Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі Хмельницького ГРВ АТ «Брокбізнесбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Вказуючи про те, що між банком та відповідачкою було укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання кредитного договору № 02/989/07 від 10 грудня 2007 року, укладеного між АБ «Брокбізнесбанк» та третьою особою [PERSON], згідно якого останньому надано кредит на споживчі цілі в розмірі 8000 доларів США з кінцевим терміном користування кредитом до 09 грудня 2017 року з щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14 % річних. Предметом іпотеки є двохкімнатна квартира, розташована в [ADDRESS]. В порушення вимог кредитного договору [PERSON] не виконуються взяті на себе договірні відносини, в зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість станом на 12 вересня 2013 року в розмірі 6576,03 доларів США, що еквівалентно відповідно до курсу НБУ 52562,21 гривень (строкова заборгованість по кредиту становить 4235 доларів США, прострочена заборгованість по кредиту становить 1856,60 доларів США, нараховані відсотки за користування кредитом становлять 26,25 доларів США, неустойка за несвоєчасну сплату кредиту становить 458,18 доларів США). Крім того, позивач вказує про те, що відповідачкою порушено вимоги договору іпотеки щодо реєстрації інших осіб, а тому числі малолітньої дитини, в квартирі, що є предметом іпотеки, оскільки банком така згода не давалася. Вказуючи про те, що відповідачка [PERSON] є майновим поручителем [PERSON], просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, двохкімнатну квартиру, шляхом проведення прилюдних торгів в порядку виконавчого провадження та виселити відповідачку та третіх осіб, які зареєстровані у вказаній квартирі, оскільки вони не реагують на вимоги, які направлялися банком, та добровільно не бажають звільнити квартиру - предмет іпотеки. В судовому засіданні представник позивача Булій Р.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві, просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги банку не визнала, заперечивши щодо їх задоволення. В обґрунтування заперечень пояснила, що дійсно виступила майновим поручителем за кредитним договором, укладеним між банком та її чоловіком [PERSON], проте в зв'язку з тяжким матеріальним становищем, виникли труднощі з погашення боргу, однак вони не відмовляються від виконання взятих на себе зобов'язань перед банком. Звернення стягнення на квартиру, в якій проживає відповідачка зі своєю сім'єю, поставить їх в негативні умови, в тому числі будуть порушенні права її малолітньої онучки, яка проживає в квартирі. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити в зверненні стягнення на предмет іпотеки, оскільки має намір виконати зобов'язання перед банком та погасити заборгованість за кредитним договором, а тому вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні заперечує щодо задоволення вимог банку, вказуючи про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, порушить права її малолітньої дитини, оскільки іншого житла для проживання вона немає. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області Шаргородська Н.І. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, вказуючи, що в зв'язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки - квартиру, порушуються права малолітньої дитини на житло, просить суд врахувати висновок органу опіки та піклування, який не дає згоду на виселення та позбавлення житла малолітньої дитини. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та третьою особою - [PERSON] 10 грудня 2007 року було укладено кредитний договір № 02/989/07, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит на споживчі цілі в розмірі 8000 доларів США з кінцевим терміном користування кредитом до 09 грудня 2017 року з щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14 % річних. Додатковою угодою до кредитного договору, яка була укладена 06 січня 2010 року між банком та [PERSON], було досягнуто згоди щодо строку сплати заборгованості за кредитним договором, який був продовжений по 15 січня 2010 року включно. 15 серпня 2011 року сторони кредитного договору дійшли згоди щодо зміни змісту п. 2.1 Головного договору, відповідно до яких з 15 липня 2011 року позивальник зобов'язаний не пізніше 10 - го числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та нарахованих відсотків, відповідно до графіку погашення, шляхом безготівкового перерахування коштів з власного поточного рахунку позичальника платіжним дорученням, та банк в свою чергу має право не пізніше 10-го числа кожного місяця самостійно здійснювати договірне списання заборгованості за кредитом з власного поточного рахунку позичальника. Зобов'язання [PERSON] за кредитним договором було забезпечено іпотечним договором, реєстраційний номер ВКС № 086598 від 11 грудня 2007 року, який був укладений між банком та відповідачкою, відповідно до умов якого, [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 33 кв.м., яка належить відповідачці на підставі свідоцтва про право власності на житло. Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши третій особі [PERSON] кредитні кошти в розмірі 8000 доларів США, але в порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов'язання станом на 12 вересня 2013 року не виконав і заборгованість за кредитним договором становить 6576,03 доларів США, що еквівалентно відповідно до курсу НБУ 52562,21 гривень. Вищевказані обставини підтверджуються даними: кредитного та іпотечного договорів, іншими документами, доданими до матеріалів справи. Так, відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні встановлено, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина - [PERSON], 2012 року народження, що підтверджується даними копії довідки № 1209 від 25 червня 2013 року, виданої уповноваженими особами КП «Славутське ЖКО». Факт проживання малолітньої дитини у вказаній квартирі, сторонами у судовому засіданні не оспорюється. Враховуючи той факт, що вирішення даної справи зачіпає інтереси малолітньої дитини судом до участі у справі було залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області та зобов'язано надати на адресу суду висновок про можливість порушення прав дитини на житло у даному спорі. Представником органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області надано висновок та акт обстеження житлово-побутових умов, з яких слідує, що малолітня дитина [PERSON], 2012 року народження, зареєстрована та проживає в [ADDRESS], та при вирішенні спору, що виник між сторонами, необхідно врахувати інтереси малолітньої дитини та забезпечити її право на житло. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки, здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з частиною першою статті 41 цього ж Закону реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж іпотеки будь - якій особі - покупцеві. Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Оскільки в спірній квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина, суд, вирішуючи спір між сторонами, враховує наступне. Основним законом, який регулює охорону дитинства є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Як слідує з матеріалів справи договір іпотеки був укладений до народження [PERSON], 2012 року народження, тобто при укладанні договору іпотеки, права та інтереси малолітньої дитини не зачіпалися, а тому дозвіл органу опіки та піклування не потрібен був. На момент розгляду справи в даній квартирі проживає третя особа [PERSON] та її малолітня дитина, частина 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, визначає, що місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з яким вона проживає. Аналіз положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів. Відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Позивач вказує на порушення відповідачкою умов іпотечного договору, а саме п. 2.1.7, п. 2.1.10, 4.1.8, щодо реєстрації інших осіб, в тому числі малолітньої, у спірній квартирі без згоди банку. Слід зазначити, що такі положення є незаконними з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним, відмова від права у всякому разі є нікчемною. Відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання на Україні» не може бути відмовлено в реєстрації дітей за місцем проживання батьків. В Законі України «Про іпотеку» відсутні будь-які обмеження щодо реєстрації місця проживання особи в Україні. Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця мешкання на Україні» від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця мешкання фізичної особи не може бути умовою реалізації прав і свобод такої фізичної особи, а також підставою обмеження таких прав і свобод, тобто неможливо ототожнювати право користування житловим приміщенням і факт реєстрації в ньому. Виходячи з наведеного, з системного аналізу законодавства правильним є висновок про те, що не може бути відмовлено в реєстрації дітей за місцем проживання батьків на підставах відповідних застережень в договорі іпотеки або договорів купівлі-продажу, і реєстрація неповнолітніх у таких випадках як до, так і після укладення договору іпотеки, є цілком правомірною. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд, відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції «Про права дитини» надає перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, відповідно до положень ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 9 Житлового кодексу України наголошує, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Частиною 2 статті 109 Житлового кодексу України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року). Крім того, суд критично оцінює посилання позивача про те, що на момент укладення іпотечного договору відповідачка [PERSON] була одна зареєстрована в [ADDRESS], згідно даних довідки № 7473 від 11 грудня 2007 року. Такі твердження позивача спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими докази, а саме кредитним договором № 02/989/07 від 10 грудня 2007 року, укладеним між банком та [PERSON], в якому зазначено, що позичальник [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Отже, вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачки та третіх осіб з житлового приміщення з підстав, викладених у позовній заяві та на основі наданих позивачем доказів, не може бути задоволена судом. Крім того, суд для відмови в задоволенні позову вбачає ще одну підставу. Судом встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки не співмірний сумі заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Згідно п. 41 Постанови ПВССУ № 5 від 30 березня 2012 року, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено, що збитки позивачу можуть заподіюватися лише несплаченою сумою за кредитом, що відповідно до розрахунку заборгованості третьої особи [PERSON] складають лише 4235 доларів США (33850,35 гривень), оскільки несплаченою є саме отримана частка кредиту, що завдає прямих збитків банку, а не відсотки чи неустойка. Тобто, збитки банку можуть приносити тільки несплачені [PERSON] 4235 доларів США (33850,35 гривень), і це при висунутому банком розміром заборгованості 6576,03 доларів США (52562,21 гривень) та стягненні предмета іпотеки вартістю 80800 гривень, яка узгоджена сторонами, відповідно до умов договору. Позивачем не надано жодних доказів та пояснень, щодо отримання ним збитків, пов'язаних з порушення зобов'язань перед банком. Крім того, за даними кредитного та іпотечного договорів закінченням строку дії кредитного договору є 09 грудня 2017 року. В суді встановлено, що заборгованість по сплаті кредитних коштів виникла у зв'язку з важким матеріальним становищем, проте відповідачка [PERSON] та третя особа - [PERSON] не відмовляються від виконання своїх кредитних зобов'язань, а відтак суд, зваживши на виняткові обставини справи - проживання в квартирі малолітньої дитини, позицію органу опіки та піклування Славутської міської ради, та з метою захисту житлових прав малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до даних довідки № 1209 від 25 червня 2013 року, виданої уповноваженими особами КП «Славутське ЖКО», відповідачка [PERSON] має двох дітей - дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Фактично, на момент укладення договору іпотеки 11 грудня 2007 року відповідачка [PERSON] мала неповнолітнього 12 річного сина. У договорі іпотеки від 11 грудня 2007 року відсутня інформація про наявність у відповідачки неповнолітньої дитини та відсутні дані про отримання згоди органу опіки та піклування на укладення вказаного договору, що може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Оскільки учасниками судового розгляду такі вимоги не заявлялися, відповідно до ст. 11 ЦК України, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог. На підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: dismissed