Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] (надалі також позивач) звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №2, будинку №93 по вул. Київське шосе в м. Житомирі та усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження вказаною квартирою шляхом зняття його з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на підставі договору дарування від 06.07.2015 року належить 43/100 часток житлового будинку №93, що знаходиться по вул. Київське шосе в м. Житомирі, в якій також зареєстрований [PERSON], однак не проживає в ній з 2000 року. Зазначає, що факт реєстрації відповідача за вказаною адресою обмежує її право розпорядження належної їй квартири, в звязку з чим вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, судові повістки, направлені на його адресу, повернені відділенням поштового звязку з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 43/100 квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 06.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], за №521 (а.с.8-9). Допитані в судовому свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт відсутності [PERSON] більше десяти років за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, права власника житлового будинку, квартири визначені ст. ст.317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конвенцією про захист прав та основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає доведеною відсутність відповідача в спірному жилому приміщенні більше шести місяців без поважних причин, що згідно ст. 71 ЖК України є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №2 по вул. Київське шосе, 93 в м. Житомирі. Разом з тим, згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Процедура зняття з реєстрації місця проживання передбачає попереднє звернення особи до органу реєстрації або наявності остаточного рішення суду, а тому додаткового судового застереження не потребує. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial