Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась з позовом [PERSON] до [PERSON] , за яким просила усунути [PERSON] перешкоди у користуванні Ѕ частиною домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] , які виражені у неможливості розпорядження своїм майном та виділити його внатурі, зобов`язавши [PERSON] знести за її рахунок добудовані до належній їй частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] будинок, відображений на плані літерою «А1», що складається з наступних приміщень: 1-5 підсобне, площею 13 кв. м., 1-6 гараж, площею 35,9 кв. м. та 1-7 житлова, площею 51,2 кв. м. і знаходиться за межами першовідводу та самочинно побудований сарай, відображений на плані літерою «З». Виділити в натурі Ѕ частину домоволодіння, яке належить на праві приватної власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] і складається з житлового будинку літера «А», приміщення 2-1, 2-2, 2-3, площа загальна 30,5 кв. м., житлова 15,1 кв. м., житлового будинку літера «Б»": загальна площа 38 кв. м., житлова площа 24,2 кв. м., сарай літера «Д», вбиральня «Е», мостіння І-ІV, огородження 3-6 у якості самостійного об`єкта нерухомості. Привласнити окрему поштову адресу новому домоволодінню. Судові витрати стягнути з відповідача. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що власниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] в частках по Ѕ. Відповідно до технічного паспорту вищезазначене домоволодіння з надвірними спорудами в цілому складається з двох кам`яних житлових будинків, зазначених в схематичному плані під літерами «А, Б», прибудови «А1» та надвірних господарчих споруд, зазначених під літерами: «Д, З» - сараї, «Е-вбиральня», І-ІV - мостіння, №3-6 - огорожа, загальною площею 82,8 кв. м., розташованого на земельній ділянці розміром 841,0 кв.м. В договорі на право забудови від 18 жовтня 1940 року, який є первинним правовстановлюючим документом вказано, що під забудову за адресою: [ADDRESS] було виділено 608 кв . м . [PERSON] набула право власності на Ѕ будинку за вищезазначеною адресою в 1995 році відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом. [PERSON] набула право власності на свою Ѕ частину будинку 11 вересня 1992 року також в порядку спадкування. Право було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 09 серпня 2017 року. Згідно з результатами технічної інвентаризації до Ѕ частини майна [PERSON] входить: - Житловий будинок літера «А», приміщення 2-1, 2-2, 2-3, площа загальна 30,5 кв. м., житлова 15,1 кв. м.: загальна площа будинку 63,7 кв. м., житлова площа 27,8 кв. м., - Житловий будинок літера «Б»: загальна площа 38 кв. м., житлова площа 24.2 кв. м.; - сарай літера «Д»; - вбиральня «Е»; - мостіння І - ІV; - огородження 3-6. Згідно з відповіддю КП «БТІ ОМР» станом на теперішній час [PERSON] на своїй частині домоволодіння не має самочинно збудованих та реконструйованих будівель, самозахоплення земельної ділянки не здійснювала. Зазначені споруди [PERSON] бажає виділити в натурі та привласнити їм окрему адресу. Крім того, наявність того факту, що домоволодіння є спільною частковою власністю перешкоджає позивачці в повній мірі здійснювати своє право власності, оскільки для цього необхідна згода відповідачки, з якою має місце повне непорозуміння по всіх питаннях, а тому вирішення спірних питань, що виникають між співвласниками є ускладненим. Згідно наданого технічного паспорту належні позивачу будівлі мають окремий вихід. Виділ належної позивачу частини домоволодіння не завадить іншому співвласнику у здійсненні їхнього права власності і не призведе до зміни цільового призначення будівлі. Рішенням Малиновського районного суду м. Одесі від 24 листопада 2016 року по справі №521/2239/13-ц між співвласниками визначено порядок користування земельною ділянкою. Разом з тим в технічному паспорті від 02 березня 2017 року до частини домоволодіння, яке належить [PERSON] добудовано самочинно будинок, відображений на плані літерою «А1», що складається з наступних приміщень: 1-5 підсобне, площею 13 кв. м., 1-6 гараж, площею 35,9 кв. м. та 1-7 житлова, площею 51,2 кв. м. Крім того на частині земельної ділянки, що знаходиться у користуванні [PERSON] самочинно побудовано сарай, відображений на плані літерою «З». Згідно документів першовідводу самочинне будівництво розташоване на земельній ділянці за межами першовідводу; належні дозволи відсутні, крім того, наявні конкретні заборони (ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2010 року); проектно-кошторисна документація відсутня, що підтверджено відповідачем під час слухання справи про визначення порядку користування земельною ділянкою; наявні істотні порушення будівельних норм та правил, а саме будівництво розташоване за межами «червоної лінії», що відображено у висновку № 001/14 судової будівельно-технічної експертизи від 21 березня 2014 року. Крім того, той факт, що вказана прибудова є самочинним будівництвом не заперечується відповідачем. Враховуючи відповіді з відповідних державних контролюючих та правоохоронних органів, складання проколу про адміністративне правопорушення в галузі містобудування, наявність прямої заборони на проведення робіт та інше можливо говорити про стійке нехтування нормами закону [PERSON] під час здійснення самочинного будівництва. Крім того, [PERSON] жодним чином не скористалась можливістю звернутись до відповідних органів з метою отримання дозвільних документів, розробки проекту, виготовлення будівельного паспорту та взагалі не зчинила жодних дій, спрямованих на усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також порушення прав інших осіб. Знесення нерухомості, побудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил (у тому числі при відсутності проекту) можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або, якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позов, в якому просила відмовити [PERSON] в частині позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні Ѕ частиною домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] шляхом знесення за рахунок [PERSON] добудовані до належної їй частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відображений на план літерою «А1». Не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині виділу в натурі Ѕ частини домоволодіння, яке належить на праві приватної власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині присвоєння окремої поштової адреси новому домоволодінню; відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача. В обгрунтування своєї позиції пояснила, що згідно договору забудови від 18 жовтня 1940 року, який посвідчений 26 жовтня 1940 року заступником старшого державного нотаріуса Одеської обласної державної нотаріальної контори Мельніковим П.Л. [PERSON] та [PERSON] виділено під забудову земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] загальною площею 608 кв.м. 17 березня [INFO] [PERSON] склала заповіт на ім`я своєї онучки, тобто [PERSON] , на якому є надпис 03 січня 1953 року. Згідно заключения про реєстрацію домоволодіння від 17 січня 1952 року домоволодіння по [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 888,0 кв.м., що складається з однієї будівлі, належить на праві власності [PERSON] . 29 грудня 1992 року між [PERSON] та Ленінським райвиконкомом м. Одеси було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих споруджень в [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 923,0 кв.м. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Богдановою Н.З., зареєстрований в реєстрі №2-9804 та до теперішнього часу оскаржений не був. 04 лютого 1977 року [PERSON] продала належну їй Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] що знаходиться на земельній ділянці площею 923,0 кв. м. в м.Одесі [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини жилого будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , яку прийняла його дружина [PERSON] , та яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 вересня 1992 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 свічня 1995 року [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] Ѕ частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних господарчих споруд по [ADDRESS] . Враховуючи вищенаведений договір купівлі-продажу між [PERSON] та Ленінським райвиконкомом м.Одеси вбачається, що площа земельної ділянки становить не 608,0 кв.м., а 923,0 кв.м. Позивач в своєму позові зазначає, що земельна ділянка, на якій знаходиться самочинно збудований житловий будинок, відповідачу у користування чи у власність Одеською міською радою не надавалась. Одже, згідно договору купівлі-продажу між [PERSON] та Ленінським райвиконкомом м.Одеси вбачається, що [PERSON] придбала у власність Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 923,0 кв.м. Тобто, разом з правом власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] перейшло й право користування даною земельною ділянкою. Таким чином неможливо наголошувати на тому факті, що вона нібито самовільно захопила земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Одеси, оскільки дана земельна ділянка вже була виділена в користування ще в 1992 році. Договір купівлі-продажу між [PERSON] та Ленінським райвиконкомом м.Одеси був укладений набагато пізніше, а саме 29 грудня 1992 року ніж ухвалене рішення виконкому «про висновок обміру земель по будівельному кварталу № 1069 м. Одеси» від 28 серпня 1955 року на який також посилається позивач. Знесення нерухомості, побудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил (у тому числі при відсутності проекту) можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді коли використані усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення до відповідальності. В матеріалах справи не містяться доказів, які б підтверджували, що спірне самочинне будівництво суперечить суспільним інтересам, що воно збудовано з істотним порушенням будівельних норм і правил та порушує права інших осіб. 24 листопада 2016 року суддею Малиновського районного суду м. Одеси Мазун І.А. було ухвалено рішення по справі № 521/2239/13-ц про визначення порядку користування земельною ділянкою. Згідно даного рішення позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Одеська міська рада про визначення порядку користування земельною ділянкою задоволені. Встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою - [ADDRESS] , згідно якому виділено у користування: [PERSON] земельну ділянку площею 373,3 кв. м, позначену на плані-схемі запропонованого варіанту порядку користування земельною ділянкою точками 1-2-3-4-5-6-7-8-12-13-1; [PERSON] земельну ділянку площею 467,4 кв.м, позначену на плані- схемі запропонованого варіанту порядку користування земельною ділянкою точками 2-15-11-12-8-7-6-5-4-3-2. З пояснень сторін у вищезазначеній справі було встановлено, що межі земельних ділянок позивачки та відповідачки не змінювалися з часу договору забудови, тобто з 1940 року, та ні батьки позивачки, ні вона сама не звертались з позовами до суду про відновлення або встановлення належних меж земельних ділянок. Таким чином між сторонами склався довготривалий порядок користування земельною ділянкою, який влаштовував сторін по справі. Наведене свідчить про те, що спірна земельна ділянка правомірно перебуває у користуванні сторін, незважаючи на те, що і у позивача, і у відповідачки, через конфлікт, відсутні державні акти про право власності (постійного користування) зазначеною земельною ділянкою. Дане рішення набрало законної сили, оскаржене не було, та виконується в повному обсязі. Позивачка [PERSON] не надала жодного підтверджуючого доказу з приводу того, що [PERSON] перешкоджє їй в користуванні її власністю. [PERSON] 30 березня 2010 року вже зверталась до суду з вимогою щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинно збудованої споруди, та зобов`язання її відступити від межі сусідньої земельної ділянки при будівництві будь-яких споруд на встановлену законом відстань. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2015 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені. 08 жовтня 2015 року колегія суддів Апеляційного суду Одеської області скасувала рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2015 року в частині позовних вимог [PERSON] . Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області залишено без змін. Також в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси у с. [PERSON] перебувала цивільна справа за позовом Одеської міської ради до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, за зустрічним позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на об`єкта самочинного будівництва. Підсумовуючи вищенаведені обставини, відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині зобов`язання її знести самочинно збудований об`єкт. В подальшому позивачем були уточнені позовні вимоги, за якими просила усунути перешкоди у користуванні Ѕ частиною домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] , які виражені: - у неможливості розпорядження своїм майном та виділити його внатурі; - у невідповідності нормативно допустимих значень тривалості інсоляції житлового будинку літ. «А», що належить [PERSON] ; - у порушенні державних будівельних норм щодо стікання атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок; - у не забезпеченні потрібної сейсмічності всієї будівлі в цілому, зобов`язавши [PERSON] знести за її рахунок добудовану до належній їй частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] самочинну прибудову, відображену на плані літерою «А1», загальною площею 137 кв. м., житловою площею 24,8 кв. м. що розташована на спірній земельній ділянці та складається з наступних приміщень, відображених в технічному паспорті від 05 квітня 2017 року: 1-5 - коридор площею 10,4 кв. м.; 1-6 - гараж площею 35,6 кв. м.; 1-7 - хол площею 17,2 кв. м.; 1-8 - житлова площею 24,8 кв. м.; 1-9 - санвузол площею 6,1 кв. м.; 1-10 - мансарда площею 14,2 кв. м.; 1-11 - мансарда площею 28,7 кв. м. і знаходиться за межами першовідводу та самочинно побудований сарай, відображений на плані літерою «З». Виділити в натурі Ѕ частину домоволодіння, яке належить на праві приватної власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] і складається з житлового будинку літера «А», приміщення 2-1, 2-2, 2-3, площа загальна 30.5 кв. м., житлова 15,1 кв. м., житлового будинку літера "Б": загальна площа 38 кв. м., житлова площа 24,2 кв. м., сарай літера «Д», вбиральня «Е», мостіння І-ІV, огородження 3-6 у якості самостійного об`єкта нерухомості. Привласнити окрему поштову адресу новому домоволодінню. Судові витрати стягнути з відповідача. Оскільки висновки експерта необхідно врахувати під час уточнення позовних вимог [PERSON] . Водночас слід відмітити, що порушення ДБН та інших нормативно- правових актів у галузі будівництва, допущені [PERSON] під час будівництва прибудова під літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] є суттєвими та дають підставу говорити про неможливість введення в експлуатацію без повного демонтажу прибудови. Представник третьої особи Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про слухання справи за відсутності представника. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, висновки експертів, висновок судової експертизи, заслухавши судового експерта, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що власниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] в частках по Ѕ. Відповідно до технічного паспорту вищезазначене домоволодіння з надвірними спорудами в цілому складається з двох кам`яних житлових будинків, зазначених в схематичному плані під літерами «А, Б», прибудови «А1» та надвірних господарчих споруд, зазначених під літерами: «Д, З» - сараї, «Е-вбиральня», І-ІV - мостіння, №3-6 - огорожа, загальною площею 82,8 кв. м., розташованого на земельній ділянці розміром 841,0 кв.м. Відповідач [PERSON] притягувалася до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП. Стороною відповідача не заперечується, що житловий будинок літ. «А1», за адресою: [ADDRESS] , який перебуває у фактичному користуванні [PERSON] , є самочинним будівництвом. Стороною позивача до суду наданий висновок ЧП «Одеський науково-дослідний науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скібінського С.С. № 016/2016 будівельно-технічного експертного дослідження домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 08.02.2016 р. Згідно наданого висновку обстежений самовільно збудований житловий будинок літ. «А1», за адресою: [ADDRESS] , який перебуває у фактичному користуванні [PERSON] , а саме його розташування на території земельної ділянки за вказаною адресою не відповідає таким вимогам будівельних норм: Відстань від самовільно збудованого житлового будинку літ. «А1», розташованого за вказаною адресою, що перебуває в фактичному користуванні [PERSON] до частини житлового будинку літ. «А», яка належить [PERSON] , не відповідає вимогам санітарних норм в частині інсоляції. Відстань від самовільно збудованого житлового будинку літ. «А1», розташованого за вказаною адресою, що перебуває в фактичному користуванні [PERSON] до частини житлового будинку літ. «А», яка належить [PERSON] , не відповідає вимогам протипожежних норм. Стороною відповідача до суду наданий Звіт про проведення технічного обстеження про технічний стан та можливість збереження самочинно реконструйованої Ѕ частини житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , від 12.04.2017 року, виготовлений ФОП [PERSON] . Відповідно до звіту від 12.04.2017 року зроблено позитивний висновок щодо технічної можливості збереження самочинної прибудови літ. «А1», а також улаштованих віконного та дверного прорізів (у капітальних стінах приміщень №1-3 та № 1- відповідно), та подальшої безпечної експлуатації Ѕ частини житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «а1», літ. «а2», літ. «А1» з надвірними будівлями сараю літ. «З», навісу літ. «И» та спорудами, розташованого на огородженій земельній ділянці. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року призначено у цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу, виконання якої доручено судовому експерту [PERSON], місцезнаходження за адресою: [ADDRESS] , на вирішення якої поставлені такі питання: 1. Чи відповідає самочинно збудована [PERSON] прибудова під літ. «А1» (тут та в подальшому нумерація згідно з технічним паспортом від 02 березня 2017 року) до частини домоволодіння по [ADDRESS] , вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва станом на дату її виготовлення (містобудівним, протипожежним, санітарно - гігієнічним тощо)? Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності? 2. Чи відповідає самочинно збудована [PERSON] прибудова під літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] , вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва станом на дату її виготовлення (ДБН, СНиП, стандартам, технічним умовам тощо)? Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності? 3. Чи дотримано [PERSON] під час здійснення прибудови під літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] вимоги ДБН 360-92** Планування і забудова міських і сільських поселень та інших нормативних актів, що регламентують нормативну відстань щодо такої споруди та правила інсоляції? Якщо є порушення, то які саме та яких норм? 4. Чи розташована самочинно збудована [PERSON] прибудова під літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] на межі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] ? (при можливості викласти графічно)? 5. Який ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта - прибудови під літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] ? 6. Чи можливо було згідно нормативно-правових актів у галузі будівництва здійснювати будівництво прибудови під літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] , враховуючи розташування «червоних ліній», документів щодо першовідводу земельної ділянки, цільового призначення земельної ділянки, на якій проводилось будівництво та інших матеріалів справи? 7. Чи створює самочинно збудована [PERSON] прибудова під літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] негативний вплив та житлові приміщення та надвірні споруди, якими користується [PERSON] , чи не перешкоджає їх користуванню (з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідної «санітарних норм і правил» забезпечення інсоляції будівель та території житлової забудови, а також стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок та ін.?). Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 19 червня 2019 року за №68, проведеної судовим експертом [PERSON] : 1. Самочинно збудована прибудова літ. «А1» до частини житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] не відповідає ст. ст. 26; 29; 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Реконструкція частини житлового будинку літ. «А» за рахунок прибудови літ. «А1» повинна була виконуватись по розробленому проекту реконструкції, який пройшов експертизу, після отримання містобудівних умов та обмежень та по зареєстрованій декларації про початок будівельних робіт, що не було виконано. 2. Самочинно збудована прибудова літ. «А1» до частини житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] не відповідає наступним вимогам державних будівельних норм: -п. п. 9.11; 10.1; 10.4; 13.3.1; 13.3.2; 13.3.4 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» (не виготовлений проект зі всіма необхідними розрахунками, порушена інсоляція поруч розташованих будівель, не врахована підвищена сейсмічність регіону); -п.п. 7.3.1; 7.10.8; 11.12 ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво у сейсмічних районах України» (відсутній проект реконструкції, журнали ведення авторського та технічного нагляду, які підтверджують наявність жорстких горизонтальних дисків та залізобетонних вкладок згідно нормативних вимог для будівництва у сейсмічних районах України та відсутні заходи, що забезпечують сейсмостійкість всією будівлі в цілому); -п. 3.2 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будівлі. Основні положення», п. 14.9.2 ДБН В.2.2-12-2018, табл. 8.1 ДСТУ-Н Б В.2.2-27:2010 «Будинки і споруди. Настанова з розрахунку інсоляції об`єктів цивільного призначення» «Планування та забудова міських і сільських поселень», (не забезпечена нормована тривалість інсоляції частини житлового будинку, яка належить [PERSON] ); -п.п. 1.2; 1.3; 4.1 ДБН В 1.2-12-2008 «Система надійності та безпеки в будівництві. Будівництво в умовах ущільненої забудови. Вимога безпеки»; -п.п. 6.1.33; 6.1.39; 6.1.41; 15.2.2; табл. 15.2 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень», п.п. 3.19*; 3.24*; 3.25*; додатку 3.1 (обов`язковому) ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» ( частина прибудови літ. «А1» по [ADDRESS] виконана за червоною лінією, на території вулиці, не дотримані вимоги нормативної відстані від прибудови до межі земельної ділянки, недостатньо забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з, покрівель будівель на територію суміжних ділянок, не витримані протипожежні відстані до будівель на суміжній земельній ділянці); 3. Під час здійснення прибудови літ. «А1» до частини житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] порушені наступні нормативні вимоги , що регламентують нормативну відстань та правила інсоляції: -п. 6.1.41 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень»: «Відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. Для садибної та дачної забудови, у разі розміщення житлових будинків в північно-східній, північній та північно-західній частинах земельної ділянки, відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м»; п. 3.25* ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»; «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.», при існуючої відстані від межі з суміжною земельною ділянкою, користувачем якої є [PERSON] до стін прибудови літ. «А1» по [ADDRESS] до - від 0,1 м до 0,6 м. -п. 15.2.2. та табл. 15.2 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень», додаток 3.1 (обов`язковий) ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (протипожежна відстань між житловими будинками повинна бути 8 м. Фактична відстань від прибудови літ. «А1» до частини житлового будинку літ. «А», яка належить [PERSON] складає 1,65 м - 1,70 м); -п. 3.2 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будівлі. Основні положення», п. 14.9.2 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень», п. 10.4 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», табл. 8.1 ДСТУ-Н Б В.2.2-27:2010 «Будинки і споруди. Настанова з розрахунку інсоляції об`єктів цивільного призначення», п. 10.30* ДБН 360- 92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»: «Розміщення та орієнтація житлових... будинків... повинні забезпечувати тривалість інсоляції житлових приміщень, визначених нормами, і територій не менше 2,5 год. за день на період з 22 березня по 22 вересня». Згідно висновку розрахунку тривалості інсоляції, виконаного архітектором [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат серія [NUMBER] ) (додаткові матеріали): «Результати розрахунку показали, що інсоляція житлової кімнати, площею 15,1 кв. м., яка розташована в частині житлового будинку літ. «А», що належить [PERSON] складає від 46 хвилин до 1,29 год. Також був виконаний додатковий розрахунок тривалості інсоляції частини житлового будинку літ. «А», що належить [PERSON] без врахування прибудови літ. «А1» по [ADDRESS] . Тривалість інсоляції приміщень частини житлового будинку літ. «А», яка належить [PERSON] , без врахування прибудови літ. «А1» складає 2 год. 30 хв. та більше». Згідно даних, вказаних в табл. 8.1 ДСТУ-Н Б В.2.2-27:2010 «Будинки і споруди. Настанова з розрахунку інсоляції об`єктів цивільного призначення»: «Нормативна тривалість інсоляції 2 години 30 хв. - 3 години - в залежності від пори року». 4. В зв`язку з тим, що рішенням судді Малиновського районного суду м. Одеси Мазун І.А. від 24 листопада 2016 року встановлений порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , можливо розглядати за даною адресою дві окремі земельні ділянки, які мають окремі входи та в`їзди. Під час проведення обстеження, встановлено: прибудова літ. «А1» по [ADDRESS] в північно-західній частині земельної ділянки на відстані: 0,1м-0,15 м - від задньої межі із суміжною земельною ділянкою, користувачем якої є [PERSON] ; 0,45-0,60 м - від лівої бокової межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні [PERSON] Розміщення прибудови літ. «А1» по [ADDRESS] не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень»: «відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. Для садибної та дачної забудови, у разі розміщення житлових будинків в північно-східній, північній та північно-західній частинах земельної ділянки, відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м» та п. 3.25* ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»: «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м». Схема розташування прибудови літ. «А1» на земельній ділянці по [ADDRESS] наведена в додатку №1. 5. Процент готовності прибудови літ. «А1» до частини домоволодіння по [ADDRESS] становить 100%. 6. Прибудова літ. «А1» прибудована до житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] , в сторону вулиці, та розміщена на земельній ділянці, яка виходить за межі земельної ділянки, яка надана під забудову згідно договору на право забудови від 18 жовтня 1940 року (стор. 48-50 справи), частково розміщена на земельній ділянці за межами червоної лінії, тобто на вуличній території, що не відповідає вимогам п. 6.1.33 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень» та п. 3.19* ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»: «Житлові будинки на присадибних ділянках треба розміщувати відповідно до проекту забудови району із встановленим відступом від червоних ліній. Огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці». 7. Прибудова літ. «А1» по [ADDRESS] призвела до не відповідності нормативно допустимих значень тривалості інсоляції частини житлового будинку літ. «А», що належить [PERSON] , що порушує вимоги п. 3.2 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будівлі. Основні положення», п. 14.9.2 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень», п. 10.4 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», табл. 8.1 ДСТУ-Н Б В.2.2-27:2010 «Будинки і споруди. Настанова з розрахунку інсоляції об`єктів цивільного призначення», п. 10.30* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та підтверджується розрахунком тривалості інсоляції житлового будинку по [ADDRESS] , виконаного архітектором [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат серія [NUMBER] ) (додаткові матеріали). Покрівля прибудови літ. «А1» по [ADDRESS] - двоскатна. Відведення атмосферних опадів із одного скату покрівлі здійснюється в сторону території суміжної земельної ділянки. Організація відведення атмосферних опадів здійснюється за допомогою підвісних жолобів та водостічної труби. Враховуючи значний уклін даху, що призводить до інтенсивного стоку води та незначний діаметр жолобів і наявність всього однієї водостічної труби з боку суміжної ділянки, а також враховуючи можливість утворення бурульок (в зв`язку із значними тепловтратами мансардного поверху через суміщену покрівлю) існує можливість потрапляння атмосферних опадів (в вигляді води, снігу та бурульок) на суміжну земельну ділянку, що не відповідає вимогам 6.1.41 ДБН В.2.2-12-2018 «Планування та забудова міських і сільських поселень» та п. 3.25* ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Виконана реконструкція не відповідає вимогам п. 11.12 ДБН В.1.1-12:2014 «Будівництво у сейсмічних районах України» - прийняті технічні рішення не забезпечують потрібну сейсмічність всією будівлі в цілому, в зв`язку з тим, що конструкції житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] , до якого прибудована двоповерхова прибудова літ. «А1» з мансардою, не підсилювались. З врахуванням підвищеної сейсмічної небезпеки регіону, використання реконструйованого, за рахунок прибудови літ. «А1», житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] без виконання необхідних антисейсмічних заходів небезпечно. Представник відповідача [PERSON] не погодилася з позицією експерта, просила викликати експерта для дачі пояснень, клопотання було задоволено. 10.10.2019 року представник відповідача [PERSON] надала до суду питання для експерта [PERSON] по проведеній експертизі. 07.11.2019 року від експерта [PERSON] письмові пояснення щодо питань представника відповідача за поставленими питаннями. 22.11.2019 року представником відповідача [PERSON] після ознайомлення з висновком експерта, письмовими поясненнями судового експерта [PERSON] до суду надані зауваження щодо висновку судової будівельно-технічної експертизи від 19.06.2019 року № 68, виконаної експертом [PERSON] за якими представник відповідача просив суд не брати до уваги дану експертизу при ухваленні судового рішення; не брати до уваги уточнення позовної заяви, зробленої на підставі даної експертизи, посилаючись на такі обставини. Експертиза із висновком експерта [PERSON] № 68 від 19.06.2019 року виготовлена із численним порушенням норм діючого законодавства, а також Закону України «Про судову експертизу», Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», а саме: 1.Судовим експертом самостійно та на власний розсуд, без невідкладно заявленого клопотання та без дозволу органу, який призначив експертизу, було самовільно змінено поставлені в Ухвалі перед судовим експертом питання (питання перше та друге), чим порушено вимоги п. 2.1. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (зі змінами), у якому зазначено: п.2.1. Експерт має право: ...у разі виникнення сумніву щодо змісту та обсягу доручення невідкладно заявляти клопотання органу (особі), який (яка) призначив) експертизу (залучив(па) експерта), щодо уточнення поставлених експертові питань:...». На арк. 3 Висновку судовий експерт [PERSON] посилається на відсутність в матеріалах справи точної дати будівництва прибудови літ. «А1» по [ADDRESS] , тому самовільно змінює поставлені в Ухвалі питання (питання перше та друге), замість того, щоб заявити клопотання про надання додаткових матеріалів про уточнення дати будівництва, чим порушує п. 2.1. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (зі змінами), у якому зазначено: «Експерт має право: ...відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи». 2.Судовий експерт змінив самовільно питання, при цьому обґрунтовує зміну питань положеннями п. 2.1. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (зі змінами), у якому зазначено: «Експерт має право: ... указувати у висновку експерта на факти, виявлені під час проведення експертизи, які мають значення для справи, але стосовно яких йому не були поставлені питання, та на обставини, що сприяли (могли сприяти) вчиненню правопорушення;...» але судовий експерт умисно хибно тлумачить положення «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», так як самовільна зміна поставлених перед експертом питань жодним чином не є виявленими фактами. 3.Судовий експерт по питанню №7, поставленому в Ухвалі, дала неповний та необґрунтований висновок, чим порушила ст. 12 п.1 «Закону України про судову експертизу» згідно з яким: «Обов`язки судового експерта: 1) провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок:» та вимоги п. 2.2. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (зі змінами), згідно з яким: «На експерта покладаються такі обов`язки: ...особисто провести повне дослідження, дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені питання, а в разі необхідності роз`яснити його;...». У питанні №7 Ухвали зокрема питається про забезпеченість норм освітленості, але судовий експерт взагалі не розглядав дану частину питання. 4.Судовим експертом не використано жодної методики проведення судових експертиз, чим порушено п. 1.4. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (зі змінами), згідно з яким: «п. 1.4. Під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановні документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково-технічна, довідкова література, програмні продукти тощо.» На с. 5 Висновку у переліку літератури, яка використовувалась при дослідженні, відповідні методики проведення судових експертиз відсутні. 5.Судовим експертом не використовувалися при дослідженні: Закон України «Про судову експертизу», «Інструкція про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень» і «Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судовій експертиз і експертних досліджень» «Інструкція про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах», так як не зазначена на с. 5 Висновку судового експерта у переліку законодавчої та нормативно-довідкової літератури, яка використовувалась при дослідженні. 6.На с. 9 Висновку від 19.06.2019р. №68 судовим експертом вказано, що прибудова літ. «А1» до індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] повинна була здійснюватися з обов`язковим отриманням для проектування містобудівних умов та обмежень. При цьому судовий експерт посилається на п. 25 «Переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються», який стосується реконструкції житлових та нежитлових приміщень, та ігнорує п. 24 нього ж «Переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються», у якому вказано: «24.Будівництво садибних (котеджних) житлових будинків, дачних та садових будинків загальною площею до 300 кв. м з числом надземних поверхів не більше двох (без урахування мансардного поверху), в тому числі з господарськими будівлями та спорудами, індивідуальними гаражами, що визначається будівельним паспортом забудови земельної ділянки». Згідно з технічним паспортом від 02.03.2017р. - це садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , поверховістю - 2 поверхи (без урахування мансардного поверху), площею до 300 м, але судовий експерт це ігнорує, та застосовує некоректно норми. Також згідно до «Порядку виконання підготовчих та будівельній робіт» (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011р. №466 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 р. № 747)) зі змінами визначений термін «будівельні роботи» - роботи з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту. Для об`єктів будівництва, на які надається будівельний паспорт, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника (п. 1.6. «Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки»). Враховуючи вищевикладене, розроблення проекту не є обов`язковим. Тому проходження експертизи не передбачається. 7.На с. 11 Висновку судовий експерт зазначає: «Відповідно до вимог ДБН В. 1.1-12:2014 "Будівництво у сейсмічних районах України:..: 7.10.8 Висота поверхів будівель з несучими стінами із штучної кладки, не підсилених залізобетонними включеннями, не повинна перевищувати за розрахункової сейсмічності 7, 8 і 9 балів відповідно 5 м, 4 м і 3,2 м...». Але на тій самій сторінці судовий експерт робить висновок, що висота прибудови літ. «А1» не відповідає зазначеному пункту, тобто порівнює висоту всієї будівлі (яка складає 6, 5м), хоча вона є двоповерховою з мансардою, з висотою поверху. 8.На с. 13 Висновку судовий експерт посилається на табл. 8.1 ДСТУ-Н Б В.2.2-27:2010 «Настанова з розрахунку інсоляції об`єктів цивільного призначення», та вказує, що нормативна тривалість інсоляції - 2 год. 30 хв. - 3 год. - в залежності від пори року: така норма відсутня у всіх нормах, діючих на території України, регламентуючих нормативну тривалість інсоляції, а в зазначеній експертом таблиці 8.1 ДСТУ-Н Б В.2.2-27:2010 наданий приклад оформлення. 9.На с. 21 Висновку експерт обґрунтовує, що встановлення порядку користування земельною ділянкою за судовим рішенням є підставою застосування норм як для двох окремих ділянок. Згідно з «Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна» (із змінами), п. 2.2: «Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси». Поділ земельної ділянки не проводився, а був тільки визначений порядок користування земельною ділянкою, тобто земельна ділянка одна з визначеним порядком користування, тому застосування будівельним норм як для окремих земельних ділянок є порушенням. Так як це єдина земельна ділянка, то неможна застосовувати вимоги по протипожежним відстаням згідно з Приміткою 7 табл. 1 Додатку 3.1 ДБН 360-92**: «Мінімальні протипожежні розриви між житловими будинками і господарськими будівлями у межах однієї присадибної ділянки не нормуються.» 10.Розрахунок тривалості інсоляції, виконаний архітектором [PERSON] та на підставі якого був підготовлений висновок судового експерта [PERSON], був виконаний за допомогою програми СИТИС: Солярис-4.19. У виконавця повинні бути наявні документи, що підтверджують законність використання такого програмного забезпечення. Як правило, визначення наявності ліцензій на програмне забезпечення, встановлене на підприємстві, здійснюється на підставі надання компанією документів, які можуть це підтвердити. До них відносяться бухгалтерські документи, що підтверджують придбання ПЗ (рахунок-фактура, платіжне доручення, накладна про отримання програм, податкова накладна), підписана ліцензійна угода з правовласником, голографічні наклейки, ліцензійні диски, з яких здійснювалося встановлення. Крім того, контролюючі органи можуть вимагати сертифікат компанії, у якої придбано ПЗ. Він служить підтвердженням легального ввезення ліцензійного програмного забезпечення в Україну. 11.Розрахунок тривалості інсоляції, виконаний архітектором [PERSON] та на підставі якого був підготовлений висновок судового експерта [PERSON], був виконаний за допомогою програми СИТИС: Солярис-4.19. На офіційному російському сайті www.situs.ru (на який посилається архітектор [PERSON] у своїх розрахунках) представлена версія програми СИТИС: Солярис 8.00. На зазначеному офіційному сайті наявна «Таблица функций программного комплекса «СИТИС: Солярис 8» згідно з чим вбачається, що програма СИТИС: Солярис реалізує «Расчет продолжительности инсоляции жилых зданий и территорий в соответствии с методикой расчета инсоляции, приведенной в СанПиН 2.2.1/2.1.1.1076-01 «Гигиенические требования к инсоляции и солнцезащите помещений жилых и общественных зданий и территорий» - утверждены Главным государственным санитарным врачом Российской Федерации 19 октября 2001 года: дата введення: 1 Февраля 2002 года. Тобто діючих на території Російській Федерації. 12.У розрахунку тривалості інсоляції, виконаного архітектором [PERSON] та на підставі якого був підготовлений висновок судового експерта [PERSON], наявні посилання на неіснуючий ДБН. а саме: ДБН В.2.2-12:2018 (див. стор. 3,4,5 розрахунку тривалості інсоляції). 13.У «Виводах» розрахунку тривалості інсоляції, виконаного архітектором [PERSON] та на підставі якого був підготовлений висновок судового експерта, є посилання на ДБН В.2.2-15:2019, який не є діючим (та не був діючий на момент виконання розрахунку), та вступить в дію тільки 01.12.2019. Саме згідно з цим ДБН виконаний розрахунок інсоляції. 14.На аркуші 4 розрахунку тривалості інсоляції, виконаного архітектором [PERSON] та на підставі якого був підготовлений висновок судового експерта, є норма: «суммарная прерывистая: 3ч 30мин Обязательное непрерывное время для прерывистой инсоляции: 1ч 30 мин», при цьому у жодному нормативному документі, що діє на території України та у якому регламентується тривалість інсоляції, відсутні такі вимоги. Але слід зауважити, що такі нормативні вимоги, вказані [PERSON] на аркуші 4 її розрахунку наявні у діючих нормативних документах Російської Федерації, а саме у СанПиН 2.2.1/2.1.1.1076-01. 15.У розрахунку тривалості інсоляції, виконаного архітектором [PERSON] та на підставі якого був підготовлений висновок судового експерта [PERSON], відсутні будь-які посилання на ДСТУ-Н Б В .2.2-27:2010 «Настанова з розрахунку інсоляції об`єктів цивільного призначення»: розрахунок виконаний у невідповідності до ДСТУ-Н Б В .2.2-27:2010. 16.На с. 19 Висновку судовий експерт стверджує: «Враховуючи значний уклін даху, що призводить до інтенсивного стоку води та незначний діаметр жолобів і наявність всього однієї водостічної труби з боку суміжної ділянки, а також враховуючи можливість утворення бурульок (в зв`язку із значними тепловитратами мансардного поверху через суміщену покрівлю) існує можливість потрапляння атмосферних опадів... на суміжну земельну ділянку...». Такі твердження не є обґрунтованими (відповідно до вимог будівельних норм), чим порушино ст. 12 п.1 «Закону України про судову експертизу» та вимоги п. 2.2. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (зі змінами), а саме: Експерт стверджує: «Враховуючи значний уклін даху, що призводить до інтенсивного стоку води...», при цьому судовий експерт не визначив який саме ухил даху (у відсотках або у градусах), та повністю ігнорує та не враховує вимоги табл. 4 ДБН В.2.6-220:2017 «Покриття будівель і споруд», де вказано, що допустимий ухил. %, для таких типів покрівлі від 10 до 100%. тобто «значний уклін» не є порушенням; Експерт стверджує: «...незначний діаметр жолобів і наявність всього однієї водостічної труби з боку суміжної ділянки...», при цьому незрозуміло, що таке «незначний діаметр», якщо судовий експерт не обстежував прибудову літ. «А1» і ніде не зазначив який саме діаметр; також слід зазначити, що діаметр труби визначається на підставі відповідних розрахунків. Щодо знесення самочинного будівництва будинку за літ «А1» по [ADDRESS] , проведеного відповідачем [PERSON] , суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до частини 4 статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Таким чином, відповідно до ст. 376 ЦК України можливість знесення самочинного будівництва лише за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, у випадках істотного відхилення від проекту, суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила будівництво від її проведення. Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 ЦК України. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Верховний Суд вже неодноразово розглядав аналогічні справи: № 820/3183/16, № 813/6426/14, № 813/6284/14, № 814/2645/15, № 813/6423/14 та Верховний Суд в складі Судової палати Касаційного адміністративного суду № 822/2149/18 (ЄДРСРУ № 87421795). Так, у постановах за наслідками розгляду цих справ Верховний Суд сформулював такі висновки: - відповідно до вимог частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; - у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; - знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Жодного судового рішення про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову, яке б передувало вимогам про знесення самочинного будівництва, і невиконання цього рішення свідчило би про відмову відповідача провести таку перебудову, до суду не надано. В цьому процесі вимог про зобов`язання відповідача, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову, позивачем не заявлялося, заяв про призначення експертизи щодо можливості та способів перебудови самочинного будівництва в судовому засіданні не заявлялося. Таким чином, доказів того, що наявність спірного будівництва під літ. «А1» за адресою: [ADDRESS] , порушує права позивача, з врахуванням використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача у проведенні перебудови шляхом приведення будинку у відповідність до норм ДБН позивач не надала. Позовні вимоги заявлені саме в контексті знесення будинку. З урахуванням вищевказаного, суд вважає, що вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення самовільного будівництва під літ. «А1» за адресою: [ADDRESS] , є передчасними. Щодо реєстрації за адресою відповідача неповнолітніх дітей, то суд вважає, що в частині заявлених вимог щодо знесення самочинного об`єкта, ця обставина не має вирішального значення, оскільки діти зареєстровані в частині будинку, яка належить на праві власності відповідачу у встановленому законом порядку. Щодо виділення частини домоволодіння в самостійний об`єкт нерухомості. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» (яка була чинною на час розгляду судами справи). Для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка, яка виділяється, повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка, яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України. Тобто, з певної точки зору при будь-якому виділі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи щодо технічної можливості виділити Ѕ частку домоволодіння зі спільної часткової власності в самостійний об`єкт нерухомості стороною позивача не заявлялося, експертних досліджень на замовлення позивача також до суду подавалося, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також не підлягає задоволенню, крім того, така вимога є похідною від першої позовної вимоги. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про відмову в позові по суті заявлених вимог. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати слід покласти на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed