Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

В травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що його мати [PERSON] працювала в КСП «Україна». Станом на час розпаювання земель КСП «Україна» вона являлася членом даного господарства. Як член даного господарства набула законне право на отримання земельної частки (паю) та прізвище матері позивача було внесено до списку - додатку до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «України», однак сертифікат на право на земельну частку (пай) вона не отримувала. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] мати позивача [PERSON] померла, однак позивач позбавлений можливості прийняти спадщину в нотаріальному порядку в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на майно. Окрім цього в первинних документах маються розбіжності у прізвищі спадкодавця, а саме, як вбачається з відповідді Відділу у Краснокутському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.09.2018 року, то до списку додатку до Державного акту про право колективної власності КСП «Україна» включена гр. [PERSON] , натомість прізвище матері позивача « [PERSON] ». На даний час позивач виявив намір успадкувати майно, яке залишилось після смерті матері [PERSON] , так як відповідно до ст. 529 ЦК України (в ред. 1963 року) являється спадкоємцем за законом першої черги, а тому прохає: поновити їй строк звернення до суду, встановити факт, що має юридичне значення та визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 5,04 умовних кадастрових гектар із земель не витребуваних паїв КСП «Україна» в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та прохав їх задовольнити. Представник відповідача - Пархомівської сільською радою Краснокутського району Харківської областів судове засідання не з`явився, однак надав заяву, в якій проти позову [PERSON] не заперечував та прохав слухати справи у відсутність представника. Суд, заслухавши пояснення позивача та свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам., сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. З матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 1995 року за №5 в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю був зареєстрований Державний акт про право колективної власності на землю КСП «Україна» серії [NUMBER] та до списку додатку до вказаного Державного акту була включена [PERSON] , що підтверджується відповіддю Відділу у Краснокутському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.09.2018 №120/145-18. Однак, у вищевказаній довідці Відділу у Краснокутському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.09.2018 року маються розбіжності у прізвищі матері позивача, оскільки до списку додатку до Державного акту про право колективної власності КСП «Україна» включена гр. [PERSON] , натомість прізвище матері позивача « [PERSON] ». Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що в КСП «Україна» працювала саме [PERSON] , яка постійно працювала з ними в колгоспі та була матір`ю [PERSON] . Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Тобто, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на час розпаювання земель КСП «Україна» була включена до списку - додатку до Державного акту на право колективної власності на землю по КСП «Україна» серії [NUMBER] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] набула законне право на отримання земельної частки /пай/, а також право на отримання земельної частки /паю/ з не витребуваних паїв, так як на момент розпаювання земель була членом КСП «Україна», та була включена до списку - додатку до Державного акту на право колективної власності на землю по КСП «Україна» серії [NUMBER] . Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] мала право на земельну частку (пай), але сертифікат про право на земельну частку (пай) вона не отримувала. Відповідно до положень ч. ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку та на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств. За ч. ч. 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року, при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) розміром 5,04 умовних кадастрових гектар із земель не витребуваних паїв КСП «Україна». Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК ( 2768-14 ). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК ( 435-15 ), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Факт, що позивач являється сином спадкодавці [PERSON] підтверджується рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 12 березня 2014 року, яке мається в матеріалах справи. Інших спадкоємців майна [PERSON] немає, оскільки з відповіді Харківського обласного державного нотаріального архіву від 20 червня 2019 року №1746/01-21 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 20.06.2019 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після померлої [PERSON] і до складу спадкового майна входить право на земельну частку (пай). У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої УкраїноюЗаконом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до п. 6 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, [PERSON] пропустив строк для звернення з позовною заявою до суду і просить його поновити. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що відповідно до ст.73 ЦПК України пропущений строк необхідно поновити, оскільки він пропущений з поважних причин. Окрім цього, відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, на підставі вищевикладеного, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки [PERSON] надав суду достатньо доказів, які підтверджують позов. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved