Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], за участі третіх осіб [PERSON], приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], Центру надання адміністративних послуг, в якому просив скасувати довіреність реєстр.№80, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON], якою [PERSON] доручив [PERSON] продати належну йому ? частину житлового будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук; визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної частини житлового будинку, посвідчений 13.05.2015 року приватним нотаріусом [PERSON]; зобов'язати Центр надання адміністративних послуг у м. Кременчук скасувати державну реєстрацію цього договору купівлі-продажу частини житлового будинку. В обгрунтування позову зазначено, що [PERSON] належало право власності на 1/2 частину житлового будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук. [PERSON] залежний від алкоголю, перебуває на обліку в Кременчуцькому наркологічному диспансері з 2004 року. 16.01.2015 року особи на ім'я [PERSON], Дмитро та [PERSON], скориставшись тим, що [PERSON] перебуває в стані алкогольного сп'яніння, не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати, привезли його до приватного нотаріуса [PERSON], де шляхом введення в оману змусили підписати документи, зміст яких він не зрозумів. [PERSON] думав, що він підписує розписку про отримання ним грошових коштів. Проте потім з'ясувалося, що [PERSON] посвідчив у нотаріуса довіреність на ім'я [PERSON], якою уповноважив останнього продати належну йому частину будинку. [PERSON] запевнили, що при наданні ним згоди на продаж належної йому частини будинку, він отримає завдаток 15000 грн. та будинок за межами міста Кременчук. Після оформлення зазначених документів, особа на ім'я [PERSON] вирвала у [PERSON] паспорт, а потім його відвезли в будинок до [PERSON]. Коли в травні 2015 року [PERSON] повернувся додому, то дізнався від сестри [PERSON], що його частина будинку продана за 100000 грн. без повідомлення її як співвласника про продаж. При цьому [PERSON] не отримав за продаж належної йому частини будинку ані грошей, ані іншого будинку за містом. Тому [PERSON] вважав, що при продажу належної йому частини будинку були порушені його права, оскільки він не мав наміру продавати належну йому частину будинку, а [PERSON] з іншими особами, скориставшись його алкогольною залежністю, ввівши його в оману, заволодів його майном. Тому [PERSON] звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В обгрунтування позову зазначив, що йому належало право власності на 1/2 частину житлового будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук. [PERSON] стверджував, що зловживає алкоголем. [PERSON] визнав, що висловлювався в присутності [PERSON] про продаж належної йому частини будинку, але не мав наміру реально продавати належне йому майно за безцінь. В січні 2015 року [PERSON] були потрібні грошові кошти для придбання алкоголю, а [PERSON], Дмитро та [PERSON], скориставшись його станом, коли він не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати у зв'язку з перебуванням в алкогольному сп'янінні, відвезли його до нотаріуса [PERSON], де шляхом обману змусили його підписати документи, зміст яких він не зрозумів. Нотаріус дав йому завдаток за продаж будинку - 15000 грн. З цих коштів [PERSON] віддав [PERSON] 4000 грн. на її вимогу. [PERSON] забрала у [PERSON] паспорт. На прохання [PERSON] [PERSON] підписав ще розписку про те, що він отримав від останнього грошові кошти 3000 доларів США за продаж будинку. Але цих коштів [PERSON] не отримував від [PERSON]. Після посвідчення документів у нотаріуса [PERSON] відвезли до [PERSON], де за декілька днів вони разом пропили отримані грошові кошти. Потім [PERSON] жив в селі Кам'яні Потоки, де він працював на прохання [PERSON]. Разом з тим [PERSON] визнав, що до нього не застосовувалося фізичне насильство, його не утримували примусово. Приблизно в травні 2015 року [PERSON] повернувся додому, де сестра [PERSON] повідомила йому, що його частина будинку продана без її попередження за 100000 грн. [PERSON] звертався в міліцію, з приводу обману його при продажу будинку. [PERSON] намагався скасувати видану ним довіреність, якою уповноважив [PERSON] продати будинок, але за відсутності паспорту, він не зміг цього зробити. [PERSON] звертався до міліції з повідомленням про втрату паспорту, таким чином отримав новий паспорт. Внаслідок дій [PERSON], [PERSON] втратив єдине житло. Тому звернувся за захистом до суду. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] підтримав позов про скасування довіреності [PERSON], якою він уповноважив [PERSON] продати від його імені належну йому частину будинку, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку [PERSON], посвідчего нотаріусом [PERSON] Разом з тим, зазначив підставу про скасування визнання недійсними правочинів невиконання [PERSON] свого зобов'язання за укладеними правочинами, а саме не придбання [PERSON] будинку за межами міста Кременчук на отримані від договору грошові кошти. Представник позивача [PERSON] [PERSON], який представляє його інтереси з травня 2017 року на підставі довіреності, підтримав позов про скасування довіреності [PERSON], якою він уповноважив [PERSON] продати від його імені належну йому частину будинку, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку [PERSON], посвідчего нотаріусом [PERSON], з наведених підстав. Стверджував, що [PERSON] зловживає алкоголем, не розуміє значення своїх дій та не керує ними, чим скористалися [PERSON] та його поплічники. Внаслідок обману з боку [PERSON], [PERSON], осіб на ім'я [PERSON] та Дмитро, [PERSON] був позбавлений єдиного належного йому житлового приміщення, не отримав грошові кошти від продажу будинку. [PERSON] [PERSON] та його поплічники заволоділи паспортом [PERSON], чим унеможливили своєчасне скасування ним довіреності, якою [PERSON] було уповановажено продати частину будинку. Таким чином укладені [PERSON] правочини не відповідали його внутрішній волі. Відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, оскільки оспорювані правочини є правомірними, укладені з дотриманням положень закону, відповідали внутрішній волі [PERSON] на продаж будинку. Під час посвідчення довіреності [PERSON] усвідомлював наслідки своїх дій та керував ними, не перебував в стані алкогольного сп'яніння. [PERSON] отримав кошти від [PERSON] за продаж будинку. Спочатку 16.01.2015 року при оформленні довіреності 15000 грн., потім 23.01.2015 року після отримання дублікату правовстановлюючого документи на належну йому частину будинку ще 3000 доларів США. Таким чином [PERSON] вважав, що повністю розрахувався з [PERSON] за продаж його частини будинку. [PERSON] стверджував, що не відбирав у [PERSON] паспорт, не застосовував до нього будь-якого насильства. Укладення правочинів [PERSON] відповідало його внутрішній волі, були вчинені ним добровільно. [PERSON] повідомляв [PERSON] та її чоловіка про те, що [PERSON] продає належну йому частину будинку. Вперше при огляді будинку в січні 2015 року перед оформленням довіреності та передачею грошових коштів, коли [PERSON] показував [PERSON] свою частину будинку для продажу. Потім при оформленні документів на купівлю-продаж частини будинку, коли 13.02.2015 року з дозволу подружжя [PERSON] на територію будинку був допущений спеціаліст КП «Кременчуцьке МБТІ» для оформлення технічного паспорту для продажу будинку. При цьому [PERSON] повідомила, що не бажає купувати частину будинку [PERSON], не скористалась своїм правом переважної покупки як співвласник нерухомого майна. Крім того [PERSON] була повідомлена письмово нотаріусом про її право переважної покупки частки будинку [PERSON] При цьому [PERSON] вказував на невідповідність пояснень [PERSON] фактичним обставинам справи, оскільки хоча вона і стверджувала, що її не повідомляли про намір [PERSON] продати свою частину будинку, проте при цьому до позову саме вона додала копію посвідченої нотаріусом направленої їй заяви [PERSON] з пропозицією придбати належну їй частину будинку. [PERSON] визнав, що в травні 2015 року при оформленні договору купівлі-продажу належної [PERSON] частини будинку отримав від [PERSON] 100000 грн. Відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, оскільки оспорювані правочини є правомірними, укладені з дотриманням положень закону. [PERSON] визнав, що придбав на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.05.2015 року нотаріусом [PERSON], належну [PERSON] частину будинку за 100000 грн. Від імені [PERSON] договір укладався [PERSON], який діяв на підставі доручення. [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти 100000 грн. за придбане майно Третя особа приватний нотаріус [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, оскільки [PERSON] має право сам скасувати видану ним довіреність, проте не звертався з відповідним клопотанням до нотаріуса. А оспорюваний договір купівлі - продажу від 13.05.2015 року є правомірний, укладений з дотриманням положень закону. [PERSON] повідомив, що 16.01.2015 року на прохання [PERSON] ним було посвідчено довіреність, якою останній уповноважив [PERSON] вчинити дії, направлені на продаж належної йому частини будинку. При укладенні правочину [PERSON] пред'явив свій паспорт. При цьому [PERSON] не перебував в стані алкогольного сп'яніння, усвідомлював свої дії, керував ними, правочин уклав добровільно, розуміючи його зміст. [PERSON] роз'яснював [PERSON] зміст, укладеного ним правочину. [PERSON] в квітні 2015 року [PERSON] за повторним звернням [PERSON] посвідчив подану ним заяву-повідомлення співвласнику [PERSON] з пропозицією придбати належну йому частину будинку за 100000 грн. При цьому [PERSON] також пред'явив належний йому паспорт. Після отримання [PERSON] зазначеної заяви, по закінченню місячного строку, за відсутності відповідних пропозицій від [PERSON], [PERSON] посвідчив договір купівлі-продажу належної [PERSON] частини будинку. Від імені продавця [PERSON] на підставі довіреності діяв [PERSON] На момент укладення договору довіреність була чинною, [PERSON] не скасована, цей факт був перевірений. Покупцем по договору був [PERSON] Після укладення договору приблизно в червні 2015 року до [PERSON] звернулися [PERSON] з молодим чоловіком, які спочатку вимагали віддати їм паспорт [PERSON], потім вимагали скасувати довіреність [PERSON] на продаж будинку. Але [PERSON] повідомив, що він не має паспорту [PERSON], та запропонував [PERSON] самостійно звернутися до нього для скасування довіреності, пред'явивши паспорт. Але при цьому повідомив, що договір купівлі-продажу частини будинку, належної [PERSON], вже укладений. Третя особа [PERSON] просила задовольнити позов [PERSON], скасувати довіреність, якою уповноважено [PERSON] продати належну [PERSON] частину будинку, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї частини будинку. [PERSON] повідомила, що вона та її брат [PERSON] є співвласниками будинку, і кожному належить по ? частці. [PERSON] зловживає алкоголем, раніше неодноразово судимий. В травні 2015 року вона дізналася, що без її повідомлення від імені [PERSON] було продано належну йому частину будинку. Цей правочин укладався [PERSON] При цьому [PERSON] не отримав грошові кошти за продаж будинку, чим фактично був позбавленний обманним шляхом єдиного належного йому житлового приміщення. Разом з тим, [PERSON] визнала, що в січні 2015 року до неї звертався [PERSON], який з її дозволу оглядав належну [PERSON] частину будинку, та правовстановлюючі документи, в лютому за участі спеціалістів проводив огляд для складання технічної документації на будинок. Визнала, що подавала до позову нотаріально-посвідчену заяву [PERSON] з пропозицією їй придбати у нього частину будинку. Повідомила, що після того, як вона дізналася від [PERSON] про продаж частини будинку [PERSON], вона разом з сином і братом зверталися до нотаріуса [PERSON] з вимогою повернути їм паспорт [PERSON] та скасувати довіреність, але нотаріус їм відмовив. Заслухавши учасників процесу, дослідивши подані докази, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, посвідчене 02.04.1981 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали право власності в порядку спадкування в рівних частках на житловий будинок з господарськими приміщеннями, розташовані в м. Кременчук пров. Одеський, 5. (а.с.7). 16.01.2015 року приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] посвідчив Довіреність [PERSON], якою він уповноважив [PERSON] одержати дублікати правовстановлюючих документів та продати або обміняти належну йому частину житлового будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук за ціну та на умовах на власний розсуд. Для чого [PERSON] надав [PERSON] право підписати договір купівлі-продажу, міни, розписуватися за [PERSON], одержати належні [PERSON] гроші. 16.01.2015 року [PERSON] дав [PERSON] письмову розписку про отримання від нього грошових коштів в сумі 15000 грн. - завдатку за продаж належної йому ? частини будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук. [PERSON] [PERSON] дав [PERSON] письмову розписку від 23.01.2015 року про отримання від нього грошових коштів в сумі 3000 доларів США за продаж належної йому ? частини будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук. 02.04.2015 року приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] посвідчив заяву [PERSON], якою останній запропонував співвласнику [PERSON] придбати належну йому частину будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук за 100000 грн. 06.05.2015 року [PERSON] звернувся до правоохоронних органів із заявою про невиконання [PERSON] умов договору купівлі-продажу. При цьому в своїй заяві [PERSON] зазначав, що в січні 2015 року дав [PERSON] генеральну довіреність на продаж належної йому частки будинку, за що отримав 15000 грн. За продаж частки будинку [PERSON] повинен був дати [PERSON] ще 10000 грн., але не виконав свого зобов'язання, грошові кошти не віддав. [PERSON] [PERSON] зазначив, що у нього відсутній паспорт, висловив припущення, що паспорт може знаходитись у [PERSON] 13.05.2015 року [PERSON], діючи на підставі довіреності, уклав від імені [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], за умовами якого належна [PERSON] ? частина будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук була продана [PERSON] за 100000 грн., зазначені грошові кошти були передані [PERSON] Суду не було подано докази, що на момент укладення договору купівлі продажу майна від 13.05.2015 року [PERSON] звертався в поліцію із заявою про викрадення у нього паспорту. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд керувався наступними положеннями Закону. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В ст. 11 ЦПК України встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства. Так, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. [PERSON] право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В ст. 60, 61 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 202 ЦК України, дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, є правочином. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Так, відповідно до ст. 316, ст. 319 ЦК України, Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 346 ЦК України, Право власності припиняється в тому числі у разі відчуження власником свого майна. В ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього. В ст. 237 ЦК України встановлено, що Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 238 ЦК України, Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. (ст. 239 ЦК України). Відповідно до ст. 244 ЦК України, Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.\~Довіреність\~на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. В ст. 248 ЦК України встановлено, що Представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути\~довіреність. Так, відповідно до ст. 249 ЦК України, Особа, яка видала\~довіреність, може в будь-який час скасувати\~довіреність\~або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. В ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін. Статтею 124 Конституції України встановлено, що повноваження суду поширюються на всі правовідносини, що виникають в державі. Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не подав документи про звернення до нотаріуса із заявою про скасування довіреності, не подав суду постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії скасування довіреності, виданої ним [PERSON] 16.01.2015 року. Разом з тим, [PERSON] визнав, що має паспорт КО994007, виданий 25.06.2015 року Крюківським РВ у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав вважати порушеними, невизнаними чи оспорюваними права позивача [PERSON] щодо скасування довіреності, виданої ним 16.01.2015 року [PERSON], оскільки він має право скасувати її в тому ж порядку, що і видавав, а суд не має права перебирати на себе повноваження інших органів. Статтею 1 Закону України "Про нотаріат", встановлено, що в Україні покладено на Нотаріат обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладеної в узагальненні "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", суд не повинен перебирати на себе повноваження інших органів або заміняти їх. В ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. З аналізу наведених положень Закону вбачається, що згідно з ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~є підставою недійсності правочину. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, в тому числі: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти субєктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення. В ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Учасники процесу визнали, що [PERSON] не визнавався судом недієздатним, не обмежувався в дієздатності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], його представники та третя особа [PERSON] стверджували, що під час посвідчення довіреності 16.01.205 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати внаслідок зловживання алкогольними напоями. Разом з тим відповідач [PERSON] та приватний нотаріус [PERSON] стверджували, що при посвідченні довіреності [PERSON] розумів значення своїх дій, не перебував в стані алкогольного сп'яніння. В п. 10 Аналізу ВССУ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. Обовязковість вимог ст. 145 ЦПК щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК, вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст.\~58\~ЦПК. Згідно зі ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних обєктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. Відповідно до ст. 3 Закону України від 22\~лютого 2000 року № 1489-III «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоровя, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Згідно з постановою ВСУ від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної обставини може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Постановою ВСУ від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14 скасовано судове рішення у справі, предметом позову в якій було визнання недійсним договору купівлі-продажу з направленням справи на новий касаційний розгляд, з тих підстав, що суд не встановив факту неспроможності особи в момент укладення оспореного договору купівлі-продажу квартири розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, вказавши лише, що така її здатність була обмежена. З дотриманням положень ч.4 ст.10 ЦПК України, суд роз'яснив учасникам процесу обов'язок доказування, в тому числі шляхом проведення судово-психіатричної експертизи для визначення стану [PERSON] в момент укладення правочину. Але відповідних клопотань від позивача та його представників не поступило. Враховуючи, що відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях, обов'язок доказування покладається на сторони, тому за відсутності належних та допустимих доказів, суд вважає недоведеним факт, що в момент посвідчення довіреності чи укладення договору купівлі-продажу [PERSON] не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 230 ЦК України, Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11. 2009 року дано роз'яснення, що відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11. 2009 року дано роз'яснення, що Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. В Аналізі Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, проведеного ВСУ також дано роз'яснення, що відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19 липня 2006 р. у справі № 6-7182св06. Враховуючи те, що вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення, то зазначена норма права застосовується тільки щодо оспорювання договорів та виключається можливість її застосування до односторонніх правочинів. З пояснень позивача та його представників вбачається, що вони просили суд скасувати довіреність [PERSON] посвідчену нотаріусом 16.01.2015 року, та договір купівлі продажу частини будинку [PERSON], посвідчений нотаріусом 13.05.2015 року, з підстав наявності помилки чи обману щодо розрахунку одержання [PERSON] користі від вчиненого правочину, проте така помилка не має правового значення. Враховуючи, що [PERSON] посвідчив довіреність 16.01.2015 року, якою уповноважив [PERSON] вчинити дії, направлені на продаж належної йому частки будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук, а сам договір купівлі - продажу від імені [PERSON] був укладений [PERSON] лише 13.05.2015 року, разом з тим сам [PERSON] заперечував, що в цей період до нього застосовувалось насильство чи позбавлення його волі, тому суд вважає, що в разі невідповідності волі дійсному волевиявленню [PERSON] мав достатньо часу навіть в разі відсутності паспорту для його відновлення та для скасування довіреності. Навпаки з пояснень учасників та з поданих суду документів вбачається, що в січні 2015 року [PERSON] показував [PERSON] свою частину будинку для продажу, двічі брав у [PERSON] кошти за продаж будинку, в квітні 2015 року з паспортом звертався до нотаріуса із заявою про повідомлення співвласника про продаж будинку. Ще 06.05.2015 року він звертався до правоохоронних органів із заявою про невиконання умов договору купівлі-продажу [PERSON], а саме не здійснення повного розрахунку за продаж його частини будинку. Наведене вказує на те, що [PERSON] на момент посвідчення правочинів, а саме довіреності та договору купівлі-продажу не помилявся щодо природи правочину, мав намір продати належну йому частину будинку, що відповідало його внутрішній волі, та зовнішньому волевиявленню. Навіть в подальшому при зверненні до правоохоронних органів зі скаргами, в липні-листопаді 2015 року, [PERSON] визнавав, що він мав намір продати належну йому частку в будинку, в чому просив допомоги у [PERSON], проте потім після укладення правочинів зрозумів, що отримає недостатньо користі від вчиненого правочину, а тому вважав порушеними свої права. З огляду на наведене, суд не вбачає наявність помилки чи обману [PERSON], які могли бути підставою для скасування довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Оскільки з пояснень [PERSON], даних ним в судовому засіданні, вбачається, що до нього не застосовувалось насильство в період укладення оспорюваних правочинів, тому відсутні підстави для визнання цих правочинів недійсними відповідно до ст.231 ЦК України. Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Хоча [PERSON] і стверджував, що вчинив оспорюваний ним правочин в стані алкогольного сп'яніння у зв'язку з відсутністю коштів для подальшого придбання алкогольних напоїв. Проте зазначену обставину суд не вважає тяжкою. Крім того суд не вбачає підстав вважати, що договір купівлі-продажу частини будинку, був укладений [PERSON] на вкрай невигідних умовах для [PERSON] Так, з умов договору вбачається, що при оформленні договору купівлі-продажу проводилась незалежна оцінка майна. Відповідно до звіту, виданого ТОВ «Схід-Експерт» від 12.05.2015 року, ринкова вартість об'єкта нерухомості становить 90300 грн. Доречі така вартість об'єкта нерухомості представником позивача [PERSON] вважалась навіть завищеною. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від імені [PERSON] частини житлового будинку №5 по провулку Одеському в м. Кременчук від 13.05.2015 року. Відповідно позовна вимога [PERSON] щодо сасування державної реєстрації договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 13.05.2015 року - не може бути задоволена з підстав, передбачених ст.41 Конституції України, ст.319, ст.321 ЦК України. В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року дано роз'яснення, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Суд критично відноситься к доводам [PERSON] про те, що він не отримував від [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США за продаж належної йому частину будинку, оскільки цей факт підтверджується розпискою, написаною ним власноручно. Суду не було подано допустимі докази про обіцянку [PERSON] придбати будинок [PERSON] замість проданого. Разом з тим, хоча [PERSON] стверджував, що він розрахувався в повному обсязі с [PERSON] за продаж будинку. Проте суд вважає, що такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи. Так, з пояснень [PERSON] вбачається, що при продажу частини будинку [PERSON] він діяв на підставі довіреності від 16.01.2015 року. Інших правочинив в письмовій формі, посвідчених нотаріусом, з цього приводу між ними не укладалось. Враховуючи, що за умовами довіреності, посвідченої 16.01.2015 року, [PERSON] надано [PERSON] право підписати договір купівлі-продажу від його імені, та одержати належні [PERSON] гроші. Проте відповідно до поданих суду розписок за продаж частини будинку [PERSON] передав [PERSON] 16.01.2015 року 15000 грн., а 23.01.2015 року 3000 доларів США, що по курсу НБУ в цей день 15.7921\~грн. за 1 долар США становило 47376,30 грн. Таким чином [PERSON], отримавши при укладенні договору купівлі-продажу від 13.05.2015 року від [PERSON] 100000 грн. за частину будинку [PERSON], в порушення умов довіреності від 16.01.2015 року, в порушення положень ст. 237, 238, 244 ЦК України, не виконав свого обов'язку та не передав [PERSON] інші отримані кошти. Проте невиконання [PERSON] умов правочину та стягнення з [PERSON] грошових коштів - не було предметом позову [PERSON] Також суд критично відноситься к доводам позивача [PERSON], його представників та третьої особи [PERSON] про неправомірність оспорюваного правочину у зв'язку з невиконанням [PERSON] обов'язку повідомлення співвласника [PERSON] про продаж будинку. Так, відповідно до ст.362 ЦК України, У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Як вбачається з матеріалів позову, в даній справі співвласник [PERSON] не зверталася до суду за захистом свого переважного права купівлі. [PERSON] не уповноважувала [PERSON] звернутися до суду за захистом таких її прав. А відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, викладених в положеннях ст.10, ст.11 ЦК України, розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд не має повноважень вийти за межі позову, не має повноважень вирішувати питання про захист осіб, які не зверталися до суду в порядку, встановленому законом. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про скасування довіреності, визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та скасування його державної реєстрації.

Outcome: dismissed