Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду Миколаївської області із позовною заявою в якій просить постановити рішення, яким розірвати шлюб між нею та [PERSON], а також стягувати з відповідача [PERSON] на її користь, аліменти в сумі 1000 грн, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 08.07.2010 року вона уклала шлюб із відповідачем [PERSON], який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Новобузького районного управління юстиції. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Через те, що у сторін виникли непорозуміння з питання виховання дитини, утримання сім'ї, з'явились різні погляди на порядок співжиття подружжя, сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Починаючи з 30.10.2015 року сторони по справі проживають окремо один від одного. На даний час син [PERSON] знаходиться на утриманні позивачки, відповідач припинив приймати участь в утриманні сина, тому відповідачка вирішила скористатися своїм правом та отримувати аліменти за рішенням суду на утримання сина. В судове засіданні позивачка з'явилась, підтримала свою позовну заяву та просила її задовольнити, шлюб із відповідачем розірвати та стягнути із відповідача на її користь для утримання сина [PERSON] аліменти, в сумі 1000,00 грн. Пояснила, що хоч відповідач і добровільно надавав кошти, в листопаді місяці 600 грн, у грудні місяці 600 грн і в січні місяці 800 грн, однак, через те, що син має захворювання - гострий обструктивний бронхіт з 3 років, лікування такого захворювання є досить тривалим та матеріально затратним, потребує періодичного лікування в санаторії, тому даних коштів на такі витрати позивачу не вистачає. Окрім того, дитина ходить до дитячого садочка, за відвідування якого також необхідно вносити плату. Відповідач в судове засідання з'явився, визнав позовну вимогу про розірвання шлюбу, не заперечував щодо її задоволення. Щодо вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], то відповідач визнав частково цю вимогу, пояснив, що погоджується з тим, що має сплачувати аліменти на утримання сина, однак у зв'язку із тим, що він не працює, не має можливості щомісяця сплачувати аліменти у розмірі 1000, 00 грн щомісяця. Просив стягувати з нього 25 % від мінімальної заробітної плати. Також додав, що він надавав позивачці кошти при поїздці із сином до санаторія в сумі 1500 грн. Вислухавши доводи сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] ( а.с.8) сторони по справі перебувають у шлюбних відносинах з 08 липня 2010 року. Як вбачається з свідоцтва про народження [NUMBER] ( а.с.9) у позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON]. від спільного подружнього життя, [INFO] народився син [PERSON]. Як встановлено в судовому засіданні, на утримані позивачки [PERSON]. знаходиться син [PERSON], [INFO], що підтверджується Висновком органу опіки та піклування при Новобузькій райдержадміністрації щодо визначення місця проживання дитини (а.с.10). Шлюбні відносини на момент розгляду справи в суді сторони не підтримують, проживають окремо. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до вимог ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В своїй позовній заяві позивачка виявила бажання залишити шлюбне прізвище « [PERSON] », що є її правом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною третьою ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За наведених обставин суд на підставі ст. 180, 181, ч.1 ст. 184 СК України прийшов до висновку про те, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина, який знаходиться на утриманні останньої, а розмір аліментів підлягає визначенню у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий дохід. Доводи відповідача про добровільне надання допомоги на утримання сина не позбавляють позивачку права на стягнення аліментів на утримання дитини в судовому порядку, а сплачені відповідачем суми, якщо такі були, підлягають зарахуванню на виконання даного рішення суду. Законом встановлено абсолютний обов'язок батьків щодо утримання дітей, який не залежить від матеріального стану одного з них. Даних про наявність обставин, які відповідно до приписів ст. 188 СК України є підставою для звільнення від сплати аліментів, матеріали справи не містять. Відповідач по справі є фізично здоровою, молодою людиною працездатного віку. Інших утриманців відповідач не має, аліменти нікому не сплачує. Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства / ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом / ст.60 ЦПК/, покладено на сторони. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Разом з тим, суд вважає за необхідне роз'яснити , що згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. А також, відповідно до вимог ст.186 СК України платник аліментів може звернутися з заявою до органу опіки та піклування щодо цільового витрачання аліментів. Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір таких витрат визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Виходячи із принципу розумності, виваженості та справедливості, а також з огляду на стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, те, що дитина постійно проживає з матір'ю, яка крім матеріальних затрат також витрачає власні сили і час для забезпечення нормального виховання і розвитку дитини, відсутності відомостей про існування у відповідача інших утриманців, а також того, що на даний час відповідач офіційно не працевлаштований, хоча є працездатною та фізично здоровою людиною, суд вважає, що аліменти в розмірі 1000,00 грн є тим розміром, який відповідач повинен сплачувати на утримання сина. В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 487 грн. 20 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позову про стягнення аліментів. А також підлягають стягненню із відповідача на користь позивача по справі судові витрати, які позивачка понесла при сплаті судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу, однак у тому розмірі, який підлягав сплаті на час звернення до суду із позовом , а саме 487 грн. 20 коп. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню в справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved