Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Акціонерне товариство «Мегабанк» (далі - АТ «Мегабанк») звернулось до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 249 722,47 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 29.08.2013 року між АТ «Мегабанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 8-11/2013-МК-UAH, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит на загальну суму 190 000,00 грн., терміном до 20.08.2018 року, із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23,0 % річних. Згідно п. 5.9 Договору, позивач нараховує відповідачу проценти у розмірі 0,1 річних. З 20.04.2015 року відповідачу було встановлено процентну ставку в розмірі 0,1% річних, з огляду на припинення виконання зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості. В забезпечення виконання зобов`язання відповідача [PERSON] , 29.08.2013 року між АТ «Мегабанк» та відповідачем [PERSON] укладено Договір поруки № 8-11/2013-МК- UAH-П, відповідно до умов якого поручитель, як солідарний боржник, зобов`язався перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих Банком відповідачу [PERSON] у вигляді кредиту, згідно з Кредитним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання відповідача [PERSON] , 29.08.2013 року між АТ «Мегабанк» та відповідачем [PERSON] укладено Іпотечний договір № 8-11/2013-МК-UAH, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу за зареєстрований в реєстрі за № 849, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2013 року. Відповідно до п. 5.1 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за кредитним договором, позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, відповідачами не виконано умови Кредитного договору та Договору поруки, у зв`язку з чим наявна заборгованість з боку відповідачів, яка станом на 01.03.2021року становить 249 722,47 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 158 842,60 грн.; сума заборгованості за відсотками за період з 20.01.2015 року по 28.02.2021 року - 10 346,12 грн., та сума штрафу в розмірі - 80 533,75 грн., що є предметом позовних вимог. На підставі ухвали Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки для розгляду за підсудністю. 13 вересня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 13 вересня 2021 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положення статті 55 Закону України «Про Національний банк України», головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Згідно п. 3 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 29.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 8-11/2013-МК-UAH, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит на загальну суму 190 000,00 грн. на споживчі цілі на строк з 29 серпня 2013 року по 20 серпня 2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23,0% річних. Повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними платежами в розмірі та в строки, встановлені графіком платежів. Відповідно до п. 5.9 Кредитного договору, за позивач нараховує відповідачу проценти у розмірі 0,1 річних. Відповідно до п. 7.1.2 Кредитного договору, кредитодавець може стягнути штраф з позичальника за користування кредитом понад строк, вказаний у пункту 1.2 Договору: у розмірі 25% від несвоєчасно повернутої суми. Поняття поруки закріплено у ст. 553 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань за Кредитний договір № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] укладено Договір поруки № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року, відповідно до умов якого поручитель поручився перед кредитором як солідарний боржник за виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року, який був укладений між кредитором і боржником [PERSON] , у повному обсязі, за умовами якого боржник зобов`язаний повернути кредиторові кредитні кошти в розмірі 190 000,00 грн., терміном до 20 серпня 2018 року, із сплатою процентів за користування кредитом. (а.с. 9) Відповідно до п. 5.1 Договору поруки, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом трьох років з дня закінчення строку Кредитного договору. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторамицього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч.4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Крім того, у забезпечення виконання зобов`язання за Кредитний договір № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 8-11/2013-МК-UAH, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу за зареєстрований в реєстрі за № 849, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2013 року. Відповідно до п. 5.1 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за кредитним договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Згідно п. 3.1.2 Іпотечного договору, іпотекодавець зобов`язався застрахувати предмет іпотеки на користь іпотеко держателя на строк дії основного зобов`язання на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування та надати докази страхування іпотекодерждателю у строк не пізніше ніж 5 днів після набрання чинності Договором та за 14 календарних днів до закінчення строку дії договору про страхування. Згідно п. 4.2 Іпотечного договору, іпотекодавець відшкодовує Банку усі збитки та сплачує штраф у розмірі 15% від суми, вказаної у п. 1.4 Іпотечного договору (вартість предмету іпотеки - 272 154,00 грн.). Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів на суму кредиту у розмірах і в порядку, що встановлені договором. Якщо договір не містить умови про розмір процентів, він визначається обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленою Національним банком України. У разі відсутності іншої угоди проценти виплачуються щомісяця до дня повернення суми кредиту. Позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцеві відповідну суму коштів у строк та в порядку, встановленому договором. Якщо позичальник не виконав цього зобов`язання, він повинен сплатити пеню (у вигляді процентів) від дня, коли настав строк виконання, до дня повернення коштів кредитодавцеві, незалежно від сплати процентів за умовами договору. Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на викладене, в розрізі даного спору убачається, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним Кредитним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року, Договором поруки № 8-11/2013-МК-UAH-П від 29.08.2013 року та Іпотечним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року, та у зв`язку із неналежним виконанням боржниками умов зазначених Договорів, у позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями виникло право вимоги стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України, при солідарному обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язків частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Як визначено ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України , якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк з 29 серпня 2013 року до 20 серпня 2018 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 20 серпня 2018 року відповідач [PERSON] мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами згідно визначеного графіку погашення заборгованості кожного місяця. Починаючи з 21 серпня 2018 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у Справі № 444/9519/12 вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, як убачається з матеріалів справи та наданих позивачем розрахунків, відповідачами [PERSON] та [PERSON] порушено умови Кредитного договору № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року та Договору поруки № 8-11/2013-МК-UAH-П від 29.08.2013 року в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 01.03.2021 року заборгованість відповідачів за тілом кредиту перед Банком позивача становить 158 842,60 грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи розрахунками та випискою по особовому рахунку. Крім того, суд визнає правомірними вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів передбаченого Кредитним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року штрафу за користування кредитом понад строк у розмірі 25% від несвоєчасно повернутої суми, що становить 39 710,65 грн. (а.с. 10, 17-45) Крім того, суд визнає правомірною вимогу позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми штрафу за Іпотечним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року у розмірі 15% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в Іпотечному договорі, тобто в сумі 40 823,10 грн., розрахунок якого долучено до матеріалів справи (а.с. 12), у зв`язку із порушенням відповідачем п. 3.1.2 Іпотечного договору та ненаданням доказів страхування предмету іпотеки. Разом з тим, суд визнає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідачів суми відсотків за користування кредитом, нараховані позивачем за період з 21.08.2018 року 01.03.2021 року, оскільки ураховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у Справі № 444/9519/12, право позивача/кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинено після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після 20.08.2018 року. Таким чином, з відповідачів у солідарному порядку підлягають стягненню нараховані позивачем проценти за користування кредитом за період з 20.01.2015 року по 20.08.2018 року у розмірі 9 943,85 грн. При цьому, судом ураховано факт дії поруки відповідача [PERSON] до 20.08.2021 року, що передбачено п. 5.1 Договору поруки № 8-11/2013-МК-UAH-П від 29.08.2013 року. З огляду на викладене, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача АТ «Мегабанк» солідарному стягненню підлягає заборгованість у розмірі 208 497,10 грн., з яких: 158 842,60 грн. - суми залишку за кредитом; 9 943,85 грн. - сума нарахованих відсотків за період з 20.01.2015 року по 20.08.2018 року включно; 39 710,65 грн. - сума штрафу у порядку п. 7.1.2 Кредитного договору. Крім того, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума штрафу за Іпотечним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року у розмірі 15% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в Іпотечному договорі, тобто в сумі 40 823,10 грн. В частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 8-11/2013-МК-UAH від 29.08.2013 року слід зазначити наступне. За приписами статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Також відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закону про іпотеку), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку). Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку). Відповідне регулювання наведено також у статті 593 Цивільного кодексу України. Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у Справі № 361/7543/17) Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14). Згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, позивач звернувся до суду у даній справі в тому числі з вимогою для звернення стягнення на предмет іпотеки у межах забезпечення відповідачем [PERSON] виконання основного зобов`язання, для чого є необхідним судове рішення. Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час виконання судового рішення про стягнення з боржника грошової суми в інтересах іпотекодержателя у межах виконавчого провадження звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням відповідних норм Закону України «Про іпотеку» та статті 572 ЦК України, зокрема з урахуванням права стягувача, який є іпотекодержателем, одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки переважне перед іншими стягувачами. Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. При цьому, з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у Справі № 361/7543/17) Таким чином, суд визнає правомірними вимоги позивача в розрізі даного спору про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за Кредитним договором, що не позбавляє позивача/кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Разом із тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. Так, Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 (Справа № 235/3619/15-ц) дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. Крім того, у постанові від 27.06.2018 р. у справі № 372/3785/15-ц Верховний Суд вказав: «Установивши, що позичальник порушив кредитні зобов`язання, допустив заборгованість, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. При цьому суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що не зазначення ціни предмета іпотеки у грошовому виразі не є підставою для відмови у задоволенні законних вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.» Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial