Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до відповідача - [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. 06 серпня 2001 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Під час шлюбу відповідачем - [PERSON] було придбано у власність житловий будинок [ADDRESS] На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми статей 69, 70 та 71 Сімейного кодексу України, позивач просила суд визнати за нею право на 1/2 частку вказаного будинку. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що фактично будинок, який є предметом спору, було ним придбано ще до шлюбу, але документи складено пізніше. Зазначив, що гроші на придбання спірного будинку надала його мати. Суд, вислухавши сторони та дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про одруження [NUMBER] від 06 серпня 2001 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, взявши спільне прізвище "[PERSON]" (а.с. 8). Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області по справі № 317/3173/13-ц від 25 вересня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6). Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку АЕІ № 383860 від 12 грудня 2001 року, житловий будинок [ADDRESS] придбано відповідачем [PERSON] у [PERSON] (а.с. 33). Оскільки вказаний договір було укладено під час дії Цивільного Кодексу УРСР (1963 року) і до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", виникнення права власності на вказаний будинок обумовлено моментом нотаріального посвідчення зазначеного договору купівлі-продажу будинку і не потребує державної реєстрації. На час купівлі відповідачем спірного будинку шлюбні відносини регулювались Кодексом про шлюб та сім'ю (1969 року), статтею 22 якого передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Аналогічна норма встановлена у статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними - ч. 1 ст. 70 СК України. У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. В судовому засіданні встановлено, що сторони намагались вирішити питання щодо порядку поділу майна, але згоди не досягли. Суд критично відноситься до твердження відповідача про придбання спірного будинку його матір'ю ще до укладення шлюбу, оскільки в матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу будинку, що укладений самим відповідачем під час його шлюбу з позивачкою. Вказані обставини відповідачем не спростовані, що оцінюється судом з урахуванням положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд констатує наявність підстав для повного задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: approved