Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача - [PERSON] , в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , посилаючись на те, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 27.12.2003 року, вона за грошові кошти, які були виручені її батьком [PERSON] від продажу його квартири, та за кредитні кошти, які вона отримала, уклавши кредитний договір з АКІБ "УкрСиббанк", придбала вищезазначений житловий будинок за договором купівлі - продажу від 05.12.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лудою В.М. за р. № 2437. На даний час право власності на даний житловий будинок зареєстровано за нею. Спільне життя з відповідачем не склалося і 04.09.2008 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва шлюб між ними було розірвано. Однак на даний час, відповідач, хоча і визнає обставину придбання спірного житлового будинку за її особисті кошти, зволікає її правом розпорядитися спірним будинком на її розсуд. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач також у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.12.2003 року, який був розірваний 04.09.2008 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва (а.с.6-7). 01.12.2005 року позивач [PERSON] , перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за грошові кошти, які були виручені її батьком [PERSON] від продажу його квартири (а.с.27), та за кредитні кошти, які вона отримала, уклавши кредитний договір з АК ІБ "УкрСиббанк" (а.с.14-26), придбала житловий будинок [ADDRESS] за договором купівлі - продажу від 05.12.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лудою В.М. за р. № 2437 (а.с.10). Право власності на даний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] (а.с.13). Даний договір ніким не оскаржувався, а тому є чинним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Таким чином, законодавець встановлює презумпцію виникнення особистої приватної власності одного з подружжя щодо майна, набутого ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що житловий будинок [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] , та не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між подружжям, оскільки був придбаний за особисті грошові кошти позивача. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду, судовим розглядом не здобуто.

Outcome: approved