Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вказаним вище позовом просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: с. Ладинка, вул. Урожайна, буд. № 5, Чернігівського району Чернігівської області, як за спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої 12 жовтня 1994 року, мотивуючи свої вимоги тим, що оскільки правовстановлюючий документ на будинок було втрачено, вона позбавлена можливості оформити спадщину на своє імя. Позивач в судове засідання не зявилася, надала повноваження на представлення її інтересів своєму представнику адвокату [PERSON] (а.с. 22). Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не з»явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.47). Відповідач - територіальна громада села Ладинка в особі Ладинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області в судове засідання явку свого представника не забезпечила, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, позов визнають ( а.с.41). Третя особа Чернігівська районна державна нотаріальна контора про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про свою згоду на участь у справі не заявила, свого представника в судове засідання не забезпечила, а тому відповідно до ч.3 ст.36 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за заповітом, підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року (№ 6-54цс12), прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, в якій зазначено, що відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обєкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок по вул. Урожайна,5 у с. Ладинка, Чернігівського району, Чернігівської області був побудований у 1975 році [PERSON] та її чоловіком [PERSON] Єлисеєвичем. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії ІІ-ЕЛ №384542, [PERSON] Єлисеєвич помер 24.06.1989 року ( а.с.48). Після його смерті, даний житловий будинок в погосподарський книзі був зареєстрований на ім.»я [PERSON]. До набрання чинності Законом Української РСР «Про власність» зазначена садиба мала статус колгоспного двору. Станом на 15 квітня 1991 року, тобто на час набрання чинності названим вище Законом, головою колгоспного двору була [PERSON], членів колгоспного двору не було. Земельна ділянка за вказаною адресою виділялась колгоспом під забудову [PERSON] Єлисеєвичу, а після його смерті перейшла в користування [PERSON]. Дані обставини підтверджуються довідками Ладинської сільської ради на а.с.43-45. Виходячи з роз»ясень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Таким чином, [PERSON], після смерті чоловіка мала права на все майно колгоспного двору і набула права приватної власності на будинок № 5 по вулиці Урожайна в с. Ладинка Чернігівського району та області. [PERSON] померла 12 жовтня 1994 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть АКН 984001 ( а.с.11 ). На день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала одна [INFO] ( а.с.42) За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши 18 червня 1993 року заповіт на користь [PERSON], дублікат якого знаходиться на а.с.3. Як вбачається з постанови нотаріуса Чернігівської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 26.06.2015 року, спадщину за заповітом після смерті [PERSON] прийняла її донька [PERSON], якій відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок у зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документу ( а.с.32). Отже, до позивача [PERSON], як до спадкоємця за заповітом, на спірний будинок перейшли всі права, що належали на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] З довідки Чернігівського районного бюро технічної інвентаризації за № 96/1 від 22.07.2015 року вбачається, що право власності на спірний будинок зареєстровано за [PERSON] згідно свідоцтва про право власності (а.с.40). Позивач у своєму позові стверджує, що оригінал правовстановлюючого документа на будинок було втрачено, отримати дублікат свідоцтва про право власності на спірний будинок, позивач не може в зв»язку з припиненням повноважень органів місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Як зазначалося вище, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, про що приватним нотаріусом винесено постанову. Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Видати дублікат документа, у разі його зіпсування або втрати, може видати лише суб»єкт, що видав такий документ, його правонаступник або архівною установою (якщо передбачається передача документів до архіву). Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07 лютого 2002 року №7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18.02.2002 року за №157/6445, відповідно до якого органи місцевого самоврядування проводили оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності, втратило чинність з 01.01.2013 року. Відповідно до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», повноваженнями з видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно та відповідно його дубліката, з 01.01.2013 року наділені державні реєстратори прав на нерухоме майно. Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлена можливості відновити свої права у позасудовому порядку, а тому її права підлягають судовому захисту, шляхом визнання за нею права власності. Як вбачається з копії технічної документації, проведеної станом на 30 березня 2015 року (а.с.6-9), вартість житлового будинку по вул. Урожайна,5 в с. Ладинка, Чернігівського району становить 79331 грн. Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до набрання чинності новим Цивільним кодексом України, тому, виходячи з Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України та постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року, до даних правовідносин застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. На підставі викладеного,

Outcome: approved