Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача Курилівської сільської ради про визнання права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається з ? частини житлового будинку. Вказаний вище житловий будинок належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON], на підставі свідоцтва на право приватної власності на жилий будинок, виданого 30.10.1990 року виконкомом Курилівської сільської ради народних депутатів Куп'янського району Харківської області. На момент припинення існування колгоспного двору його членами були: [PERSON] та [PERSON]. За життя мати позивача не оформила належним чином право власності на ? частку будинку. Позивач прийняв спадщину подавши заяву до нотаріальної контори, однак 22.02.2017 року приватним нотаріусом Куп'янського районного нотаріального округу Харківської області йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим,що згідно з свідоцтвом про право власності житловий будинок є власністю колгоспного двору. Інших спадкоємців не має. В судове засідання сторони не з'явилися, надавши суду письмові заяви згідно яких просять суд розглянути справу у їхню відсутність. Позивач просить суд задовольнити вимоги позову, представник відповідача при вирішенні питання покладається на розсуд суду З'ясувавши думку сторін, судом встановлені такі факти та відповідні до них правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. А також вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як роз'яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Як вбачається з матеріалів справи житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON], на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 30 жовтня 1990 року виконкомом Курилівської сільської Ради народних депутатів на підставі рішення Куп'янської районної Ради народних депутатів за № 273 від 02 жовтня 1990 року (а.с. 7). 22 лютого 2017 року за реєстровим № 241 приватним нотаріусом Черняєвим В.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1194 га, розташовану на території Курилівської сільської ради Куп'янського району Харківської області (а.с. 5). Постановою від 22.02.2017 року приватним нотаріусом Куп'янського районного нотаріального округу Харківської області позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку житлового будинку [ADDRESS], у зв'язку з тим,що згідно з свідоцтвом про право власності житловий будинок є власністю колгоспного двору.( а.с.4). Згідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обвязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Згідно з ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 15 Закону України від 16 грудня 1993 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та у зв'язку з прийняттям Закону України «Про власність» були виключені з Цивільного кодексу України (1963 року) в главі ІІ «Спільна власність» статті 120-127, що стосувалися правового положення членів колгоспного двору. А в розділі VІІ «Спадкове право» зазначеного кодексу України 1963 року була виключена стаття 563, що стосувалася отримання спадщини в колгоспному дворі. Закон України набрав чинності з моменту його публікації (Відомості Верховної Ради України № 3 1994 року). Таке поняття як «колгоспний двір» втратило своє значення на момент набрання чинності вказаним законом та внесенням відповідних змін. Зокрема, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Законом України «Про власність» (вступив у дію 15.04.1991 р.)скасовано інститутколгоспного двору, але не скасовано правового статусу членів колишнього колгоспного двору, щодо майна колгоспного двору , яке належало його членам на праві сумісної власності. Тому , всі члени колишнього колгоспного двору після 15.04 .1991 р. були і є власниками майна. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] належала ? частка житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], який був власністю колишнього колгоспного двору, який не втратив право власності на нього після припинення його існування. Домоволодіння існує до теперішнього часу. З урахуванням вище викладеного, суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а позовна заява підлягає задоволенню, оскільки визнана відповідачем, не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Outcome: approved