Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача КП "Кіровгеологія", в якому, з посиланням на ст.ст.117, 237-1 КЗпП України просить стягнути з відповідача на свою користь 40 925 грн. 46 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 1976 року вона перебувала у трудових відносинах з ГРЕ №37, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія», працюючи техніком-програмістом. 28 лютого 2014 року звільнена з посади у звязку із скороченням чисельності на підставі ст.40 КЗпП України. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 05 травня 2014 року, стягнуто з КП «Кіровгеологія» на її (позивача) користь заборгованість по заробітній платі. Відділом ДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві 20 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, однак до теперішнього часу відповідач рішення суду не виконав. Згідно з виданою відповідачем довідкою, розмір її середньої заробітної плати становить 1 993 грн. 46 коп., а тому КП «Кіровгеологія» має сплатити їй середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з дня звільнення 28 лютого 2014 року і до 16 листопада 2015 року, що загалом складає 20 місяців 16 днів та становить 40 925 грн. 70 коп. (1 993,46 грн. х 20,53 місяців = 40 925 грн. 70 коп.) Крім того, позивач зазначила, що з вини відповідача їй завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що вона переживає, має душевні потрясіння, порушено її звичний ритм життя, відсутність коштів на найнеобхідніше змушує її постійно докладати зусиль для пошуку грошей щодо організації свого життя, при цьому, відповідач ні в день звільнення і до теперішнього часу так і не провів з нею повний розрахунок, заборгованість по заробітній платі не виплатив, що, в свою чергу, заподіяло їй додаткові моральні страждання, у звязку з чим розмір моральної шкоди оцінила в розмірі 3000 грн. 00 коп. та просила стягнути з відповідача КП «Кіровгелогія». Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити. Представник відповідача КП "Кіровгеологія" в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 04 січня 2016 року, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні. Заслухавши позивача, зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, разом з тим підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці, що [PERSON] з 1976 року перебувала у трудових відносинах з ГРЕ №37, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія», та 28.02.2014 року була звільнена з роботи на підставі ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності штату. Судом також встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 05 травня 2014 року, та в порядку ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України є обовязковим для виконання на всій території України всіма субєктами права, позовні вимоги [PERSON] до КП «Кіровгеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 20 774,28 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. 00 коп. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом також встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 20 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №405/2050/14-ц, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 16 травня 2014 року про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 21 274 грн. 28 коп. Надано строк для добровільного виконання рішення до 27.04.2015 року. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Зазначеним Законом врегульовано правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на зазначене, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144ц13 від 29 січня 2014 року). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач [PERSON] мала правові підстави для звернення до суду з зазначеним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після ухвалення на її користь 24 квітня 2014 року судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, в свою чергу, відповідач, маючи рівні з позивачем процесуальні права щодо подання суду доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, не довів суду шляхом подання в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів відсутність його вини у не проведенні з позивачем розрахунку при звільненні з виплатою належних позивачу сум. Як на підстави позовних вимог позивач посилалася на рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 24 квітня 2014 року, та наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведений позивачем, виходячи з довідки ГРЕ №37 КП «Кіровгеологія» від 09 листопада 2015 року №2/291 про розмір середньомісячної заробітної плати, яка складає 1 993 грн. 46 коп. на місяць. Більш того, відповідно до довідки ГРЕ № 37 КП «Кіровгеологія» від 09.11.2015 року № 2/291 середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 1 993,46 грн. Повний розрахунок по заробітній платі перед колишнім працівником відбувся 06 листопада 2015 року. Зазначений факт щодо проведення відповідачем розрахунку 06.11.2015 року позивачем не заперечувався. Довідки про розмір середньоденної заробітної плати сторонами на час судового розгляду справи не надано, Позивач звернулася до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.02.2014 року по 16.11.2015 року (20 місяців 16 днів) в сумі 40 925 грн. 70 коп.(20,53 місяців період затримки х 1993 грн. 46 коп. середньомісячна заробітна плата = 40 925 грн. 70 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку), з яким, а також періодом стягнення середнього заробітку суд не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 із змінами, - нарахування виплат проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середній заробіток за час затримки розрахунку визначається шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів; (відповідно до довідки середньомісячний заробіток позивача становить 1 993 грн. 46 коп., який необхідно розділити на 22 робочих дні (грудень 2013 року 22 робочі дні, січень, 2014 року 21 робочий день) = 90 грн. 61 коп. середньоденний заробіток). Середньоденний заробіток в розмірі 90 грн. 61 коп. х 426 робочих днів за період з 01.03.2014 року по 05.11.2015 року, що становить 38 599 грн. 86 коп., - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який слід стягнути з відповідача на користь позивача. Позивачем [PERSON] пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. 00 коп., які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ( зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Приймаючи до уваги, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2014 року на користь позивача стягнуто моральну шкоду з відповідача, при цьому, позивачем на обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, не надано доказів того, в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань, на підставі чого, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди за їх необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп., за позовну вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за весь час затримки). Відповідно до ст. ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 16 ЦК України,

Outcome: partial