Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Направленим і уточненим (а.с.28-29, 66-67) позовом [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким визнати таким, що є нечинний технічний паспорт від 11 грудня 2014 року, виготовлений на імя [PERSON] на виробничий будинок склад для протравлення зерна, що розташований за адресою: с. Старошийка Житомирського району Житомирської області, вул. Шевченка, 42-а. Позов обґрунтовано та мотивовано тим, що відповідачем виготовлено технічний паспорт на склад для протравлення зерна, проте такий паспорт виготовлений на паркан, накритий шифером, який знаходиться на земельній ділянці, що належить на праві власності позивачу. Зазначене, продовжує позивач, впливає на його право розпорядження та користування земельною ділянкою. У судовому засіданні позивачем та його представником позов підтримано з названих вище підстав. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечила, адже вважає, що правових підстав для визнання нечинним технічного паспорту позивачем не наведено, а наведено, в свою чергу, норми закону, що не регулюють дані правовідносини. Представника третьої особи було повідомлено про розгляд даної справи, однак від останнього не надійшло повідомлення про згоду на участь у ній, а тому суд на підставі ч. 3 ст. 36 ЦПК України розглядає справу без такого учасника судового розгляду. Дослідив матеріали справи, заслухав пояснення учасників судового розгляду, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Згідно акту № 2 приймання-передачі майна від 30 квітня 2013 року комісія в складі голови та засновника СВП "Полісся" передала в рахунок майнового паю [PERSON] свідоцтво про право власності на майновий пай на майно, а саме склад для протравлення зерна та заборні плити (а.с.11). 11 грудня 2014 року на імя відповідача виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок склад для протравлення зерна загальною площею 93,3 кв.м., що розташований за адресою: с. Старошийка Житомирського району Житомирської області, вул. Шевченка, 42-а (а.с.9-10). Згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2015 року за [PERSON] визнано право власності на склад для протравлення зерна, площею 93,9 кв.м., розташований по вул. Шевченка, 42-а в с. Старошийка, Житомирського району (а.с.7), внаслідок чого 16 березня 2015 року за відповідачем було зареєстровано право власності на даний склад (а.с.8). Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року (а.с.63-65) вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на виробничий будинок. Ухвалою ВССУ від 5 вересня 2016 року (а.с.86) відкрите касаційне провадження у вищевказаній цивільній справі, виконання рішення суду при цьому судом касаційної інстанції не зупинено. Позивачу, станом на 5 серпня 2015 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,45 га, кадастровий номер 1822081500:01:000:0864, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Високопічської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.18). Правовими підставами заявленого [PERSON] позову в його кінцевій редакції (а.с.28-29) були норми наступних актів цивільного законодавства: ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", ст. 319 ЦК України, ст. 90, ст.ст. 211-212 ЗК України. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положення частини другої даної норми матеріального Закону декларують перелік можливих способів захисту прав. Такий перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наступного. Так, заявлені позивачем і кореспондовані вище правові підстави позову у даній справі, на переконання суду, не регулюють правовідносини, що склались між сторонами. Інших правових підстав в обґрунтування вимог за позовом у його остаточній редакції суду наведено не було, а останній, в свою чергу, з власної ініціативи наводити такі правові підстави не може, адже в такому випадку це суперечитиме принципам змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (ст. ст. 10-11 ЦПК України). Більше того, спосіб захисту своїх прав, що його обрав позивач, не передбачений встановленим ст. 16 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed