Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвоката Арушанян Т.Р. з позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб: Державної прикордонної служби України в особі Донецького прикордонного загону Східного управління, Служби у справах дітей Донецької обласної ОДА в особі Відділу опіки та піклування, Державної міграційної служби України в особі Слов`янського районного Відділу ДМС України в Донецькій області про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який 18 березня 2009 року було розірвано та від якого вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] на даний час перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] від якого має неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На теперішній час відповідач відбуває покарання за Вироком Ворошиловського районного суду м. Донецька від 03 грудня 2013 року у Мічурінській виправній колонії м. Горлівка. У зв`язку з тим, що м. Горлівка на теперішній час знаходиться на непідконтрольній Україні території відповідач не має змоги надати нотаріально посвідченої згоди на виїзд дітей за кордон. Зазначає, що позивачі матеріально утримують та належним чином піклуються про здоров`я дітей, їх фізичним, духовним розвитком. На теперішній час вони бажають разом з дітьми виїхати за межі м. Донецька, де на теперішній час вони проживають, для відпочинку та розширення кругозору дітей. Вважає, що обмеження у праві виїздити за кордон шкодить інтересам дітей та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Просить суд надати [PERSON] , дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди батька [PERSON] , а також надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за кордон без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька у супроводі матері [PERSON] до Російської Федерації, з метою відвідування родичів, Грузії, Республіки Вірменія, Туреччини, Єгипту, до всіх держав Європейського союзу з метою туризму і відпочинку терміном перебування не більше 90 днів щороку з 15 липня 2019 року по 09 серпня 2027 року, тобто до досягнення 16 річного віку, територію неконтрольовану Україною(м. Донецьк) - на постійне місце проживання з 15 липня 2019 року по 09 серпня 2027 року без обмеження часу перебування. Надати [PERSON] , дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди батька [PERSON] , а також надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за кордон без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька у супроводі матері [PERSON] до Російської Федерації, з метою відвідування родичів, Грузії, Республіки Вірменія, Туреччини, Єгипту, до всіх держав Європейського союзу з метою туризму і відпочинку терміном перебування не більше 90 днів щороку з 15 липня 2019 року по 09 серпня 2027 року, тобто до досягнення 16 річного віку. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Арушанян Т.Р., який діє на підставі Договору на надання правової допомоги № 19061/01 від 10 червня 2019 року та Договору на надання правові допомоги № 190610/2 від 10 червня 2019 року (а.с.16-33), в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 08 липня 2019 року до суду заяву надав Заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивачів [PERSON] , та [PERSON] . Позовні вимоги просив задовольнити, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився. У зв`язку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27 листопада 2014 року припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ "Укрпошта"). У відповідності до ч.7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.» Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України «Відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи». Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оголошення на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідача [PERSON] було опубліковано на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області 02 липня 2019 року і тому з цієї дати відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Третя особа у справі - Державна прикордонна служба України в особі Донецького прикордонного загону Східного управління, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак явку свого представника у судове засідання не забезпечила, причину неявки представника суду не повідомила (а.с.58). Третя особа у справі - Служба у справах дітей Донецької обласної ОДА в особі Відділу опіки та піклування, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. 15 липня 2019 року від Виконуючого обов`язки Начальника служби - Соболевської Л.В. до суду надійшла Заява про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей (а.с.73). Третя особа у справі - Державної міграційної служби України в особі Слов`янського районного Відділу ДМС України в Донецькій області про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак явку свого представника у судове засідання не забезпечила, причину неявки представника суду не повідомила (а.с.58). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги представника позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвоката Арушаняна Тіграна Рафаєловича до [PERSON] , за участю третіх осіб: Державної прикордонної служби України в особі Донецького прикордонного загону Східного управління, Служби у справах дітей Донецької обласної ОДА в особі Відділу опіки та піклування, Державної міграційної служби України в особі Слов`янського районного Відділу ДМС України в Донецькій області про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Донецька, батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Зі Свідоцтва про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] , виданого 18 березня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, вбачається, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано 18 березня 2009 року (а.с. 11). Зі Свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 05 червня 2009 року Донецьким міським Відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області, вбачається, що 05 червня 2009 року Донецьким міським Відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний Актовий запис № 354 (а.с. 10). Зі Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку, вбачається, що батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Як вбачається з вироку Ворошиловського районного суду м. Донецька від 03 грудня 2013 року [PERSON] було засуджено до 14 років позбавлення волі з відбування покарання у кримінально-виконавчій установі, строк покарання враховується з 30 січня 2012 року (а.с.14-15). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини та неповнолітньої дитини, яка не досягла 16-річного віку за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Батько дитини на теперішній час відбуває покарання у вигляді 14 років позбавлення волі в Мічурінській виправній колонії м. Горлівка. Надані представником позивачів Довідку Мічурінської виправної колонії м. Горлівки про відбування покарання [PERSON] та письмову Згоду від [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон суд не приймає як доказ в розумінні ст. 82 ЦПК України, оскільки вони видані на території, тимчасово непідконтрольній Україні, однак, приймає їх до уваги з урахуванням «намібійського вийнятку», відповідно до якого документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів - довідок, виданих на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Тому, суд не приймає, як належний доказ, Довідку Мічурінської виправної колонії про те, що [PERSON] , відбуває покарання в місцях позбавлення волі з 30 січня 2012 року по теперішній час, видану 06 червня 2019 року Начальником Мічурінської колонії м. Горлівка та Згоду [PERSON] на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон (до Єгипту, Туреччини, до країн Шенгенського союзу, на підконтрольну територію України та на в`їзд до України) - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] , та Згоду [PERSON] на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон (до Єгипту, Туреччини, до країн Шенгенського союзу, на підконтрольну територію України та на в`їзд до України) - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] , оскільки установ та державних органів, які б діяли на території міста Горлівка Донецької області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази Як передбачено ч.1 ст. 235 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: «розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( статті 58,59 ЦПК в старій редакції) в порядку, передбаченому статтями 185,187,189 ЦПК України». На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена у Довідці Мічурінської виправної колонії про те, що [PERSON] , відбуває покарання в місцях позбавлення волі з 30 січня 2012 року по терперішній час, та Згоду [PERSON] на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон (до Єгипту, Туреччини, до країн Шенгенського союзу, на підконтрольну територію України та на в`їзд до України) - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] , Згоду [PERSON] на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон (до Єгипту, Туреччини, до країн Шенгенського союзу, на підконтрольну територію України та на в`їзд до України) - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] .. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги [PERSON] та [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька підлягають задоволенню, оскільки позивачами вказано дійсну мету та намір на тимчасові виїзди дітей за кордон, визначено час перебування дітей за кордоном, що є обов`язковим, позивачі довели, що їх прагнення до виїзду дітей за межі України обґрунтовані саме інтересами дітей. Отже, вимоги позивачів про надання дітям - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дозволу на тимчасові багаторазові поїздки за межі держави Україна - за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі їх матерів, які будуть забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення дітей в Україну, підлягають задоволенню, однак не з 15 липня 2019 року, як про це зазначає представник позивачів, а з дня набрання рішенням суду законної сили. У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил. Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Оскільки батько дітей перебуває на тимчасово окупованій теритрорії україни та не має змоги добровільно надати дозвіл на виїзд дітей та на отримання документу для виїзду дітей закордон, оскільки відбуває покарання у виправній колонії у м. Горлівка Донецької області, суд вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон та виготовлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон без згоди батька.

Outcome: approved