Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, посилаючись на те, що вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2004 року, проте спільне подружнє життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не живуть однією сім»єю та за різними адресами з січня 2012 року з тих підстав, що мають різні характери та погляди на життя, а тому шлюб не може в подальшому існувати. Від шлюбу мають двох дочок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач працює, має регулярний дохід, проте з 2012 року не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, які проживають разом з нею та знаходиться на її утриманні, тому вона бажає отримувати аліменти в примусовому порядку, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити, посилаючись на вимоги чинного законодавства щодо обов»язку батька дітей сплачувати аліменти на їх утримання. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с.17). За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за згодою позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши інші матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 28 серпня 2004 року зареєстрованому в Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім»ї, актовий запис № 1030 (а.с.6) Від шлюбу сторони мають двох дочок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.10, 11). Відповідач не спростовує батьківство дітей. Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та проживають за різними адресами з 2012 року. Від можливості призначення судом строку на примирення позивач відмовилася, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вона свідомо прийняла рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивач довів дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте, судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім»я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають за різними адресами з 2012 року, відповідач з вказаного часу не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дітей, які проживають разом з позивачкою (а.с.4). Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дітей, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, на утриманні якої знаходяться малолітні дітини, їх стан здоров»я, потреби, та відповідача, який працює, окрім дочок [PERSON] та [PERSON] має неповнолітню дитину від попереднього шлюбу, й має достатні можливості сплачувати аліменти на їх утримання. Суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дітей, дісної участі батьків у їх утриманні, підлягають стягненню на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 30% від заробітку/доходу відповідача до повноліття старшої дитини, а потім в розмірі 25% до повноліття молодшої дитини, оскільки судом встановлено, що відповідач окрім вказаних двох дітей має ще одну дитину, має можливість сплачувати аліменти на їх утримання у визначеному судом розмірі, що є достататніми й можливими як для стягувача, так й отримувача аліментів. Відповідно до п.п.4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. Відповідно, на кожну дитину відповідача припадає 16,6% його заробітку (доходу). Тому, визначена судом частка у розмірі 30% від заробітку (доходу) платника аліментів є прийнятною як для платника, так й отримувача аліментів. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 15 квітня 2014 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1), тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з вимогою про стягнення аліментів відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, ст.ст. 110-112, 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1, 91 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: partial