Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання довіреності удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу. А саме, на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 235, 655, 656 ЦК України просить визнати довіреність (договір доручення), видану [PERSON] 2014 року позивачу [PERSON] та [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А., зареєстровану в реєстрі за №8542 на розпорядження (користування, керування, продаж) автомобілем «HUMMER», модель «Н3», 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - легковий універсал, реєстраційний номер [NUMBER] , удаваним правочином, та визнати цей правочин договором купівлі-продажу автомобіля марки «HUMMER», модель «Н3», 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - легковий універсал, реєстраційний номер [NUMBER] , який сторони насправді вчинили. Вимоги позову обґрунтовує тим, що позивач починаючи з січня 2004 року почала проживати з [PERSON] однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. Факт їхнього спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 21.08.2016 встановлений рішенням апеляційного суду Сумської області від 29.03.2017 у справі №591/5310/16. У лютому 2014 позивач разом з [PERSON] домовились з відповідачем [PERSON] щодо придбання у останньої автомобіля « HUMMER ». Обговоривши всі основні умови відчуження та передання автомобіля, його ціну та терміни укладання правочину, між сторонами було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання відповідачем довіреності на розпорядження (користування, керування, продаж) автомобілем, так як відповідачу терміново потрібні були кошти, а часу на зняття автомобіля з обліку в органах державної автомобільної інспекції в останньої не було, а позивач з третьою особою зобов`язались сплатити відповідачу обумовлену суму коштів. При цьому відповідач запевнила позивача та третю особу [PERSON] , що після сплати за автомобіль обумовленої суми коштів та видачі нею нам довіреності вони матимуть всі повноваження власників транспортного засобу. Зокрема, ними було досягнуто згоди щодо ціни транспортного засобу, яка склала 24600 доларів США, а також порядок розрахунків за відчуження автомобіля та порядок передання автомобіля. У порядку виконання узгодженої домовленості 26.02.2014 [PERSON] видала позивачу та третій особі [PERSON] довіреність щодо розпорядження (користування, керування, продаж) транспортним засобом - автомобілем «HUMMER», модель «Н3», 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - легковий універсал, реєстраційний номер [NUMBER] , строк якої до 26.02.2024. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Літвінчуком І.А. Одразу після посвідчення і передачі довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем та безпосередньо сам автомобіль позивач та третя особа передали грошову суму у розмірі 24600 доларів США в якості плати за автомобіль. Таким чином, в дійсності між ними було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого відповідач передав у власність позивача та третьої особи [PERSON] автомобіль, а вони прийняли його та сплатили обумовлену суму грошових коштів. Укладений же формально правочин, а саме договір доручення, в рамках якого відповідач видала довіреність на ім`я позивача та третьої особи [PERSON] на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом був удаваним. Позивач стверджує, що до правовідносин учасників даного правочину необхідно застосовувати правила правочину, який сторони дійсно мали на увазі, а саме як до правочину, пов`язаного з укладенням договору купівлі-продажу, який сторони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які були передбачені договором доручення. При цьому, позивач вказує, що спірний автомобіль вона з третьою особою [PERSON] не тільки купували разом, що свідчать дані довіреності, але і були у фактичних шлюбних відносинах, що свідчить про спільну часткову власність з правом кожного на Ѕ частку власності спірного автомобіля. Разом з тим, маючи намір позбавити позивача цієї частки власності [PERSON] у період відрядження позивача за межі України 03.08.2016 за фіктивним договором купівлі-продажу та за такою ж фіктивною ціною продав спірний автомобіль [PERSON] , з якою як вже виявилось потім він перебуває у цивільному шлюбі і таким чином фактично залишив автомобіль у своєму одноосібному володінні та користуванні. Стягнути з [PERSON] грошові кошти за свою частку власності у спірному автомобілі на даний час неможливо без визнання в судовому порядку довіреності (договору доручення) від 26.02.2014 удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу. Ухвалою суду від 12.02.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі. Представник позивача під час розгляду справи по суті позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідну документи. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи до суду не подав. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи по суті повідомлялась належним чином. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Кузченко Т.М. до суду неодноразово надсилала клопотання про залишення позовної заяви без руху, оскільки позовна заява в частині визначення сторін справи не відповідає підставам та заявленому предмету позову, а позовна заява фактично пред`явлена до третьої особи. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи по суті повідомлялась належним чином. Судом на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановлено наступні фактичні обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з дублікату довіреності від 26.02.2017, [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути її представниками з питання розпорядження (користування, керування, продажу) щодо належного їй автомобіля на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 30.11.2007, автомобіль марки «HUMMER», модель «Н3», 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - легковий універсал, реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність видана з правом передоручення, без права тимчасового виїзду за кордон, строком на десять років, тобто до двадцять шостого лютого дві тисячі двадцять четвертого року та посвідчена приватним нотаріусом КМНО Літвінчуком І.А. (а.с. 6-7). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 29.03.2017 №591/5310/16-ц ухвалено встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2004 року по [INFO] (а.с. 8-9). Постановою Верховного Суду від 18.05.2018 рішення апеляційного суду Сумської області від 29.03.2017 залишено без змін (а.с. 10-12). Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 03.08.2016 [PERSON] (продавець) в особі [PERSON] на підставі доручення продавця з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з другої сторони уклали договір, відповідно до якого продавець зобов`язався передати у власність покупцеві транспортний засіб - «HUMMER», модель - Н3, 2007 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , зареєстрований продавцем 30.11.2007 (а.с. 13). Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У той же час, стороною позивача не було надано належних доказів, які б свідчили про існування домовленості про укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, а також доказів, які б свідчили про отримання відповідачем грошових коштів за договором від позивача та третьої особи. Крім того, суд звертає увагу позивача на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як вбачається із п. 5 Постанови ПВССУ № 5 від 07.02.2015 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху». Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема, засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у департаменті державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема зазначено, що невірним є визнання дійсними договорів купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль, оскільки п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України передбачено вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, та постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобіля. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приймаючи до уваги предмет та підстави позову, а також суть позовних вимог, за межі яких суд позбавлений можливості вийти, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в зв?язку з необґрунтованістю та безпідставністю. Інші наявні в матеріалах справи докази, які було надано учасниками справи, висновків суду не спростовують. З викладеного,

Outcome: dismissed