Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Вдовиченко Ю.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними. Свої позовні вимоги мотивує тим, що постановою Верховного суду України від 7 листопада 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості автомобіля задоволено частково та стягнуто з [PERSON] у рахунок відшкодування вартості автомобіля кошти в розмірі 280570 грн. Дізнавшись про вказане рішення, з метою уникнення виконання грошових зобов`язань, [PERSON] 26 листопада 2018 року уклала з [PERSON] договір позики на суму 140 000 грн. строком до 28 листопада 2033 року та в забезпечення виконання зобов`язання за яким 26 листопада 2018 року уклала іпотечний договір на єдине належне їй майно, а саме двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Відповідно до змісту ст.. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суду повинні встановити наявність умислу у всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фактичних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, зають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладання угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Таким чином договір позики від 26 листопада 2018 року та договір іпотеки від 26 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.Я. мають ознаки фіктивних правочинів, а тому мають бути визнані судом недійсними. На підставі викладеного просить суд визнати недійсними договір позики від 26 листопада 2018 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір іпотеки від 26 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.Я. Ухвалою від 18 квітня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Вдовиченко Ю.В.., позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд визнати договір позики від 26 листопада 2018 року та договір іпотеки від 26 листопада 2018 року посвідчений приватний нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.Я., за реєстраційним номером №2156 недійсними, у зв`язку з їх фіктивністю. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. У відзиві на позовну заяву від 14 травня 2019 року, зазначила, що 8 жовтня 2015 року між нею та ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитним договір № 22/2015, згідно якого вона отримала кредит в сумі 88500,00 грн. для рефінансування попередньої заборгованості. Строк повернення коштів становив до 7 лютого 2019 року. Також 8 жовтня 2015 року між нею та банком був укладений договір іпотеки №73-1/2015, згідно якого належна їй квартира [ADDRESS] передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язання. Для погашення заборгованості перед ПАТ «Кредобанк» необхідні були кошти, в зв`язку з чим 26 листопада 2018 року між нею на [PERSON] був укладений договір позики на суму 140000 грн. на строк до 28 листопада 2033 року. В подальшому кошти були витраченні на погашення заборгованості перед ПАТ «Кредобанк» та іншими кредиторами. В зв`язку з цим відбулася заміна іпотекодержателя з ПАТ «Кредобанк» на [PERSON] Так, 26 листопада 2018 року був укладений договір іпотеки між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого належна їй квартира [ADDRESS] передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язання перед новим кредитором. В подальшому до договору позики були внесенні зміни і сума позики була збільшена. Крім того, відповідач зазначила, що про існування рішення Верховного Суду від 7 листопада 2018 року їй не було відомо, оскільки вказане рішення вона отримала лише в січні 2019 року. Також відповідач вважає, що позивачем [PERSON] не надано жодного доказу про наявність умислу в усіх сторін правочину. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. 21 травня 2019 року надав відзив на позовну заяву. Додатково пояснив, що дійсно між відповідачами укладався договір позики на суму 140000 грн., до якого в подальшому були внесенні зміни та збільшено суму позики до 680000 грн. Сума основного зобов`зання збільшилася на 540000 грн., що підтверджується власноручним підписом. Наголосив, що на момент укладання оспорюваних договорів у відповідачів не було інформації про судове рішення Верховного Суду від 7 листопада 2018 року. Як вказано відповідачем [PERSON] постанову Верховного Суду від 7 листопада 2018 року була їй надіслана лише 21 грудня 2018 року, що підтверджується копією поштового відправлення та інформацією про відстеження поштового відправлення з веб-сайту Укрпошти. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року скасовані рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2017 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 14 грудня 2017 року. Стягнуто з [PERSON] у рахунок відшкодування вартості автомобіля марки HONDA CR-V, реєстраційний номер [NUMBER] , на користь [PERSON] 280570 грн. 26 листопада між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого, [PERSON] передав позику (грошові кошти) [PERSON] в сумі 140 000 (сто сорок тисяч) грн., на строк до 28 листопада 2033 року. 26 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки. Предметом договору є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . Вказаний договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з договору позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем 26 листопада 2018 року, а також додаткових договорів до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умови якого іптоекодавець зобов`язується перед іпотеко держателем в строк до28 листопада 2033 року повернути позику в розмірі 14000 грн., сплатити неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених договором позики. Згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.10.2016 року - підстави виникнення права власності на нерухоме майно [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] є договір купівлі-продажу квартири під скасувальною умовою, серія та номер 3127, виданий 19 лютого 2002 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. 8 жовтня 2015 року №11527536 на підставі договору іпотеки серія та номер 1127 виданого 8 жовтня 2015 року іпотекодержателем нерухомого майна в [ADDRESS] є ПАТ «Кредобанк», іпотекодавцем [PERSON] , відповідно до виконання основного зобов`язання - кредитного договору 22/2015 від 8 жовтня 2015 року на суму 88500 грн. Згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 травня 2019 року №167632866 на підставі договору іпотеки серія та номер 1256 виданого 26 листопада 2018 року, квартира [ADDRESS] є іпотечним майном на виконання основного зобов`язання договору позики від 28 листопада 2018 року на суму 140000 грн. укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказує на те, що оспорювані правочини є фіктивними оскільки були укладені з метою ухилення [PERSON] від виконання своїх зобов`язань, покладених на неї постановою Верховного Суду від 7 листопада 2018 року. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є правочином. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 202 ЦК України передбачено, що право чином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є право чин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином. Фіктивний право чин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони , вчиняючи фіктивний право чин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені право чином. Такий право чин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману( до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушення частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16. Розглядаючи спір суд враховує, що Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд, дослідивши в судовому засіданні договір позики від 27листопада 2018 року року, встановив, що договір містить найменування сторін зобов`язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов`язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Отже, 26 листопада 2018 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 140000 грн. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Договір іпотеки від 26 листопада 2018 року відповідає зазначеним вимогам. При цьому суд враховує, що [PERSON] на момент укладання договору позики та іпотеки не була обізнана про наявність судового рішення - постанови Верховного Суду від 7 листопада 2018 року, оскільки копію вказаної постанови вона отримала 9 січня 2019 року. Вказане підтверджується з відомостей електронного ресурсу відстеження поштових відправлень "Укрпошта" за штрихкодовим ідентифікаторами 0306300771760. От же вона не могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на вказану квартиру. За таких обставин твердження відповідача про те, що оспорювані правочини укладені з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання не знайшли свого підтвердження, а тому в задоволені позовних вимог слід відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат. На підставі наведеного, ст.ст. 202,203,204,215, 234 ЦК України,

Outcome: dismissed