Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору недійсним та просить суд, з урахуванням уточнень, визнати кредитний договір №1539-н, укладений між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.05.2007 року недійним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що кредитний договір №1539-н, укладений між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.05.2007 року, укладений з порушенням правил, що є обов`язковими для сторін при його укладенні і виконанні, відповідно до вимог актів цивільного законодавства України, а також є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим, оскільки валютою кредитування у договорі вказано долар США, що є незаконним, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Крім того, позивачка зазначала, що відповідач не виконав переддоговірну роботу з позичальником, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, не попередив позивачку про можливі ризики у разі можливої різкої зміни валютного курсу не надав інформації щодо сукупної вартості кредиту, банком не було надано доказів отримання відповідної індивідуальної ліцензії. За даних обставин позивачка вважає, що відповідний договір повинен бути визнаним недійсним та у зв`язку з чим вона звернулася до суду з відповідним позовом. Представник позивачки в судове засідання з`явився, просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з`явився, просив відмовити у задоволенні позову, а, також, подав до суду відзив. Розглянувши справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так судом встановлено, що 29.05.2007 року між ВАТ «Державний ощадний\~банк України»\~в особі\~філії Одеського\~обласного управління\~АТ «Ощадбанк»\~та [PERSON] \~укладено договір\~про іпотечний\~кредит №1539-н,\~за яким\~банк надав\~ [PERSON] \~кредит у\~розмірі 12%\~річних з терміном остаточного погашення не пізніше 29 травня 2027 року на придбання квартири [ADDRESS] . У той же день у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1539-н від 29 травня 2007 року між банком та: - [PERSON] укладено іпотечний договір, предметом іпотеки якого є двокімнатна квартира [ADDRESS] ; - [PERSON] укладено договір поруки № 1, яким встановлена солідарна відповідальність. Дані факти, також, були встановлені у постанові Одеського апеляційного суду від 09.07.2019 року (а.с.140-146), а отже згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, ст.\~533\~ЦК України, передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст.\~12 ЦПК України, \~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Окрім того ч. 1 ст. 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст.\~6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України, визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 204 ЦК України,\~закріплено презумпцію правомірності правочину, що полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та за даних обставин вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Щодо порушення відповідачем вимог чинного законодавства України в частині обігу готівкової валюти на території України, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За приписами ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним, платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Статтею 524 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Можливість використання в Україні іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, передбачено ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України. Згідно ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 47 цього Закону, а саме: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик; організація купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів; здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені; надання гарантій і поручительств та інших зобов`язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; факторинг; лізінг. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, надаючи кредит банк розміщає, залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так і в іноземній валюті. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосуються умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів в іноземній валют (розміщення залучених коштів в іноземній валюті). Статтею 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до пп. "в", "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ 14 жовтня 2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Дана норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п.2.3 Положення за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України №15-93. Національним банком України було видано відкритому акціонерному товариству «Державний ощадний банк України», яке було перейменовано на публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», банківську ліцензію № 148 від 16 січня 2002 року, дозвіл № 148-2 від 29 квітня 2002 року та додаток до дозволу № 148-2 від 29 квітня 2002 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1. п.п.1-11 ч.2 та ч. 4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.109-111). За таких обставин, враховуючи те, що АТ «Ощадбанк» на підставі ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необґрунтованими. Твердження [PERSON] про порушення банком вимог чинного законодавства України в частині не попередження споживача, про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язання за кредитним договором несе споживач, та в частині не надання інформації щодо сукупної вартості кредиту не відповідають дійсності, виходячи з наступного. Так, позивачка посилаючись на Постанову Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зазначає, що банк перед укладенням кредитного договору повинен був надати споживачу в письмові формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, та попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язання за кредитним договором несе споживач. Так, з матеріалів справи вбачається, що договір про іпотечний кредит № 1539-н був укладений між сторонами 29 травня 2007 року, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту були затверджені Постановою Національного банку України № 168 10 травня 2007 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808. Пунктом 4 Постанови передбачено, що Правила набирають чинності через десять днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України. Тобто, під час укладання договору про іпотечний кредит № 1539-н між банком та [PERSON] , Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10 травня 2007 року не були чинні. Відповідно до п. 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансові установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладенні кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Крім того, постановою Одеського апеляційного суду встановлено, що заява [PERSON] від 20 травня 2017 року до банку про реструктуризацію боргу свідчить про те, що остання визнала заборгованість за кредитним договором №1539-н від 29 травня 2007 року, укладеного банком з нею, у відповідь на її заяву, банк відмовив [PERSON] у реструктуризації боргу та просив погасити наявну заборгованість за кредитним договором (а.с.140-146). Таким чином, [PERSON] визнала зобов`язання за кредитним договором №1539-н від 29 травня 2007 року, укладеним між банком та нею, та погодилась з сумою боргу, яка існувала за вказаним кредитним договором. Відповідно до ст. 638 ЦК України,\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1ст.\~638\~ЦК України, недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч. 1ст.\~215\~ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК\~України, зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст.\~1054\~ЦК України, вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON] , вбачається, що сторони, підписавши кредитний договір 1539-н від 29.05.2007 року, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені. Суд приходить до висновку, що доводи позивачки, щодо невідповідності умов кредитного договору від 29.05.2007 року чинному законодавству України є безпідставними і не можуть слугувати підставою для визнання зазначеного кредитного договору недійсним в цілому. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до\~ПАТ «Державний\~ощадний банк\~України» в\~особі філії\~Одеського обласного\~управління АТ\~«Ощадбанк» \~про визнання\~кредитного договору\~недійсниму повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 \~ст. 263 ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. Згідно ст.\~273\~ЦПК України,\~рішення суду\~набирає законної\~сили після\~закінчення строку\~подання апеляційної\~скарги всіма\~учасниками справи,\~якщо апеляційну\~скаргу не\~було подано. У\~разі подання\~апеляційної скарги\~рішення,\~якщо його\~не скасовано,\~набирає законної\~сили після\~повернення апеляційної\~скарги,\~відмови у\~відкритті чи\~закриття апеляційного\~провадження або\~прийняття постанови\~суду апеляційної\~інстанції за\~наслідками апеляційного\~перегляду. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених\~частиною другою\~статті 4\~цього Кодексу,\~рішення суду,\~що набрало\~законної сили,\~є обов`язковим\~для особи,\~в інтересах\~якої було\~розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них

Outcome: dismissed