Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач 30.09.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та здійснення особи такою, що втратила право на житлову площу, просить суд усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності та визначити [PERSON], 1979 року народження таким, що втратив право на житлову площу в кв.[ADDRESS],вказуючи на те, що вона на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.11.2006 року за №9119 органом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради та на підставі договору дарування частини квартири від 24.07.2010 року є власником [ADDRESS]. З відповідачем перебувала в шлюбі, який 09.06.2011 року було офіційно розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], якій належить на праві власності 1/3 частини цієї квартири. Згідно із договором дарування частини квартири від 24.07.2010 року, відповідач подарував позивачці належну йому на праві власності 1/3 частину спірної квартири та зобов'язався до 06.08.2010 року знятися з реєстраційного обліку за місцем розташування квартири, проте свої зобов'язання не виконав. Відповідач не мешкає в спірній квартирі 7 років, комунальні послуги не сплачує, ремонти не робить, чим перешкоджає у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, тому вона і вимушена звернутися з позовом до суду. Позивач в судовому засіданні надала заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, розглянувши справу у її відсутність . З проведення заочного розгляду справи згодна. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся телефонограмою, причина неявки суду невідома . Зі згоди позивачки, про що свідчить заява позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.11.2006 року за №9119 органом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради та на підставі договору дарування частини квартири від 24.07.2010 року (а.с.4-7). Інша 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.11.2006 року за №9119 органом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради належить її доньці - [PERSON] (а.с.4) Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який 09.06.2011 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області був розірваний (а.с.9). Згідно наданої до матеріалів справи довідки з місця реєстрації про склад сім`ї та прописки, виданої ОСББ «ЮЖНОЕ», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За вищевказаною адресою також зареєстровані колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] з 21.09.2005 року, та донька [PERSON] - [PERSON] з 28.08.2000 року (а.с.8) У відповідності до акту від 22.09.2016 року, виданого ОСББ «ЮЖНОЕ», власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Зі слів сусідів, [PERSON], [INFO] не проживає за вищевказаною адресою з червня 2009 року по теперішній час (а.с.10). У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім'ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Поважними причинами відсутності члена сім'ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. Конституцією України ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності власника -тобто позивача. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на 2/3 частини квартири [ADDRESS], ту обставину, що відповідач по справі не проживає в ньому з 2009 року, а також що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу та визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved