Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Президент», про розірвання договору надання інформаційно-посередницьких послуг та відшкодування збитків. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 10.11.2020 року, було задоволено клопотання представника позивача та залучено в якості співвідповідача - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що 13.06.2019 року з метою придбання житлової нерухомості він звернувся до філії № 6 агентства нерухомості «Президент», директором якої представилась [PERSON] , та за результатами спілкування з якою було досягнуто згоди, про надання позивачу агентством послуг по придбанню об`єкта нерухомості, за адресою: [ADDRESS] , про що було укладено відповідний договір про надання інформаційно-посередницьких послуг, від 13.06.2021 року. Позивач вказав, що, відповідно до умов договору, [PERSON] надає громадянину [PERSON] перелік послуг вказаний у п. 1.1. вищезазначеного договору. Договірна ціна обслуговування незалежно від обсягу наданих послуг становить 44710 гривень, що еквівалентно 1700 доларів США, за курсом НБУ (п. 2.2 договору). Відповідно до умов п. 2.3 Договору, сплату за обслуговування Замовник зобов`язується провести частинами: а)при укладенні цього договору Замовник сплачує 31560 гривень, що еквівалентно 1200 доларів США, за курсом НБУ; б) решту у розмірі 13150 гривень, що еквівалентно 500 доларів США, за курсом НБУ Замовник повинен сплатити в момент нотаріального посвідчення відповідної угоди по відчуженню об`єкта нерухомості, вказаного в п. 1.1, але в будь-якому випадку до припинення терміну дії цього договору. На виконання вимог п. п. а) п. 2. 3. Договору, ним було передано [PERSON] оплату за обслуговування, у розмірі 31560,00 гривень, що еквівалентно 1200,00 доларів США за курсом НБУ на момент передачі коштів. Також, позивач вказав, що, того ж дня, 13.06.2019 року громадянкою [PERSON] з однієї сторони та громадянином [PERSON] з іншої сторони, за участю фізичної особи-підприємця, громадянки [PERSON] , було оформлено попередній договір, згідно якого, сторони договору приймають на себе взаємні зобов`язання укласти в строк до 25.06.2019 року угоду з відчуження, якою [PERSON] передає у власність [PERSON] нерухоме майно, двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі реєстрації, а [PERSON] прийме об`єкт і сплатить [PERSON] грошову суму у розмірі 894200,00 грн., що еквівалентно 34000,00 доларів США за курсом НБУ. Позивач стверджує, що згідноп.1.3. договору, передача продавцем покупцю об`єкта повинна була відбутися протягом 25.06.2019 року, відповідно до акту прийому-передачі, кошти повинні бути сплачені покупцем строком до 25.06.2019 року. Як вказав позивач, на підтвердження намірів Продавця і Покупця, представником [PERSON] на бланку агентства нерухомості «Президент» був оформлений цей попередній договір, від 13.06.2019 року, про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] , підписаний Покупцем [PERSON] та від продавця, [PERSON] , яка діяла за довіреністю. Крім того, позивач вказує, що п. 3.1. попереднього договору визначено, що з метою компенсації Продавцю можливих несприятивих наслідків відмови Покупця укласти основний договір, 13.06.2019 року, Позивачем було передано Продавцю (в особі [PERSON] , яка діяла за довіреністю) завдаток у розмірі 407650,00 грн., що еквівалентно 15500,00 доларів США за курсом НБУ на момент передачі. Однак, як вказав позивач, 01.07.2019 року за домовленістю сторін розрахунок за квартиру було перенесено на 08.07.2019 року. Окрім того, позивач стверджує, що 07.07.2019 року його мати, [PERSON] , яка діяла від його імені, як Покупця передала представнику Продавця, [PERSON] , яка діяла за довіреністю, суму у розмірі 156000,00 грн., що еквівалентно 6000,00 доларів США та в той же день в порушення п. п. б) п. п. 2. 3. Договору, згідно якого сплата за обслуговування повинна відбутися в момент нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу об`єкта нерухомості, сплатила Виконавцю, [PERSON] , послуги за обслуговування у розмірі 500,00 доларів США, що за курсом НБУ, еквівалентно 13150,00 гривень. Також, позивач вказує, що 07.07.2019 року за домовленістю сторін строк розрахунку за квартиру переносився на 08.08.2019 року. Проте, як стверджує позивач, 08.08.2019 року передання та підписання договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна, квартири за адресою: [ADDRESS] , не відбулося, оскільки, як згодом стало відомо позивачу з Єдиного державного реєстру судових рішень, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси, від 18.09.2019 року, був проведений огляд нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , в ході якого встановлено проведення будівельних робіт чотирьох поверхового будинку зі змінами геометричних параметрів та розширення фундаменту під вищезазначеним будинком. Позивач вказав, що постановою слідчого, від 24.09.2019 року, в ході кримінального провадження № 12019160470002972 за ст. 356 КК України, будинок [ADDRESS] , було визнано речовим доказом. 03.10.2019 року на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси, від 02.10.2019 року, по справі № 521/16171/19 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт та заборонено розпоряджатися даним майном. Крім того, позивач вказав, що згодом, ретельно вивчивши умови договору йому стало зрозуміло, що він складений виключно на користь ТОВ «Президент», а в договорі взагалі не зазначено строк його дії (п. 2.1). На думку позивача, директор філії № 6 агентства нерухомості «Президент», [PERSON] , була обізнана щодо неможливості укладання угоди договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] ., оскільки є одночасно і представником агентства нерухомості «Президент» і представником за довіреністю Продавця [PERSON] , але не проінформувала його про наявність обставин, які унеможливлюють проведення будь-яких дій по відчуженню нерухомого майна з чого слідує, що агентство нерухомості «Президент» в особі Директора філії № 6 Гречанової О.П. не виконало свої обов`язки за договором про надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об`єкта нерухомості. Зазначені обставини, як стверджує позивач, завдали йому моральної шкоди, оскільки погіршились стан його здоров`я, спокійний сон. Наразі у позивача наявне відчуття тривоги за витрачені гроші та час, а інформація про арешт майна лише посилила його страждання. Враховуючи викладене, позивач, просив суд: розірвати договір, від 13.06.2019 року між ним та ТОВ «Президент» про надання інформаційно-посередницьких послуг по відчуженню об`єкта нерухомості, зобов`язати ТОВ «Президент» повернути йому грошові кошти у розмірі 44710,00 грн., стягнути з ТОВ «Президент» на його користь моральну шкоду, у розмірі 24000,00 грн. та судові витрати, у розмірі 24000,00 грн. Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, до канцелярії суду його представник надала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги про розірвання договору, повернення грошових коштів та стягнення моральної шкоди і судових витрат, підтримала, просила їх задовольнити (а. с. 162). Представник відповідача, ТОВ «Президент», у відкрите судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив залишити без задоволення (а. с. 163). Крім того, до канцелярії суду цим представником було подано відзив на позов, в якому він вказав, що спірний договір є посередницьким договором, тобто договором про надання послуг та він не має відношення до споживання. Також, представник вказав, що між позивачем та ТОВ «Президент» не укладався жоден договір, а оскаржуваний договір укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка в свою чергу лише використала шаблон договору, в який було внесено зміни у відповідності до правочину та яка не діяла від імені ТОВ «Президент», а тому останнє не є стороною правочину. Представник відповідача вказав, що ТОВ «Президент» не надавало послуги позивачу та не отримувало жодних грошових коштів від нього. Враховуючи викладене, представник ТОВ «Президент» просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Як вже було зазначено судом, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 10.11.2020 року, було задоволено клопотання представника позивача, - залучено в якості співвідповідача - [PERSON] . У відкрите судове засідання відповідач, [PERSON] не з`явилась, до канцелярії суду її представник подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, позовні вимоги не визнав (а. с. 164). Крім того, до канцелярії суду від цього представника надійшли пояснення, в яких він вказав, що позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, які саме послуги замовляв позивач (відповідно до п. 1.2 договору) та які саме послуги отримав. Представник [PERSON] вказав, що, відповідно до останніх умов попереднього договору, від 13.06.2019 року продавець та покупець погодили підписання договору купівлі-продажу на 08.07.2019 року, а слідчий суддя Передерко Д.П., своєю ухвалою наклав арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , лише 02.10.2019 року. З огляду на вказане, представник стверджує, що [PERSON] не могла знати та попередити позивача про накладений ухвалою слідчого судді, арешт нерухомого майна, оскільки такий арешт не має жодного відношення ні до умов інформаційно-посередницького договору, від 13.06.2019 року, ні до умов попереднього договору про намір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Також, представник вказує, що позивачем не надано жодних доказів, що підписання договору купівлі-продажу квартири не відбулось з вини відповідача [PERSON] .. Окрім того, представник вказав, що матеріали справи не містять жодного доказу, який би засвідчив факт передачі грошових коштів у матеріалах справи. У зв`язку з викладеним, представник [PERSON] вказав, що підстави для задоволення позову відсутні. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Судом встановлено, що 13.06.2019 року між [PERSON] (Виконавець) та [PERSON] (Замовник) укладено Договір на надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] , предметом якого є надання Замовнику інформаційно-консультативних послуг у визначених договором об`ємах та строках, за вказану у договорі грошову винагороду (п. 1. 1.) (а. с. 10). Згідно п. п. 1.2 Договору, обслуговування вказане в пункті 1.1. включає в себе послуги, які надаються за вимогою Замовника: початкові консультації фахівців; комп`ютерний підбір варіантів; виділення персонального фахівця для пошуку і підбору об`єктів; попередня оцінка вибраних об`єктів; інформаційно-довідкове обслуговування (а. с. 10). 13.06.2019 року громадянкою [PERSON] з однієї сторони та громадянином [PERSON] з іншої сторони, за участю фізичної особи-підприємця, громадянки [PERSON] , було оформлено попередній договір, згідно якого, сторони договору приймають на себе взаємні зобов`язання укласти в строк до 25.06.2019 року угоду з відчуження, якою [PERSON] передає у власність [PERSON] нерухоме майно, двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності, на підставі реєстрації, а [PERSON] прийме об`єкт і сплатить [PERSON] грошову суму у розмірі 894200,00 грн., що еквівалентно 34000,00 доларів США за курсом НБУ (а. с. 11 - 12). Відповіднодо п. п. 1.3., 1.4. зазначеного попереднього договору, передача продавцем покупцю об`єкта повинна була відбутися протягом 25.06.2019 року відповідно до акту прийому-передачі. Кошти повинні бути сплачені покупцем строком до 25.06.2019 року (а. с. 11). У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. ч. 4, 5 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписами ч. ч. 1, 2 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною другою статті 903 ЦК України зазначено, у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Суд зазначає, що, як вбачається з Договору про надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об`єкта нерухомості, від 13.06.2019 року, та Договору про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, від 13.06.2019 року, при їх укладенні між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним. Тобто, позивач погодився на умови договору як такі, що його влаштовували. Зазначене сторонами не заперечується та не оспорюється. Проте, як вказує позивач, вже після укладення договору, ретельно вивчивши умови договору йому стало зрозуміло, що договір складений виключно на користь ТОВ «Президент» та в ньому взагалі не зазначено строк дії. У відповідності до положень ст. 905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, або іншими нормативно-правовими актами. Тобто, однією з істотних умов такого договору є строк договору. В Рішенні Конституційного Суду України, від 11 липня 2013 року, № 7-рп/2013, (Справа № 1-12/2013), зазначено, що Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. При цьому, для цілей застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Суд приймає твердження позивача, що сторонами, при укладенні договору, не було дотримано вимог щодо строку договору, також про те, що умови договору викладені в більшій мірі на користь Виконавця, однак зазначає, що законодавством передбачені інші способи захисту прав сторони правочину у разі недодержання всіх істотних умов договору, чи, якщо такі умови є несправедливими. Проте, згідно наданої до суду, ксерокопії договору про надання інформаційно-посередницьких послуг, від 13.06.2021 року, відповідно до умов якого, [PERSON] надає громадянину [PERSON] перелік послуг зазначений у п. 1.1. договору. Тобто, стороною цього договору не вказано агентство нерухомості «Президент» , а саме: [PERSON] . Однак, цей договір складено рукописним текстом на бланку агентства нерухомості «Президент» (а.с.10). Також, у відповідності до наданої до суду ксерокопії попереднього договору, від 13.06.2019 року, про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] , підписаного Покупцем [PERSON] та від імені продавця, [PERSON] , яка діяла, як вказано, за довіреністю, він рукописним текстом складений на бланку агентства нерухомості «Президент» (а.с.11). Проте, належних доказів того, що [PERSON] , працює в агентстві нерухомості «Президент», та, що вона, як стверджує позивач, являється директором філії № 6 агентства нерухомості «Президент», позивачем, ні при поданні позову до суду, як того вимагають діючі норми законодавства, ні під час розгляду справи до суду надано не було, хоча суд неодноразово відкладав та переносив розгляд справи, надаючи можливість позивачу та його представникам, на підтвердження своїх позовних вимог, надати до суду докази. Між тим, суд звертає увагу учасників справи на те, щоприписами частини першої ст. 84 ЦПК України, законодавцем встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Обов`язок надання доказів до суду, законодавцем покладено саме на учасників справи. Так, частиною другою ст. 83 ЦПК України законодавцем встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. У відповідності до частини першої ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Проте, клопотання про витребування доказів судом, ні в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 ЦПК України, ні під час розгляду справи судом, ні позивачем, ні його представниками до суду не було надано. Також, позивач, або його представники, у відповідності до ч.3 ст 116 ЦПК України, мали можливість звернутись до суду з заявою про забезпечення доказів і після подання позовної заяви. Проте, і цією нормою закону, ні позивач, ні його представники, не скористались та не звернулись до суду з заявою про забезпечення доказів. Доказів того, що [PERSON] , працює в агентстві нерухомості «Президент», та, що вона являється директором філії № 6 агентства нерухомості «Президент», відповідачами до суду під час розгляду справи також надано не було. Більш того, агентство нерухомості «Президент» заперечує що така особа - [PERSON] підписуючи договір, діяла від імені агентства нерухомості «Президент» (а.с.79). Крім того, як вже зазначалось судом, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 10.11.2020 року, було задоволено клопотання представника позивача та залучено в якості співвідповідача - [PERSON] . Проте, після задоволення такого клопотання, ні позивачем, ні його представником до суду не було заявлено позовних вимог до залученої ухвалою суду в якості співвідповідача, [PERSON] , не було надано жодних уточнень щодо позовних вимог та останні залишилися в редакції, викладеній в позовній заяві. Тобто, позовних вимог до відповідача [PERSON] позивачем не заявлено. Так, згідно до тексту позовних вимог, [PERSON] просить суд: -розірвати договір, від 13.06.2019 року, між ним та ТОВ «Президент» про надання інформаційно-посередницьких послуг по відчуженню об`єкта нерухомості; -зобов`язати ТОВ «Президент» повернути йому грошові кошти у розмірі 44710,00 грн.; -стягнути з ТОВ «Президент» на його користь моральну шкоду, у розмірі 24000,00 грн.; -стягнути з ТОВ «Президент» на його користь судові витрати, у розмірі 24000,00 грн.. Тобто, з наведеного тексту позовних вимог, не вбачається жодної вимоги до [PERSON] .. У постанові Великої Палати Верховного Суду, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав позову, є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно частин 1, 4 статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Судом було залучено у справі в якості співвідповідача, [PERSON] , але вимог до неї позивачем заявлено не було. Стосовно долученої стороною позивача фотографії, на якій зображена особа жіночої статі, та яка, за твердженням позивача є, [PERSON] , а також фотографії фасаду будівлі з вивіскою "Президент", то суд не може прийняти їх до уваги, оскільки вказані фото жодним чином не підтверджують заявлених позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу на те, що, умовами Договору про надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об`єкта нерухомості, від 13.06.2019 року, не передбачено обов`язку щодо зобов`язання третіх осіб до вчинення правочину. Водночас, стосовно тверджень відповідача, що стороною позивача не надано жодних доказів щодо грошових коштів за послуги, то суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.09.2020 року, у господарській справі № 916/667/18 не погодилася з висновком суду апеляційної інстанції, де було зазначено, що «пункт 5 Договору від 03 червня 2016 року не є розпискою про одержання позивачкою оплати за частку, що відчужується, позаяк не містить притаманних розписці відомостей: яка особа, кому, коли, у якій сумі та згідно з яким правочином (або у зв`язку та перед укладенням якого правочину) передала грошові кошти» та Велика Палата Верховного Суду зазначила, що необхідно розрізняти договір як правочин - з одного боку, і договір як документ - з іншого. Суд зазначає, що п. 2.3 а) Договору про надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об`єкта нерухомості, від 13.06.2019 року, встановлено, що оплату за обслуговування Замовник зобов`язується провести частинами: при укладенні даного Договору Замовник сплачує 31560,00 грн., що еквівалентно 1200 доларів США по курсу НБУ на день здійснення даного Договору. Тобто, в даному випадку має місце, зазначений ВП ВС випадок, коли Договір про надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об`єкта нерухомості, від 13.06.2019 року, окрім правочину, має характер документу, в якому визначено «при заключении настоящего договора Заказчик уплачивает…..гривень». Наведене дає обґрунтовані підстави вважати, що у разі несплати [PERSON] грошових коштів за Договором, такий договір не було б укладено. Разом з тим, твердження позивача, що його матір`ю, [PERSON] , яка діяла від його імені, та сплатила Виконавцю, [PERSON] , послуги обслуговування у розмірі 500,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентом 15150,00 гривень, не підтверджені жодними доказами. Проте, незважаючи на викладене, позовні вимоги [PERSON] задоволеними бути не можуть. Так, частинами 1, 5 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ, який регулює відносини між споживачами і надавачами послуг, визначено, що за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. У разі порушення прав споживача на підприємствах сфери обслуговування продавець (виробник, виконавець) і працівники цих підприємств несуть відповідальність, встановлену законом. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Нормами ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03), від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Суд позбавлений можливості виходити за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирати докази на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги підстави та предмет позову, суд зазначає, що жодної позовної вимоги до відповідача [PERSON] позивачем заявлено не було, доказів того, що в межах заявлених позовних вимог, права та інтереси позивача були порушені саме відповідачем ТОВ «Президент», та, що відповідач [PERSON] виступала повноважним представником ТОВ «Президент» матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Також, з огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні основної позовної вимоги, вимога про стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягає. Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed