Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість на загальну суму 48568,77 грн за кредитним договором № б/н від 13.04.2010 та судові витрати у розмірі 1921 гривні. Свої позовні\~вимоги представник\~позивача в\~письмовому позові\~обґрунтовує тим,\~що \~[PERSON]\~звернулась до\~АТ КБ\~«ПРИВАТБАНК» з\~метою отримання\~банківських послуг,\~у звязку\~з чим\~підписала заяву\~б/н\~від 13.04.2010,\~згідно з\~якою отримала\~ кредит\~у розмірі\~20000\~гривень \~у вигляді\~встановленого кредитного\~ліміту на\~картковий рахунок.\~ Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис у заяві. Відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо встановлення будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якої встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, якими є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті, згідно яких обслуговується відповідач, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договором передбачена можливість зміни тарифів та інших невідємних частин договору за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку, у позичальника передбачений обовязок отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках. Згідно п. 2.1.1.12.2 Договору, в разі непогашення клієнтом боргових зобовязань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти у розмірі, зазначеному у тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується пунктом 2.1.1.12.6. А у разі виникнення прострочення зобовязань за кредитом, згідно п. 2.1.1.12.2.1 договору, клієнт сплачує банку проценти у подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. При непогашенні суми простроченого кредиту, згідно п. 2.1.1.12.6.1 Договору, на суму від 100 гривень клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 549 ЦК України та п.2.1.1.7.6 Договору, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500.00 грн за кредитними картками, відкритим у валюті USD) + 5% від суми позову. Пунктом 1.1.7.43. Договору сторони визнали, що дія договору закінчується в момент закриття останнього рахунку/депозиту клієнта, відкритого в рамках договору або підпадаючого під дію договору, а також при закінченні використання послуг банка, передбачених договором. А за наявної у клієнта заборгованості по договору в момент закриття останнього рахунка, дія договору закінчується після повного погашення заборгованості. Позивач виконав свої зобовязання в повному обсязі, надавши позивачу кредитні кошти в сумі 20000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, відповідач же не повертав своєчасно банку взяті грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, не сплачував відсотки за його користування, а також інші витрати. У звязку із зазначеними порушеннями відповідачем зобовязань за договором, станом на 25.12.2018 відповідач має заборгованість у розмірі 48568,77 грн., яка складається, як зазначає позивач, з наступного: 12663,12 грн заборгованість за тілом кредиту; 18037,97 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 15078,69 грн заборгованість за пенею; 500 грн. штраф (фіксована частина); 2288,99 грн штраф (процентна складова). Посилаючись на ст.ст. 509, 525-527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у вищезазначені сумі та також сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 1921,00 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа, в позові наявне клопотання позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача. Заявлені позивачем процесуальні клопотання ґрунтуються на нормах ЦПК України та підлягають задоволенню. Відповідач у судовому засіданні присутня не була, в заяві повідомляє про те, що банк ніколи не повідомляв її про підвищення процентної ставки за кредитом, вона згодна на стягнення з неї на користь банку тіла кредиту, але просить застосувати до позовних вимог загальний та спеціальний строки позовної давності, оскільки кредит був отриманий у 2010 році, а справу розглянути за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позовна заява надійшла до суду 24.01.2019. Ухвалою судді від 25 січня 2019 року була залишена без руху, оскільки не відповідала вимогам статті 177 ЦПК України. Недоліки позову відповідно до ухвали суду позивачем були усунені, а тому, після одержання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача, ухвалою судді від 18.02.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням її до судового розгляду по суті на 05 березня 2019 року. Дослідивши надані докази, з урахуванням позиції сторін та заяв по суті справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: в частині стягнення тіла кредиту та частково відсотків за користування кредитом з застосуванням загального трирічного строку позовної давності, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13 квітня 2010 року [PERSON] підписала анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, у якій не зазначено розміру кредитного ліміту, відсоткової ставки та типу банківської платіжної картки (а.с.9) У зазначеній заяві наявний пункт про те, що підписавши 13.04.2010 заяву відповідач приєдналася до запропонованих ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умов та Правил надання банківських послуг та погодився вважати Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку складовими частинами договору. Інших документів з підписом клієнта позивач не надав. Підписаний відповідачем документ з зазначенням розміру процентної ставки за кредитом відсутній. Згідно з розрахунками заборгованості за договором б/н від 13.04.2010, укладеного між сторонами, у [PERSON] станом на 26.05.2010 перед банком виникла поточна заборгованість за наданим тілом кредиту у розмірі 468,00 гривень, яка в подальшому зростала та станом на 25.12.2018 становить 12663,12 грн, що дає підстави для висновку про те, що вона, дійсно, отримала кредит у розмірі зазначеному позивачем (а.с. 5-8). Згідно з розрахунками заборгованості за договором б/н від 13.04.2010, станом на 25.12.2018 у [PERSON] виникла непогашена заборгованість за наданим кредитом у загальному розмірі 48568,77 грн (а.с. 5-8), яка складається з наступного: 12663,12 грн заборгованість за тілом кредиту; 18037,97 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 15078,69 грн заборгованість за пенею; 500 грн. штраф (фіксована частина); 2288,99 грн штраф (процентна складова). У розрахунках зазначено, що процентна ставка (поточна та прострочена) з 13.04.2010 склала 30,00%, з 01.09.2014 34,80% , з 01.04.2015 43,20%, з 01.09.2015 3,6% (а.с. 5-8). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах № 6-14цс14 від 19.03.2014, № 6-134цс14 від 01.10.2014, підтвердженою постановами Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 490/4115/14 та від 06.03.2018 у справі № 2120/12694/12, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначене узгоджується також із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №6-116цс13, від 19.03.2014 у справі №6-20цс14, та підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 червня 2018 року у справі №686/6697/16-ц. З наданої відповідачем платіжної картки «Універсальна», емітованої ПриватБанком, вбачається, що строк її дії був встановлений до 09/18. Позовна заява направлена до суду поштою 31.01.2019 (а.с. 80). Згідно з розрахунками заборгованості за договором б/н від 13.04.2010 останній платіж за кредитним договором [PERSON] вчинила 17.12.2018. Таким чином, в суді встановлено, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності щодо вимог про стягнення суми заборгованості по сплаті процентів за період з 31.01.2016 (три роки до дня подання позову) до 25.12.2018 (в межах заявлених позовних вимог). У пункті 1.1.3.2.4 Умов і правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, зазначено, що банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи, проінформувавши про це клієнта за 7 днів до введення змін, зокрема у виписці за картрахунком, згідно п.1.1.3.1.9 Договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав від клієнта повідомлення про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили, який тип процентної ставки застосовний сторонами у договорі, у тому числі досягнення домовленості про застосування змінюваної процентної ставки, встановленої у відповідності до вимог частин 4-6\~ст. 1056-1 ЦК України. Жодного доказу про повідомлення відповідача про зміну процентної ставки (фіксованої або змінюваної) будь-яким способом - направлення виписки, СМС повідомлення тощо, позивач не надав. Починаючи з 09 січня 2009 року, тобто з моменту набрання чинності\~Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку"\~ умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Встановивши, що зміна відсоткової ставки була проведена банком з порушенням умов договору, суд при розрахунку суми позову в цій частині, яка підлягає задоволенню, виходить з відсоткової ставки, яка існувала на момент укладення договору (30,00% річних) та про яку було відомо відповідачу. За період з 31.01.2016 (три роки до звернення з позовом до суду) по 25.12.2018 (так заявлено у позові), з розрахунку 30,00% річних сума позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, яка підлягає задоволенню, буде становити: 12663,12 грн. (тіло кредиту) : 100 х 30,00(%) : 365 (кількість днів у розрахунковому періоді) х 1058 (кількість днів у межах строку позовної даності) = 11003,20 грн. Висновок суду про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом із застосуванням загального трирічного строку позовної давності ґрунтується на вимогах Цивільного кодексу України: Згідно зі ст.ст.\~525,\~526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. \~ \~ \~ \~ Разом з тим, за змістом ст. ст. 1048, 1056-1\~ЦК проценти за користування кредитними коштами є сумою грошових коштів, які визначаються залежно від розміру отриманого кредиту. У свою чергу кредит це грошові кошти, які позичальник отримує у кредитора і зобов'язується в подальшому повернути. Розмір процентів визначається умовами укладеного кредитного договору і має встановлюватись за фіксованою або змінюваною ставкою. Отже за своєю правовою природою розрахунок процентів безпосередньо пов'язаний із розміром отриманих кредитних коштів позичальником. Проценти нараховані на розмір простроченого грошового зобов'язання по кредитному договору за своєю природою є неустойкою (ст. 549 ЦК). За таких обставин розмір заборгованості відповідача по сплаті процентів за користування кредитними коштами в подвійному розмірі стягненню не підлягає. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та штрафів суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання забезпечується неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до\~ч.\~1,2,3\~ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках до суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 61 Конституції України \~ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача одночасно штрафу і пені не ґрунтуються на законі. Дане положення підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.05.2017 року у справі №756/2999/15-ц, в якій сказано, що відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення несвоєчасне виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~ст. 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Стягнення фіксованої частини штрафу ст. 549 ЦК України не передбачено. При перевірці розміру нарахованої процентної складової штрафу суд дійшов висновку, що вона складається з суми заявлених до стягнення процентів та пені, тобто позивач нарахував неустойку на неустойку (штраф на пеню), що на думку суду є неприпустимим та не відповідає засадам розумності та справедливості. В порушення вимог ст. 549 ЦК України, яка передбачає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках до суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, позивач нарахував відповідачу два види пені: «Пеня за прострочене зобовязання» та «пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень», що також є порушенням ст. 61 Конституції України та підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу суд вважає за неможливе довільно обирати, яку з заявлених неустойок слід застосувати до правовідносин, що складись між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у мінімальному розмірі для юридичних осіб за подання позовної заяви майнового характеру, що становить 1921,00 грн., який відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial