Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

До суду надійшла позовна заява в інтересах [PERSON], представник якого вказав, що позивач працював у ПАТ «Одеський нафтопереробний завод», був звільнений, але при звільнені з ним не був проведений розрахунок, а тому після збільшення заявлених позовних вимог просить стягнути з відповідача: компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки в сумі 27\~025,56 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 586\~047,02 грн.; одну місячну заробітну плату в сумі 51\~012,19 грн.; відшкодувати заподіяну моральну шкоду в сумі 50\~000 грн.; заробітну плату за період з січня 2014 року по лютий 2015 року в сумі 384\~955,14 грн.; компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 128\~437,57 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі; після оголошення перерви в судовому засіданні звернувся до суду з клопотанням про продовження розгляду справи у його відсутність. Представник відповідача до суду не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки представника суду повідомлені не були, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Наказом від 19.02.2015р. за № 22-п [PERSON], заступника головного інженера по технічному обслуговуванню та ремонту обладнання, було звільнено з займаної посади за згодою сторін, постановлено виплатити працівнику одну середньомісячну заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку 14 календарних днів (а.с. 18). Як вбачається з наданої довідки відповідача за № 6.2-34/664 від 29.04.2015р. підприємство має заборгованість перед позивачем за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року з врахуванням податків в сумі всього 384\~955,14 грн., а без врахування податків в сумі 293\~756,39 грн. (а.с. 19). Згідно інформації на офіційному сайті Міністерства юстиції України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно відповідача 18.01.2016 порушено справу про банкрутство за судовим рішенням про банкрутство у справі про банкрутство юридичної особи №916/4747/15 від 11.01.2016. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положенням статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч.1 ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За положеннями ч. 5 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобовязують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного суд доходить однозначного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про виплату нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати відповідно до довідки відповідача без урахування податків і зборів в сумі 293\~756,39 грн., оскільки такі підлягають сплаті відповідачем не користь держави. Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача окремо компенсації невикористаної відпустки за 14 календарних днів та середньомісячної заробітної плати, то такі задоволенню не підлягають, оскільки вказані суми, як вбачається з розміру заробітку позивача за неповний відпрацьований місяць лютий 2015р. (що вдвічі перевищує середній заробіток позивача) включені до сплати та повторно стягнуті на користь позивача бути не можуть. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку ч.1 ст. 117 КЗпП України. Враховуючи що з часу звільнення позивача пройшло 246 робочих днів (2015 рік лютий 6, березень 21, квітень 21, травень 18, червень 20, липень 22, серпень 20, вересень 22, жовтень 21, листопад 21, грудень 23, 2016 рік січень 19, лютий - 12), середньоденний заробіток склав 1\~865,96 грн. (за останні два повні місяці роботи позивача грудень 2014 року 23 робочих дня, січень 2015 року 20, та сума отриманої заробітної плати позивач без врахування податків та зборів за ці 43 робочих дня склала 80\~236,31 грн.), то відповідно до положень Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення складає 459\~026,16 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За положеннями ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Разом з тим відповідно до абз.5 ч.3 "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання, три проценти річних від простроченої суми тощо, тому в задоволенні вимог про застосування індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобовязання відповідачем. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважена особа повинен відшкодувати моральну шкоду у випадку, якщо з вини адміністрації були порушені законні права і інтереси працівника. Разом з тим, з урахуванням характеру та обєму, заподіяної позивачу моральної шкоди, суд вважає, що така буде відшкодована самим фактом стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, враховуючи суму останнього. В силу положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно частині задоволених позовних вимог в сумі 11\~291,74 грн.

Outcome: partial