Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України і просить ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на його користь відшкодування шкоди, завданої позивачу перешкоджанням в отриманні соціальних виплат у належному обсязі, в сумі 42926 (сорок дві тисячі дев'ятсот двадцять шість) грн.. Позовні вимоги обґрунтовані позивачем наступним. Згідно встановленого позивачу статусу та у відповідності до висновку МСЕК, при інвалідності 2-ї групи, пов'язаної з виконанням службових обов'язків під час проходження служби, [PERSON] віднесено до 1-ї категорії учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. За цих підстав позивач набув право на отримання різноманітних пільг, компенсацій та допомоги, передбачених Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. № 796-ХІІ, - в тому числі і право на отримання щорічної грошової допомоги на оздоровлення у обсязі п'яти законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати у відповідності до ст. 48 ч. 4 вищезазначеного Закону. В період з 2008 року по теперішній час на захист та відновлення порушених прав за судовими рішеннями з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської Ради на користь позивача було присуджено до виплати грошові суми з недоотриманих соціальних нарахувань. Зокрема: - постановою Краматорського міського суду Донецької області від 05 лютого 2010 року у справі № 2а-41/2010р. на його користь було присуджено недоотриману в 2009 році частку щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст. 48 ч. 4 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у обсязі п'яти мінімальних заробітних плат в сумі 3720 грн.; - постановою Краматорського міського суду Донецької області від 15 квітня 2011 року у справі № 2а-7089/2011р. на його користь було присуджено недоотриману в 2010 році частку щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст. 48 ч. 4 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у обсязі п'яти мінімальних заробітних плат в сумі 4584 грн.; - постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі № 234/5710/14-а на його користь було присуджено недоотриману в 2014 році частку щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст. 48 ч. 4 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в обсязі п'яти мінімальних заробітних плат; Виконання цих судових рішень було розпочате своєчасно і з дотриманням встановленого порядку. Таким чином, проголошуючи ці ухвалені судові рішення ім'ям України, держава в особі її судової влади визначила зміст і обсяг належного позивачу права на отримання цієї соціальної виплати за пріоритетами норм, встановлених ст. 48 ч. 1 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У відповідності до ст. 63 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету, схвалення проекту та остаточне прийняття якого віднесено до виключної компетенції відповідачів. Отже, реалізуючи цю компетенцію, при схваленні проекту та прийнятті Державного бюджету України на наступні роки відповідачі мали б передбачити його видатки, за рахунок яких відбулося б виконання норм ст.ст. 48 ч. 1, 63 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині виплати належних позивачу грошових коштів. Окрім того, за тих же самих підстав у відповідності до наявного статусу та згідно зисновку МСЕК позивач набув право на отримання різноманітних пільг, переваг, надбавок та доплат, передбачених ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. N3551-XII, у тому числі і передбаченої частиною 5 вказаної статті разової щорічної грошової соціальної допомоги в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. В період з 2008 року по теперішній час на захист та відновлення порушених прав позивача за судовими рішеннями з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської Ради на мою користь було присуджено до виплати грошові суми з недоотриманих соціальних нарахувань. Зокрема: - постановою Краматорського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2009 року у справі № 2а-6717/2009 на мою користь було присуджено недоотриману в 2009 році частку щорічної грошової соціальної допомоги інвалідам війни, передбаченої ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у обсязі восьми мінімальних пенсій за віком не нижче прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, в сумі 3554 грн.; - постановою Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2010 року у справі № 2а-3774/2010 на мою користь було присуджено недоотриману в 2010 році частку щорічної грошової соціальної допомоги інвалідам війни, передбаченої ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у обсязі восьми мінімальних пенсій за віком не нижче прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність; - постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року в адміністративній справі № 234/5525/14-а на мою користь було присуджено недоотриману в 2014 році частку щорічної грошової соціальної допомоги інвалідам війни, передбаченої ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у обсязі восьми мінімальних пенсій за віком не нижче прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з урахуванням фактично отриманих сум. Виконання цих судових рішень також було розпочате своєчасно і з дотриманням встановленого порядку. Таким чином, проголошуючи ці ухвалені судові рішення ім'ям України, держава в особі її судової влади визначила зміст і обсяг мого права на отримання цієї соціальної виплати за пріоритетами норм, встановлених ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У відповідності до ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, також здійснюється за рахунок державного бюджету, схвалення проекту та остаточне прийняття якого віднесено до виключної компетенції відповідачів. Отже, реалізуючи цю компетенцію, при схваленні проекту та прийнятті Державного бюджету України на наступні роки відповідачі мали б передбачити його видатки, за рахунок яких відбулося б виконання норм ст.ст. 13 ч. 5, 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині виплати належних позивачу грошових коштів. Проте до цього часу вищенаведені судові рішення в частині виплати належної позивачу соціальної допомоги так і не виконано, відповідні грошові кошти не сплачено і ним вони не отримані. Як було з'ясовано належну позивачу грошові кошти протягом тривалого часу не виплачуються через те, що видатки на такі виплати просто не передбачувалися Державним бюджетом України, який проектувався Кабінетом Міністрів України і затверджувався Верховною Радою України на наступні бюджетні роки. Про цю обставину позивачу стало відомо з відповіді Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської Ради від 30.10.2015р. за вих. № 01-08/10599, наданої за результатом розгляду звернення щодо тривалої невиплати належних мені грошових коштів. Такою бездіяльністю позивачу завдано значну шкоду, розмір якої станом на теперішній час становить: - за присудженням згідно постанови Краматорського міського суду Донецької області від 05 лютого 2010 року у справі № 2а-41/2010р.: 1378 грн. (розмір мінімальної заробітної плати, встановлений ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. № 80-УІІІ) х 5 (обсяг щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення, встановлений ст. 48 ч. 4 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») - 120 грн. (фактично сплачена частка цієї щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення) = 6770 грн.; - за присудженням згідно постанови Краматорського міського суду Донецької області від 15 квітня 2011 року у справі № 2а-7089/2011р.: 1378 грн. (розмір мінімальної заробітної плати, встановлений ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік») х 5 (обсяг щорічної грошової соціальної допомоги на :здоровлення, встановлений ст. 48 ч. 4 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») - 120 грн. (фактично сплачена частка цієї щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення) = 6770 грн.; - за присудженням згідно постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі № 234/5710/14-а: 1378 грн. (розмір мінімальної заробітної плати, встановлений ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік») х 5 (обсяг щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення, встановлений ст. 48 ч. 4 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») - 120 грн. (фактично сплачена частка цієї щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення) = 6770 грн.; - за присудженням згідно постанови Краматорського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2009 року у справі № 2а-6717/2009: 1074 грн. (розмір мінімальної пенсії за віком, визначений у відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. № 80-УШ, ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000р. № 2017-ІІІ та ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») х 8 (обсяг щорічної грошової соціальної допомоги, встановлений ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») - 430 грн. (фактично сплачена частка цієї щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення) = 8 162 грн.; - за присудженням згідно постанови Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2010 року у справі № 2а-3774/2010: 1074 грн. (розмір мінімальної пенсії за віком, визначений у відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» та ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. № 3551-ХІІ) х 8 (обсяг плрічної грошової соціальної допомоги, встановлений ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») - 480 грн. (фактично сплачена частка цієї порічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення) = 8112 грн.; - за присудженням згідно постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року в адміністративній справі № 23.4/5525/14-а: 1074 грн. (розмір мінімальної пенсії за віком, визначений у відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. № 80-УІІІ, ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» та ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») х 8 (обсяг щорічної грошової соціальної допомоги, встановлений ст. 13 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») - 2250 грн. (фактично сплачена частка цієї щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення) = 6342 грн.. Загальна сума шкоди, завданої позивачу відповідачами внаслідок наведених обставин, дорівнює 42926 (сорок дві тисячі дев'ятсот двадцять шість) грн.. Протягом тривалого часу негативні наслідки таких дій та рішень відповідачами не усуваються, що змусило позивача звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. України " Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " ) - 2250 грн. ( фактично сплачена частка цієї щорічної грошової соціальної допомоги на оздоровлення ) = 6 342 грн. Загальна сума шкоди, завданої позивачу, на думку позивача [PERSON] , відповідачами дорівнює 42 926 ( сорок дві тисячі дев'ятсот двадцять шість ) грн. 00 копійок. Під час судового розгляду проведеного у режимі відеоконференції позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у заяві. Представник відповідача Верховної Ради України Долгов Ю.В. вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення вказуючи наступне. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб ( стаття 55 Конституції України ). У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами статті 1173 ЦК України шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Стаття 1173 ЦК України містить правила відшкодування шкоди, завданої органами влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їх деліктоздатність. Дані суб'єкти вступають у цивільні відносини через дії чи бездіяльність осіб, які формують дані органи та мають статус посадових або службових осіб. Суб'єктами відповідальності за статтею 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування. Згідно частини 1 статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Стаття 1173 ЦК України є спеціальною, оскільки передбачає певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності ( стаття 1166 ЦК України ), а саме: а) наявність владно - адміністративного, тобто обов'язкового, одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; б) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю зазначених суб'єктів; в) настання відповідальності незалежно від вини цих органів. Дії органів влади або місцевого самоврядування можуть бути у формі адміністративних актів, а також безпосередніх дій при застосуванні примусових заходів. Проте такі дії повинні здійснюватися в межах відповідно їх компетенції. Дії, що виходять за зазначені межі, визнаються незаконними. Шкода може бути завдана також внаслідок бездіяльності, тобто нездійснення ( чи відмова від здійснення ) органом державної влади, місцевого самоврядування своїх обов'язків. При цьому незаконність рішення, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди повинна бути доведена ( стаття 60 Цивільного процесуального кодексу України ). На думку відповідача , таким доказом, зокрема, може бути судове рішення, яке набрало законної сили в адміністративній справі і яким рішення суб'єкта владних повноважень визнано незаконним чи бездіяльність протиправною. Із прийняттям Кодексу адміністративного судочинства України, який перебачив можливість оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності ( у тому числі і цравових актів ) суб'єктів владних повноважень, реалізується конституційний принцип, відповідно до якого кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб ( частина 2 статті 55 Конституції України ). Аналізуючи зміст статей 2, 3, 17, 104 та інші норми Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що тільки адміністративні суди наділені повноваженнями вирішувати публічно - правові спори та визнати протиправну бездіяльність органу державної влади - суб'єкта владних повноважень. І лише за наявності судового рішення в адміністративній справі фізична або юридична особа має право звернутись з цивільним позовом до органу державної влади та вимагати відшкодування шкоди в порядку, визначеному статтею 1173 ЦК України. Стороною у справах, зазначених в позовній заяві, Верховна Рада України не залучалась. Відповідно до статті 93 Конституції України відповідач - Верховна Рада України не відноситься до суб'єктів права законодавчої ініціативи. Згідно частини 1 статті 85, частини 1 статті 96 Конституції України; статті 7 Регламенту Верховної Ради України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, прийняття законів, затвердження Державного бюджету України та внесення змін до нього; контроль за виконанням Державного бюджету України, прийняття рішення щодо звіту про його виконання. Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів ( Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп/2002 щодо повноважності Верховної Ради України ). За статтею 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів. Відповідно до частини 2 статті 1 Регламенту Верховної Ради України саме Регламент визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, та порядок здійснення контрольних функцій Верховною Радою України. Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказані обставини спростовують доводи позивача стосовно бездіяльності Верховної Ради України. Кабінет Міністрів України свого представника для участі в розгляді справи не направив, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Суд вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача Долгова Ю.В. , вивчивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на користь позивача було постановлено судові рішення щодо стягнення грошових коштів за невиконання відповідними державними органами зобов'язань відносно виплати позивачу належних сум. Судові рішення набрали законної сили та відповідно до наданих позивачем відомостей знаходяться на примусовому виконанні. Згідно Конституції України Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання. Зокрема зазначеним законо врегульовано питання виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган. Під час розгляду даного спору позивачем не було доведено завдання шкоди вказаними ним відповідачами, оскільки само по собі посилання на те, що видатки про виплату позивачу коштів не передбачувались Державним бюджетом України, який проектувався КМ України і затверджувався ВР України на наступні роки, не можна вважати доказом вини відповідачів у невиконанні судових рішень. З даного приводу слід зазначити про відсутність доказів про те, що відповідно прийняті закони були визнані неконституційними або в діях відповідачів була встановлена інша протиправність або незаконність. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed