. 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом на майно померлого батька та спадщину прийняв належним чином, однак оформити свої спадкові права на вищевказане спадкове майно позбавлений можливості оскільки відсутні належні правовстановлюючі документи, що стверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.ст.319, 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справі про спадкування" роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності із вимогами листа Міністерства Юстиції України за №19-32\\319 від 21.02.2005 року згідно якого у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і право встановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Вимоги щодо стягнення судових витрат позивачем не пред'являлись. На підставі ст.ст. 319, 321, 392, 1216 -1219, 1261 ЦК України,

Outcome: approved