Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

На підставі договору дарування, укладеного 18 вересня 2003 року та посвідченого приватним нотаріусом Мурованокуриловецького районного нотаріального округу, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані по вул. Садовій № 6 в с. Конищів Мурованокуриловецького району Вінницької області. З 11 грудня 2003 року у цьому будинку, крім інших, зареєстрований [PERSON]. Із 17 січня 2015 року припинено шлюб між позивачем [PERSON] (у шлюбі [PERSON]) К.С. та відповідачем [PERSON] 26 вересня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про виселення [PERSON] із житлового будинку по вул. Садовій, 6 в с. Конищів Мурованокуриловецького району Вінницької області без надання іншого жилого приміщення та про зняття його з реєстрації. Підставою для такої вимоги позивач називає обставину, що відповідач постійно вживає спиртні напої, а будучи у стані спяніння систематично принижує честь та гідність співмешканців, порушує їх особистий спокій, створює нестерпні умови для спільного проживання, негативно впливає на психічний розвиток її малолітніх дітей, участі у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території не приймає, а на її пропозицію виселитися з будинку добровільно не реагує. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Просила позов задоволити. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що відповідно до договору дарування [PERSON] є власником житлового будинку по вул. Садовій, 6 в с. Конищів Мурованокуриловецького району Вінницької області. 19 серпня 2009 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] і має з ним спільного малолітнього сина. 17 січня 2015 року на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2014 року шлюб між подружжям розірвано. На даний час у належному позивачеві житловому будинку зареєстровані, окрім неї, її сини [PERSON] та [PERSON]. Крім того, разом з ними без жодних на те правових підстав після розірвання шлюбу проживає та зареєстрований [PERSON]. Відповідач постійно пиячить, будучи у нетверезому стані, систематично принижує честь та гідність осіб, які проживають у будинку, порушує їх особистий спокій, створює нестерпні умови для спільного проживання, негативно впливає на психічний розвиток малолітніх дітей, участі у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території не приймає. Стосунки між сторонами на даний час погіршились, між ними постійно виникають сварки, у звязку з чим позивач вимушена звертатись до органів поліції. За результатами таких звернень відповідача 07 квітня 2015 року та 27 жовтня 2016 року за ст. 173-2 КУпАП було притягнуто до адміністративної відповідальності. Проте, вжиті заходи не дали позитивних результатів. На запитання свого представника позивач пояснила, що після припинення шлюбу з відповідачем, вони продовжують спільно проживати, вести спільне господарство, мають спільний бюджет. Однак, відповідач 2-3 рази на місяць вживає спиртні напої і тоді життя в сімї стає нестерпним. Через такі його запої вона втратила психічну рівновагу і не кожного разу може стримати свої емоції. Насправді до правоохоронних органів за захистом вона зверталася більшу кількість разів, але іноді їй відмовляли в оформленні звернення. Крім того, позивач суду ствердила, що познайомилася з відповідачем, коли найняла його зробити ремонт у батьківському будинку. З моменту, коли між нею і відповідачем склалися фактичні шлюбні відносини, і по даний час вона проживає із сімєю, в тому числі і з відповідачем, у будинку батьків по вулиці Садова, 19 в с. Конищів. Відповідач у судовому засіданні пояснив: З моменту реєстрації шлюбу і по сьогоднішній день він проживає з [PERSON], її сином [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] у будинку батьків позивача по вулиці Садова, 19 в с. Конищів. Не дивлячись на припинення з ініціативи позивача шлюбу, вони продовжують підтримувати подружні стосунки, спільно ведуть домашнє господарство, мають спільний бюджет. У цьому домогосподарстві він продовжує виконувати всі чоловічі обовязки, але постійно отримує кпини від тещі. Визнає, що іноді дозволяє вживання спиртних напоїв, однак не завжди саме він винен у сварках, оскільки частіше їх починає позивач або її мати. Одночасно стверджує, що [PERSON] має у власності ще один будинок, який дістався їй у дарунок, по вулиці Садовій, 6 в с. Конищів, де вся їх сімя зареєстрована, але не проживає. Він неодноразово пропонував позивачу зробити ремонт у тому будинку і перейти жити окремо від її батьків, але вона відмовляється від такої пропозиції. Просить відмовити у позові. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - завідувач Мурованокуриловецького РС УДМС України у Вінницькій області [PERSON] 10 жовтня 2016 року подала до канцелярії суду заяву (а.с. 33) про розгляд справи у її відсутності, оскільки відповідно до постанови КМ України (а.с. 33) від 02 березня 2016 року функції реєстрації та зняття з реєстраційного обліку місця проживання передано до селищних та сільських рад. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року до участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Конищівську сільську раду. Представник сільської ради Конищівський сільський голова суду пояснив: [PERSON] та [PERSON], хоча і розірвали шлюб, продовжують жити однією сімєю, зокрема, виховують дітей, ведуть спільне господарство. Ствердив, що йому відомо про те, що [PERSON] двічі допускав протиправну поведінку щодо дружини, у звязку з чим був притягнений до адміністративної відповідальності. Одночасно заявив, що відповідач не зловживає систематично спиртними напоями. Вважає, що сімя має право на подальше існування і висловився проти виселення [PERSON] та зняття його з реєстрації. Розглянувши справу в судовому засіданні, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. До такого висновку суд прийшов, виходячи з наступного: Із договору дарування житлового будинку (а.с. 7-8) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 1818780 від 24 жовтня 2003 року (а.с. 9) вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями в с. Конищів по вул. Садовій № 6 Мурованокуриловецького району Вінницької області. 19 серпня 2009 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON]. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 29 грудня 2014 року, яке набрало чинності 17 січня 2015 року (а.с. 14-15) шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Згідно довідки № 921 від 09 вересня 2016 року про склад сімї о/р № 01-0013 або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 16), а також відмітки у паспорті громадянина України (а.с. 10-11), [PERSON] з 11 грудня 2003 року зареєстрований у будинку по вулиці Садова, 6 в с. Конищів Мурованокуриловецького району Вінницької області. Такі обставини та факти доведені належними доказами і сторонами не заперечуються. Доведенню в цьому судовому засіданні підлягають обставини та факти щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття, усунути які можливо лише шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таке ж положення передбачено і ст. 47 Конституції України. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення із цього житлового приміщення. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Зі змісту ст. 116 ЖК України вбачається, що виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, які проживають разом із ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціального побуту і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Позивач та її представники у судовому засіданні стверджують, що відповідач після розірвання шлюбу продовжує проживати у житловому будинку, зловживає спиртними напоями, будучи у нетверезому стані принижує позивача, порушує спокій і створює нестерпні умови для спільного проживання, негативно впливає на психічний розвиток її малолітніх дітей та не приймає участі у витратах по утриманню будинку. На ствердження антигромадської поведінки відповідача стороною позивача надано суду постанову судді Мурованокуриловецького районного суду від 07 квітня 2015 року (а.с. 40) та постанову судді Мурованокуриловецького районного суду від 27 жовтня 2016 року (а.с. 46) про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Одночасно, в судовому засіданні поясненнями позивача, відповідача та представника третьої особи Конищівської сільської ради встановлено, що і позивач, і відповідач, і їх діти фактично проживають у будинку батьків позивача по вулиці Садова, 19 в с. Конищів. Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у в пунктах 40, 41, 42, 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року, згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («МакКенн проти Сполученого Королівства»). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (справа «Коннорс проти Сполученого Королівства»). У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи із системного аналізу цивільного та житлового законодавства України, особа може бути виселена у примусовому порядку лише з того житлового приміщення, яке вона займає. Оскільки відповідач [PERSON] у житловому будинку, в якому зареєстровано його місце проживання, ніколи не проживав і не проживає в даний час, то й виселеним у примусовому порядку із цього житлового приміщення він не може бути. Таким чином, вимога позивача про виселення [PERSON] із житлового будинку по вулиці Садова, 6 в с. Конищів Мурованокуриловецького району Вінницької області є необґрунтованою і безпідставною, а тому не підлягає до задоволення. Щостосується вимог позивачки про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні її будинком шляхом зняття його з реєстраційного обліку за адресою вказаного будинку, то при їх вирішенні суд враховує наступне: Як вбачається з положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач з дозволу позивача з 11 грудня 2003 року зареєстрований у житловому будинку по вулиці Садова, 6 в с. Конищів Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 11) в установленому законом порядку. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у звязку з виселенням. Оскільки суд прийшов до безпідставності вимоги про вислення [PERSON] із житлового будинку по вулиці Садова, 6 в с. Конищів Мурованокуриловецького району Вінницької області, то й підстави для зняття його з реєстрації за цією адресою відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідача судових витрат.

Outcome: dismissed