Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу дитині на виїзд за межі території України без згоди та супроводу другого з батьків, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.07.2018 року було розірвано. В шлюбі за час спільного проживання однією сім`єю із відповідачем народився син: [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Вона має намір оздоровити сина та відвезти його на відпочинок. На підставі нотаріального дозволу від 27.06.2019 року, відповідач надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон у її супроводі, і вони із сином перебували на відпочинку в Іспанії в період з 27.07.2019 року по 11.08.2019 року, проте нотаріальний дозвіл закінчився 31.08.2019 року. Надання короткочасного дозволу відповідачем, перешкоджає завчасному плануванню відпустки та бронювання квитків, що надало б змогу заощадити значну суму коштів, в той час як відповідач вже на протязі шести місяців будь-яких коштів на утримання їхнього сина не надає. Вона з дитиною обмежені у пересуванні та позбавлені можливості виїхати за кордон на відпочинок, оскільки для отримання документів на право на виїзд за кордон необхідна згода батька дитини - відповідача, до якого вона неодноразово усно зверталася, щоб він надав нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон на відпочинок, але відповідач без будь-яких пояснень та причин дозвіл на це не дає. Вважає, що відмова відповідача надати дозвіл на виїзд дітей за кордон порушує права її дитини на оздоровлення та гідний відпочинок. Просить надати тимчасовий багаторазовий дозвіл на виїзд з України до Болгарії, Туреччини, Єгипту, Хорватії, Чорногорії, Греції, Об`єднаних Арабських Еміратів, Ізраїлю, Франції, Іспанії, Італії та інших країн Шенгенської Угоди та інших країн Європи неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , який не досяг 16-річного віку, у супроводі матері [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] або інших осіб, уповноважених [PERSON] без згоди та супроводу його батька - [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] з дня набрання законної сили рішенням по даній справі до 02.04.2023 року; судові витрати покласти на відповідача; просить поданий нею позов задовольнити. 26.11.2019 року позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву в новій редакції, відповідно до якої просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд з України до Іспанії неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , який не досяг 16 річного віку, у супроводі матері [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] або інших осіб, уповноважених [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] терміном на один рік, з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надавши право представляти її інтереси представнику, адвокату Паланійчук В.П. (а.с.32-34), від останнього до суду надійшла письмова заява з клопотанням справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив заявлені вимоги задовольнити, не заперечував у випадку повторної неявки відповідача справу розглянути в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи, про поважні причини неявки суд не повідомив. Третя особа на стороні позивача: представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради Никитенко І. в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, від неї поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в їх відсутність, не заперечувала проти задоволення позовної заяви та просила ухвалити рішення враховуючи права та інтереси дитини. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права… Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.07.2018 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9). В шлюбі за час спільного проживання однією сім`єю із відповідачем народився син: [PERSON] , [INFO] (а.с.7), який проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно заяви посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З., відповідач [PERSON] надавав згоду на тимчасовий виїзд малолітнього сина [PERSON] за межі України, в держави Італія, Іспанія, на період з 20.07.2019 року до 31.08.2019 року (а.с.11). Позивач має намір оздоровити свого сина [PERSON] , [INFO] та відвезти його на відпочинок на море до Іспанії в період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року. Надання короткочасного дозволу відповідачем, перешкоджає завчасному плануванню відпустки та бронювання квитків, що надало б змогу заощадити значну суму коштів, в той час як відповідач будь-яких коштів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] не надає, що підвтерджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів (а.с.42). Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позивач має бажання та змогу для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків тимчасово вивезти дитину за межі України. Конституцією України та Європейською Конвенцією про права дитини визнається право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, несуть батьки. Відповідно до ст.6 ч. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.1, ч.2 ст.27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України та ст.155 ч.1 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідач в добровільному порядку дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України не надав. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Крім того, згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, законодавством передбачена можливість перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку в супроводі осіб, уповноважених батьками, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, виходячи, в першу чергу з інтересів дитини, з метою забезпечення його гармонійного розвитку та оздоровлення, враховуючи відсутність згоди батька щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, належним чином підтвердженого квитанцією від 07.10.2019 року, в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved