Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Військова академія (м. Одеса) звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] втратившими право користування приміщенням [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. Будівлі військового містечка №17, зокрема і будинок [ADDRESS] , є військовим майном, яке, на даний час, знаходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії (м. Одеса), про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка №17 від 20.08.2013 р. Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.01 року №Д-14 "Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей", вищевказана будівля [NUMBER] переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час, будівля [NUMBER] використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців. КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом МОУ 03.07.2013 року №448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно- експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі Положення) та Положення про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. ст. 29, 30 ЖК УРСР. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкти нежитлового фонду, а зокрема і будівля [NUMBER], що розташована у військовому містечку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , є військовим майном та згідно зі ст.4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» перебувають на обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Міністерства оборони України. Статусу службового житла будівля [ADDRESS] не має, являється військовим майном та використовується як гуртожиток. Відповідачі були зареєстровані у 2004 році за адресою: [ADDRESS] , їм було надано у тимчасове користування приміщення [NUMBER] буд. [NUMBER] за цією ж адресою, дане приміщення було надане для тимчасового проживання чоловікові відповідача [PERSON] з сім`єю, при цьому ордер на вселення вони не отримували, договору оренди (найму) на проживання - не укладали, фактично вселилися до спірного жилого приміщення за усною домовленістю, всупереч житловому законодавству Після отримання у м. Одесі квартири, відповідачі оформили на неї право власності та з того часу у спірному житлі не проживають, однак приміщення не звільнили. Позивач зазначає, що до переведення чоловіка [PERSON] у м. Одесу, ними була також отримана трикімнатна квартира у м. Миколаєві. На квартирному обліку осіб, які потребують покращення житлових умов, відповідачі не перебувають, що підтверджується відповідною довідкою житлової комісії. На даний час у приміщенні [NUMBER] буд.[NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі, а також малолітня [PERSON] . Місце проживання відповідачів позивачеві невідоме, факт їх відсутності за місцем своєї реєстрації понад шість місяців підтверджується актами про не проживання. Будинок являється відомчим, перебуває на балансі позивача, використовується як гуртожиток для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують житла. Реєстрація відповідачів, котрі не проживають на спірній житловій площі, перешкоджає позивачеві у здійсненні його прав щодо житла, можливості надання цього приміщення іншим військовослужбовцям, котрі перебувають на обліку та потребують поліпшення житлових умов. 30.11.2020 року представником відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову. В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідачі не отримували ордер на вселення у спірне приміщення, так як воно не є житловим, та не має статусу гуртожитку. Відповідачі уклали безстроковий договір оренди (найму) на проживання у спірному приміщенні шляхом фактичного оплатного користування за згодою позивача. Недотримання письмової форми договору найму не тягне його недійсність, оскільки це не передбачено законодавством. Відповідачі заперечують обставину, що не користуються спірним приміщенням, вони постійно в ньому проживають. 20.04.2021 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що фактичне проживання відповідачів неодноразово перевірялось представниками позивача у складі комісії згідно актів перевірки від 29.08.2019 року, 06.11.2019 року та 27.03.2020 року. Не зважаючи на наявність на території Військової академії правил пропускного режиму, постійну перепустку на прохід на територію Військової академії відповідачі не отримували. Представник позивача у відкритому судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у відкритому судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність до суду не подав. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають зважаючи на наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що будівлі військового містечка №17, зокрема і будинок [ADDRESS] , є військовим майном, яке знаходиться на балансі Військової академії (м. Одеса), про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка №17 від 20.08.2013 р. (а. с. 19). Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.01 року №Д-14 "Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей", вищевказана будівля [NUMBER] переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час, будівля [NUMBER] використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців. [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані 29 вересня 2004 року за адресою: [ADDRESS] , як члени сім`ї військовослужбовця. Відповідачам було надано у користування приміщення [NUMBER] буд.[NUMBER] за цією ж адресою для проживання. Ордер на вселення відповідачі не отримували, договір оренди (найму) вказаного приміщення - в письмовій формі не укладався. Після реєстрації місця проживання відповідачі фактично вселилися до спірного приміщення та стали використовувати його для проживання. Крім відповідачів у спірному приміщенні з 10 лютого 2015 року зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачі у спірному приміщенні не проживають понад шість місяців, що є правовою підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним приміщенням в порядку ст. 72 ЖК УРСР. Крім того, позивач посилається на те, що відповідачам на праві власності належить інше нерухоме майно в м. Одесі та м. Миколаїв, та на квартирному обліку осіб, які потребують покращення житлових умов, відповідачі не перебувають. Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному приміщенні понад шість місяців, що є підставою для застосування до спірних відносин правової конструкції статті 72 ЖК УРСР, позивачем надано копії актів перевірки спірного житлового приміщення від 29.08.2019 року, від 06.11.2019 року, 27.03.2020 року (а. с. 10-12). Отже, визначальним у вирішенні спору є доведення факту не проживання відповідачів у спірному приміщенні понад шість місяців, та наявність іншого житла, на підставі чого суд встановлює наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в порядку ст. 72 ЖК УРСР. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд, враховуючи вказані норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження не проживання відповідачів у спірному приміщенні та наявності у них іншого житла. Надані позивачем акти про не проживання відповідачів у спірному приміщенні спростовуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказані свідки підтвердили факт постійного проживання [PERSON] у спірному приміщенні. При цьому, показання свідків були чіткими, послідовними та такими, що не суперечили показанням інших свідків. За таких обставин суд надає перевагу показанням свідків, попереджених про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, перед копіями актів про не проживання відповідачів, які складені та підписані посадовими особами та особами, які перебувають у трудових відносинах із позивачем. Факт постійного користування відповідачами спірним приміщенням підтверджується копіями квитанцій про оплату за користування кімнатою [ADDRESS] (а. с. 61-62). Обґрунтовуючи позов, позивач не довів в ході розгляду справи і наявність у відповідачів на праві власності нерухомого майна в м. Одесі та м. Миколаїв. Разом із цим, представником відповідача [PERSON] надано відомості з реєстру прав власності нерухомого майна, із яких вбачається, що квартира [ADDRESS] з 16.05.2017 року не належить [PERSON] , а є у власності іншої особи ( а. с. 131-133). Відсутність у [PERSON] нерухомого майна в м. Миколаїв підтверджується копією постанови в. о. начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гордашко О.В. від 16.02.2021 року, відповідно до якої відомості про наявне у боржника [PERSON] нерухоме майно відсутні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Outcome: dismissed