Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

В серпні 2019 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору дарування квартири від 24 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. позивачка є власником вказаної квартири , яку їй подарував її чоловік [PERSON] , [INFO] . В цій квартирі зареєстрований її чоловік та до 13.08.2019 року була зареєстрована і відповідачка , яка є онукою [PERSON] . Між тим, позивач не має можливості користуватися належним їй нерухомим майном, оскільки в квартирі незаконно проживає відповідачка та не допускає її з чоловіком до приміщення квартири , змінили замки. При цьому має власне житло- а саме частку у праві власності у двокімнатній квартирі по [ADDRESS] . На теперішній час вона з чоловіком не має можливості використовувати власну квартиру для власного проживання. Відповідачка ж втратила право корситування вказаною квартирою як член сім`ї попереднього власника разом з припиненням права власності на житло останнього. Посилаючись на викладені обставини, на положення ст. 41,55 Конституції України , ст. 150,155 ЖК України та ст. 317,319,321,379, 3838, 391 ЦК України просила про задволення позову. Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 02.09.2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 27.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі до набуття законної сили рішенням у цивільній справі № 490/8355/18, яка перебуває на розгляді у Центральному районному суді м.Миколаєва . У вересні 2019 року відповідачкою на дано відзив на позов, в якому просить відомовити у задоволенні позову через його безпідставність та необгрунтованість. За життя своїх бабусі та дідуся вона була зареєстрована за вказаною адресою , квартира була спільною власністю подружжя . У неї та її батька [PERSON] , завжди були нормальні стосунки з дідусем, вони завжди допомагали йому, алед після його одруження з [PERSON] , 09.12.2017 року стосунки погіршилися , його нова дружина перешкоджала у спілкуванні з дідусем, який з кінця 2017 року переїхав до дружини , оскільки остання пояснила це необхідністю догляду за ним. З липня 2018 року [PERSON] , з дідусем почали вимагати від неї звільнити квартиру, вони мають намір там жити, почалися активні дії з її виселення. Проте у квартирі, де вона має частку у праві власності проживають її батька та дорослий брат, проживати вісм разом у двохкімнатній квартирі неможливо і саме з цих підстав бабуся та дідусь дозволили їй проживати в 2016 році у їх квратирі. [PERSON] протягом півроку 5 разів викликала поліцію з питання надання їй доступу до майна та зміни мною замків , пр цьому не жалкуючи [PERSON] ,, який є особою похилого віку, ат він вимушений був по декілька годин проводити під дверима квартири в очікуванні патруля поліції, проте вона не відмовляється спілкуватися з дідусем. За час проживання у квартирі у неї зявилися особситі речі, побутова техніка. Зазначила, що спірна квартира є спадковою масою після смерті її бабусі, на неї накладено арешт в порядку забезпечення позову. Дії позиваач порушують її права на користування майном, реєстрацію місяця проживання та спокій життя, створює негативні умов для життя. В листопаді 2019 року надійшла до суду відповідь позивачки на відзив , в якому зазначають, що спірна квратира дійсно була спільною смуісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , після смерті останньої в 2016 році її чоловік фактично прийняв спадщину , отже став власником цілої квартири, адже більше ніхто зі спадкоємців з заявою про прийняття спадщини не звертався. Після одруження з нею, син [PERSON] та його онука [PERSON] , фактично вигнали [PERSON] , з квартири, мотивуючи це тим, що він може мешкати в гуртожтитку разом з нею, а їм потрібна спірна квартира. Тому вони вимушені проживати в гуртожитку по [ADDRESS] , де неналежні умови для проживання старої людини, адже зручності , вбиральня знаходяться на спільному коридорі. Наслідком такого стало те, що [PERSON] , впав під час відвідування вбиральні та зламав ногу, але проживаючи у квартирі зі всіма зручностями такого б не сталося. Вона дійсно має намір проживати у своїй власній квартирі разом з чоловіком , якби мала наміри її продати, то вже зробила це, проте вона хоче жити спокійно та доглядати свого чоловіка, з яким знайома більше 40 років. В лютому 2020 року надані письмові пояснення третьої особи [PERSON] . Суду зазначив,що в лютому 2016 року він зареєстрував на проханні онуки [PERSON] , її в його кварирі за вказаною адресою. Проте до листопада 2017 року вона в квартирі не проживала , його не доглядала, не допомагала, нічого не купувала, не готувала їжу, як-то обіцяла. Після того, як його син [PERSON] дізнався, що він одружився з [PERSON] , він вигнав його з квартири в листопаді 2017 року , сказавши йти жити до нової дружини, тоді ж з валізою речей до квратири вселилася і онука [PERSON] . Так він став проживати у дружини в гуртожитку. У липні 2018 року син почав вимагати у нього подарувати йому спірну квартиру, проте він відмовився, нагадавши, що вони за життя його матері вирішили залишити свою квартиру двокімнатну, яку вони отримали від держави, синові та онукам, відмовилися від участі у приватизації та довгий час проживали у селі, де важко працюючи та доглядаючи худобу змогли заощадити кошти та купити собі в 2004 році окрему квартиру. Отримавшив жовтні 2018 року позовну заяву сина, та зрозумівши, що він вкрав у нього оригінали документів на квартиру, він отримав дублікати правовстановлювальних документів на квартиру та звернувши до нотаріуса реалізував свій дійсний намір подарувати квартиру своїй теперішній дружині [PERSON] . В подальшому 28 листопада 2018 року та 11 лютого 2019 року , коли він приходив до своєї квартири, сина та онука його не впускали , згодом змінили замки , порушують його право проживати за місцем реєстрації та право його дружини користуватися власною квартирою, вони вимушені надалі проживати в гуртожитку. Позивачка та представник третьої особи [PERSON] адвокатка Балацька О.В. в останнє судове засідання не з`явивися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності , просили задовольнити позов у повному обсязі з викладених підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, неодноразово повідомлявся судом належним чином, доказів на підтвердження поважності причин неможливості явки суду не надала. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо дійсних правовідносин сторін, відповідачем надано відзив на позов, позивачем- додаткові письмолві пояснення щодо обставин справи, судом ухвалено розглядати справу за відсутності сторін згідно положень ч.3 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено , що [PERSON] є рідною онукою [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 10 лютого 2016 року [PERSON] померла [INFO] . Згідно Договору купівлі-продажу від 22.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Горбуровим К.Є. за № 261 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 09 грудня 2017 року. Згідно Договору дарування квартири від 24.09.2018 року , посвідченого приватним нотаріусом ММНО Боненко Т.Л. за № 4246 , [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Право власності на спірну квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 24.09.2018 року. У відповідності до довідки від 25 травня 2019 встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , 1935 р.н. та [PERSON] , 1990 р.н. - з 30.01.2016 року. Згідно Довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи , [PERSON] , з 13.08.2019 року знята з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] - в звязку з відчуженням житла. На теперішній час в квартирі зареєстрований лише [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , [PERSON] , належить на праві власності 1\\4 частка у праві спільної часткової власності на квартиру двокімнатну в [ADDRESS] . Також в матеріалах справи наявні докази, що в січні та лютому 2019 року [PERSON] та в серпні 2019 року [PERSON] зверталиася до органів поліції з приводу конфліктних ситуацій у користуванні спірною квартирою та заміни вхідних замків та не допуском онукою їх до квартири . Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 23.03.2020 року по справі № 490/8355/18 задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовлено. Постановою від 15 червня 2020 року колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду , рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2020 року - залишено без змін. Скасовано заходи забезпечення позову застосовані постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року у вигляді накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , із забороною вчиняти будь-якій дії, направленні на відчуження даної квартири. Як вбачається з вказаних судових рішень, судом встановлено , що під час розгляду справи [PERSON] зазначав, що зареєстрував у своїй квартирі онуку за тим, щоб вона його доглядала. Проте до листопада 2017 року онука з ним не жила та не допомогала йому. В листопаді вона прийшла з батьком та валізою речей і повідомила, що буде проживати в квартирі , а він нехай йде проживати до [PERSON] . Після того, як він як власник квартири 24.09.2018 року подарував квартиру своїй законній дружині [PERSON] , ні він, ні його дружина до теперішнього часу не можуть потрапити у квартиру, адже син з онукою вчиняє сварки, звинувачує його у крадіжці, та навіть змінили замки на вхідних дверях. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила про його задоволення.Суду пояснила, що проживає в цій квартирі та зареєстрована там з дозволу дідуся та ще бабусі за її життя. Вони завжди з батьком після смерті бабусі приходили до дідуся, допомагали йому, поки він не одружився та не переїхав до дружини, яка проти їх спілкування. На теперішній час він подарував квартиру [PERSON] та намагається її виселити з квартири. При цьому суд враховує, що у як своєму відзиві на позов, так і під час надання пояснень у судовому засіданні при розгляді справи № 490/8355/18 24.02.2020 року [PERSON] , фактично не заперечувала, що дійсно вона замінили замки у вхідніих дверях спірної квратири, адже там перебувають її особисті речі, і що мала зареєструвалася в квартирі за спільною згодою дідуся та бабусі для здійснення догляду заними, а після смерті бабусі приходила відвідувати дідуся та допомогти йому ( а не проживала там постійно). Як вбачається зі змісту позовної заяви , підставою для пред`явлення позову до відповідача є вчинення відповідачем перешкод у користуванні приватною власністю позивача квартирою за вказаною адресою , а предметом позову (вимогами) зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні власністю, шляхом її виселення. Отже, у вказаному спорі підлягають встановленню та оцінці обставини щодо: наявності у позивача права власності на спірне нерухоме майно; вчинення відповідачем перешкод позивачу у здійсненні ним права користування своїм майном. Доказів того, що відповідачка не проживає у спірній квартирі та не перешкоджає користуванню цим житлом позивачкою - суду не надано, її твердження відповідачем не спростовані, навпаки у своєму відзиві остання не заперечувала проти того, що проти проживання [PERSON] в спірній квратирі, адже вважає її спадщиною бабусі. Так, з матеріалів справи слідує, що відповідачка [PERSON] була зареєстрована з січня 2016 року в вказаній квартирі на законних підставах, як член сімї власника житла, однак [INFO] померла її бабуся, яка була співлвласницею спірної квратири, інший співвласник квартири , який прийняв фактично прийняв спадщину після смерті своєї дружини - дідусь відповідачки переїхав жити до своєї нової дружини [PERSON] , в листопаді 2017 року ( як стверджує сама відповідачка та не заперечується позивачем) і з цього часу вона перестала бути членом сімї, оскільки члени сімї це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки (крім осіб, взаємні права та обовязки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. В подальшому попередній власник вказаної квартири [PERSON] , подарував квартиру [PERSON] , яка на теперішній час є законним власником спірної квратири, членом сім`ї якої [PERSON] , ніколи не була. Частиною 4 ст. 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, в зв`язку з тим, що відповідачка перестав бути членом сімї як попереднього власника квартири, так і не є членом сім`ї теперішнього власника квартири - то вона має право проживати в ній на законних підставах лише за згодою власника житла та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення. Ст. 158 ЖК України, передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У даній справі фактично спір виник між власником квартири, та особою, яка на теперішній час не зареєстрована у ньому, але за домовленістю з попереднім власником квартири на час його проживання. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідачка не є членом сім`ї позивача, а тому на неї не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Так, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового приміщення і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Установивши, що позивачка , як власник вказаної квартири, категорично заперечує проти проживання у цьому приміщенні відповідачки, оцінюючи виселення [PERSON] з квартири на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, Верховний Суд вважає, що припинення права користування відповідачкою спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами не існувала домовленість з приводу постійного проживання відповідачки у житловій квартирі [ADDRESS] , по-друге, відповідачка забезпечена іншим житлом, зокрема має на праві власності частку двокімнатної . У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна». Передбачаючи право власника квартири на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України). Судом встановлено, що позивачка не має можливості використовувати своє житло на власний розсуд, оскільки відповідачка без правових підстав займає квартиру та чинить перешкоди власнику квартири та членам її сім`ї у їх праві користування та розпорядженні майном, між позивачем та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто. Наявні в справі докази ( відповіді органів поліції) та пояснення саміх сторін по справі підтверджуть той факт, що сторони будь яких домовленостей щодо проживання відповідачки у спірній квартирі не досягли та мають неприязні відносини. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Судом встановлено, що [PERSON] у позовній заяві посилалася на те, що спірна квартира має дві житлові кімнати, проте відповідачка взагалі заперечує право проживання в квартирі позивачки зі своїм чоловіком, і за таких обставин вона змушена проживати разом із чоловіком у приміщенні гуртожитку , де зручності знаходяться у спільному коридорі на поверсі. Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем попередньої реєстрації в квартирі своїх батьків матеріали справи не містять. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї попереднього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що нею не спростован, як і не спростована неможливість спільного проживання через вкрай неприязнені стосунки. Установивши, що [PERSON] як новий власник, яка набула право власності на спірну квартиру в установленому законом порядку за договором дарування, який наразі є правомірним ( ст. 204 ЦК України) , не може користуватися своєю власністю, оскільки [PERSON] , яка втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням попереднім власником, членом сім`ї якого вона була , відмовляється виселятися з ней, суд доходить до висновку про те, що порушене право позивача, як нового законного власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] із належного їй на праві власності квартири, яку відповідачка займає без законних на те підстав - адже вона не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із нею не пов`язана, між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв`язку з відчуженням вказаної квартири на користь позивачки право користування відповідачки цією квартирою припинилося. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати, які складаються з суми судового збору, сплаченого при подачі позову. При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Outcome: approved