Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

В березні 2015 року позивачі звернулись з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, в обґрунтування якого вказали, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі на сьогоднішній день прописаний (зареєстрований) [PERSON] колишній чоловік [PERSON]Б, який не являється членом сімї [PERSON] та не проживає в квартирі. [PERSON], дочка [PERSON] та [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб розірвано 16.02.2005 року. З лютого 2010 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає. На підставі ст. 405 ЦК позивачі просять визнати відповідача таким що втратив право користування житлом у вказаній квартирі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов та просить задоволити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, подали до суду заяви, в яких просять справу слухати за їх відсутності, проти заочного рішення не заперечують. Представник відповідача управління державної міграційної служби України в Хмельницькій області в судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій просить справу розглянути без участі представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений про день та час слухання справи в установленому законом порядку, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, причини неявки суду невідомі. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачі не заперечують проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі. Суд заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.03.1994року є співвласниками квартири [ADDRESS]. [PERSON], дочка [PERSON] та [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб розірвано 16.02.2005року. Факт непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується актами ЖЕК №2, актами мешканців будинку засвідчених посадовою ЖЕК №2. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2010 року. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів його сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст.64 ЖУ України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Отже право члена сім"ї власника квартири користуватись житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачено втрату права на користування житлом члена сім"ї власника житла у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У звязку із вищевикладеним, позовні вимоги про визнання [PERSON] про визнання особи такою, що втратила мправо користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном підлягають задоволенню. Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям із реєстрації місця проживання, вбачається, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення, яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник майна має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України). На підставі вищевикладеного, позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, а [PERSON] належить визнати таким, що втратив право користування житлом в [ADDRESS], усунувши перешкоди позивачам в користуванні та розпорядженні квартирою № 6 по вул. Свободи, 48/1 в м. Хмельницькому, шляхом зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою [INFO].

Outcome: approved