Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 05 грудня 2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на частину автомобіля. Посилався на те, що з 1988 року перебуває з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, в лютому 2012 року спільно з відповідачем придбали автомобіль [NUMBER], [NUMBER]. Також вказував, що 24 жовтня 2014 року транспортний засіб було вилучено у зв'язку з наявністю невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] Посилаючись на те, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Представник Управління ДАІ УМВС України в Полтавській області щодо задоволення позовних вимог покладався на розсуд суду. Представники ДПІ у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області, Головного управління Міндоходів у Полтавській областіщодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували. Київський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції в судове засідання своїх представників не направив. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників третіх осіб, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON]. з 23 квітня 1988 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Також встановлено, що відповідач [PERSON] з 16 листопада 2011 року є власником автомобіля [NUMBER], [NUMBER], 2003 року випуску. Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки автомобіль [NUMBER], [NUMBER], 2003 року випуску, придбано відповідачем [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], суд приходить до висновку, що даний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, тому твердження позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що автомобіль належить до спільного майна подружжя є обґрунтованим. Разом з тим, за нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з відповідним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту порушеного права, пред'являє позовні вимоги тільки до [PERSON] та просить визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля. В той же час, як встановлено судом, в провадженні Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 816/2646/13-а про стягнення з фізичної особи - підприємця [PERSON] кошти на погашення податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 16517,50 грн. В межах виконавчого провадження № 42239568 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції [PERSON] постановою від 27 березня 2014 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON], в межах суми боргу. Також постановою державного виконавця від 26 травня 2004 року оголошено розшук майна, а саме: автомобіля [NUMBER], [NUMBER], що належить [PERSON] Згідно з постановою державного виконавця Київського ВДВС Полтавського міського управління юстиції [PERSON] від 18 листопада 2014 року встановлено, що у ході проведення виконавчих дій 24 жовтня 2014 року спірний транспортний засіб затримано на стаціонарному посту ДПС «Березань», транспортний засіб зберігається на майданчику тимчасового тримання. За нормами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Звертаючись до суду з відповідним позовом та посилаючись на те, що частина майна, на яке накладено арешт (а саме - 1/2 частина транспортного засобу) належить йому, а не боржникові [PERSON], позивач [PERSON] в той же час не заявляє вимоги про виключення з-під арешту відповідну 1/2 частину автомобіля. Обираючи на власний розсуд спосіб захисту порушеного права, позивач відповідно до п. 1 ст. 2, ст. 16 ЦК України не обрав способом захисту звернення з позовом про зняття арешту з майна з урахуванням положень ст. 60 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" і п. 4 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року N 4 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" (зі змінами). Незважаючи на роз'яснення судом позивачу вимог ст. ст. 33, 35 ЦПК України та наслідків не вчинення процесуальних дій, відповідні клопотання щодо залучення до участі в справі в якості співвідповідача стягувача виконавчого провадження (особи, в інтересах якої було накладено арешт), позивачем заявлені не були, позовні вимоги про зняття арешту з майна не заявлялися. Враховуючи встановлені судом обставини, вирішуючи справу в межах заявлених [PERSON] позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги [PERSON] у зв'язку з невірно обраним ним способом захисту порушеного права. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем удові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Outcome: dismissed