Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - окрему двокімнатну квартиру, загальною площею 46,6 кв.м, у тому числі житловою площею - 25,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості [PERSON] в розмірі 220 358,66 грн., яка утворилась внаслідок невиконання ним зобов`язань за кредитним договором №22033058 від 16.04.2008 року перед АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії-Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Окрім того, позивач просить покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 181,20 грн. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 09.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 12.08.2021 року. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 12.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 21.09.2021 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву від 01.07.2021 року, в якій просив розглядати справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені в порядку, визначеному ст.11 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» шляхом опублікування на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик. Окрім того, відповідачі [PERSON] (місце перебування на обліку як ВПО: [ADDRESS] ) та [PERSON] (місце перебування на обліку як ВПО: [ADDRESS] ), також повідомлялись про час та місце розгляду справи шляхом направлення поштових повідомлень за місцем перебування на обліку як внутрішньо переміщені особи, відповідно до інформації міністерства соціальної політики від 11.05.2021 року. Заяви про розгляд справи за їх відсутністю суду не надали, про причини неявки не інформували. Відзиви на позов не подані. З огляду на наведене, відповідно до ст.280 ЦПК України, суд дійшов до висновку щодо наявності правових підстав для ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: 16 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений кредитний договір №22033058. Відповідно до зазначеного кредитного договору, [PERSON] отримав кредит, а саме грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн. на споживчі потреби, строком на 10 років, за умови сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 22% річних, з остаточним терміном повернення не пізніше 15 квітня 2018 року. Згідно підпункту 1.5 кредитного договору, позичальник зобов`язався щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 2 083,33 грн. та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в АТ «Ощадбанк», починаючи з 01 травня 2008 року, на відповідні рахунки Позичальника, відкриті у філії - Київське відділення №7956 м.Донецьк ВАТ «Ощадбанк» (а.с.38-41). Додатковою угодою №1 від 26 серпня 2011 року у п.п.1.5. кредитного договору було внесено зміни, та викладено у наступній редакції: «Позичальник зобов`язується щомісячно до останнього робочого дня кожного місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 2 083,33 грн. та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в АТ «Ощадбанк», починаючи з 01 вересня 2011 року, на відповідні рахунки Позичальника, відкриті у філії - Київське відділення №7956 АТ «Ощадбанк» (а.с.52). Позивачем всі зобов`язання за кредитним договором були виконані належним чином, [PERSON] було надано кредит готівкою одноразово з кредитного рахунку № [NUMBER] в сумі 250 000,00 грн. Натомість, Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Умовами укладеного кредитного договору, а саме, п.1.2 останнього, передбачено дату остаточного повернення кредиту - 15.04.2018 року. Однак, у встановлений строк Позичальник кредитні кошти та проценти за користування кредитом у встановленому договором порядку та розмірі Банку не повернув. Станом на 15 березня 2021 року основна заборгованість Позичальника за кредитним договором становить 220 358,66 грн., що складається з 89 576,12 грн. - простроченої заборгованості за основним боргом; 61 793,46 грн. - простроченої заборгованості за відсотками; 28 395,32 грн. - втрат від інфляції на суму простроченого кредиту; 22 251,61 грн. - втрат від інфляції на суму простроченої заборгованості за відсотками; 10 268,99 грн. - 3% річних на суму простроченого кредиту; 8 073,16 грн. - 3% річних на суму простроченої заборгованості за відсотками. Розмір основної заборгованості Позичальника за кредитним договором №22033058 від 16.04.2008 року підтверджується випискою з банківського рахунку Позичальника, яка є первинними документами в розумінні ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та розрахунком заборгованості (а.с.7-28). В забезпечення виконання умов кредитного договору №22033058 від 16 квітня 2008 року, між позивачем та відповідачами у справі ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) був укладений Іпотечний договір від 16 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О.Є. 16.08.2008 року за реєстровим №2856 (а.с.47-51). Відповідно до п.1.2 Іпотечного договору, позивачу в забезпечення кредитного договору було передане в іпотеку нерухоме майно, а саме: окрему двокімнатну квартиру, загальною площею 46,6 кв.м, у тому числі житловою площею - 25,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №275941866 від 21.09.2021 року, сформованою суддею Довженко О.В., квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності, 4688, 31.05.2007 року, видано Управлінням комунальних ресурсів, є приватною спільною частковою власністю та належить по 1/4 частині [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру Іпотек вказаної інформаційної довідки, 16.04.2008 року приватним нотаріусом Кандзюба О.Є. зареєстровано договір іпотеки, 2856, об`єкт обтяження - квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Натомість, доказів на спростування викладених в позові вимог, у тому числі доказів повного чи/або часткового погашення спірної заборгованості, чи/або доказів невиконання/неналежного виконання позивачем обов`язків за кредитним договором, відповідачами суду не надано. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст.16 ЦК України, одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Згідно ст.1 Закону України «Про заставу» та ст.572 ЦК України, застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст.19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання. забезпеченого заставою, воно не буде виконано. За ч.1 ст.589, ч.ч.1, 2 ст.590 ЦК України, в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст.572, 575 ЦК України, в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Іпотека є окремим видом застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Згідно ст.ст.38,39 Закону України «Про іпотеку», предмет іпотеки, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення, може бути реалізований на прилюдних торгах. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, шляхом продажу на прилюдних торгах. Слід зауважити, що реалізація права позивача звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку від позасудового врегулювання спору не залежить . Суть іпотеки, як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов`язань, полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. З огляду на наявність в матеріалах справи доказів неналежного виконання Позичальником (відповідачем-1) умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, та, в свою чергу, відсутність доказів на спростування викладених в позові обставин з боку відповідачів, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову та наявність правових підстав для його задоволення. Згідно з положеннями ч.1 ст.39 Закону України "Про іпотеку", в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що у зв`язку з тим, що з моменту ухвалення судом рішення та фактичною реалізацію предмета іпотеки ціна останньої може суттєво змінитись, звернення стягнення на предмет іпотеки слід здійснювати шляхом проведення прилюдних торгів, за початковою ціною, визначеною за процедурою, яка передбачена Законом України «Про виконавче провадження», на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або належним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України в постановах від 10 червня 2015 року (№6-449цс15), 3 лютого 2016 року (№6-2026цс15), 21 жовтня 2015 року (№6-1561цс15), 8 червня 2016 року (№6-1239цс16). Необхідно зауважити, що судом при прийнятті рішення враховано висновок, викладений в рішенні Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року №8-р/2020 щодо наслідків переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. Так, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Конституційний Суд України зазначає, що положення частини першої статті 23 Закону №898, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Разом з цим, згідно зі ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія, зокрема, ст.ст.41, 43-47 (щодо реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Норма цієї статті діє у порядку виконання судового рішення та не впливає на право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року №1275-р, м.Донецьк, де розташоване заставне майно, віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. На час дії ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» унеможливлюється фактична реалізація права іпотекодержателя, позивача, на реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах. В той же час, положеннями ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не зупиняють дію ст.39 Закону України «Про іпотеку» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду. Зупинення положень Закону України «Про іпотеку» в частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах є фактично відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, а відтак не передбачають втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір в сумі 6 181,20 грн. покладається на відповідачів в рівних частинах. Необхідно зазначити при цьому, що розмір судового збору за подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки обчислений відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про судовий збір», виходячи із встановленої договором іпотеки вартості заставного майна в сумі 412 080,00 грн. (Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 02.10.2019 року у справі №307/23/18).

Outcome: approved