Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Какулія О.Є., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без супроводу та згоди батька, в обґрунтування якого зазначила, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 2009 року по [INFO] . Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . З початком АТО з 2014 року відповідач усунувся від виконання свого батьківського обов`язку стосовно виховання та матеріального утримання малолітньої дитини, іноді спілкується по телефону. Протягом 2018-2019 років позивач намагалася вивезти доньку на відпочинок до Туреччини. Відповідач відмовився надавати позивачу дозвіл на перетин державного кордону України неповнолітньою донькою без присутності батька в супроводі матері. Внаслідок чого дитина позбавлена літнього відпочинку. Позивач має намір та можливість поїхати з неповнолітньою донькою на відпочинок до Росії, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просить надати дозвіл на виїзд за межі України до Російської Федерації, Туреччини, до держави Ізраїль та Країн Шенгенської угоди, Єгипту, об`єднаних Арабських Еміратів, Кіпру, Греції та на зворотній в`їзд на територію України, а також дозвіл на в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської, Донецької областей громадянці України, [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] , строком до виповнення [PERSON] 16 років, тобто по [INFO] включно. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Какулія О.Є. позов підтримав, уточнив позовні вимоги, просив надати дозвіл на виїзд дитини строком до 08.08.2029 року та пояснив, що на даний час дитина проживає разом із позивачем у місті Луганську. Відповідач з жовтня 2012 року не проживає з позивачем та донькою, спілкується лише по телефону, не бажає надавати дозвіл для виїзду дитини за межі України, так як не має змоги виїхати на територію, підконтрольну українській владі. Надання дозволу на перетин лінії зіткнення у межах Луганської та Донецької областей необхідний для подальшого виїзду дитини за кордон для відпочинку, оздоровлення, а також для відвідування всієї території України, в подальшому отриманні освіти на території України та задоволення власних потреб. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи - [PERSON] . в судовому засіданні пояснила, що заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач не надала доказів, що відповідач відмовився надавати згоду для виїзду дитини за кордон, не надала доказів щодо підтвердження періоду виїзду, мети виїзду дитини за кордон. Також пояснила, що позивач просить надати дозвіл на багаторазовий виїзд за межі території України та дозвіл на виїзд та в`їзд на тимчасово окуповану територію України строком до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тоді як дозвіл надається на в`їзд та виїзд до конкретної держави та на конкретний період перебування у цій державі, тобто на разову поїздку. Вважає, що виїзд та в`їзд неповнолітньої [PERSON] в район проведення ООС на неконтрольовану територію України та безперешкодне пересування через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей є недоцільним. Зазначені дії є загрозою життю та здоров`ю дітей, у ніякому разі добре не позначаться на психологічному, духовному та інтелектуальному розвитку дитини. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] повторно не з`явився у судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, а саме відповідно до положень ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 71-72, 83-84). Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди представника позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. 03.02.2020 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду, яка занесена до протоколу судового засідання. Суд, вислухавши представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.08.2013 року (а.с. 8). На даний час неповнолітній [PERSON] виповнилось повних 6 років. Сторони перебували у шлюбі, який розірвано 04 жовтня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 04.10.2012 року (а.с.9). Відповідно до копії паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого 11.12.2009 Ленінським РВ Луганського МУ ГУМВС України в Луганській області, позивач [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). На підтвердження заявлених вимог позивачем надано суду копію довідки № 997 від 21.10.2019 р., згідно якої позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] (а.с. 31) та копію довідки, видану дошкільною освітньою установою (вих.№ 207 від 14.10.2019 р.), з якої вбачається, що відповідач - батько [PERSON] питаннями виховання доньки не цікавиться, батьківські збори не відвідує, в присутності вихователя з дитиною не спілкувався (а.с.32). Вказані довідки видані органами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Суд враховує положення ч.3 ст.2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", відповідно до якого діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Надані позивачем довідки з місця проживання та з дитячої дошкільної установи, не створюють правових наслідків, але в той же час вони містять фактичні дані відповідно до ст. 76 ЦПК України, які підтверджують фактичні обставини по справі, тому суд приймає до уваги зміст вказаних документів на підтвердження того, що дитина проживає разом з позивачем на тимчасово окупованій території України. Відомості про те, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів суду надані не були. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини підтримуються Європейським судом з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року N 475/97-ВР. Отже, рішення компетентних органів в усіх питаннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У позовній заяві позивач [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд її неповнолітньої доньки за кордон до Російської Федерації, Туреччини, до держави Ізраїль та Країн Шенгенської угоди, Єгипту, об`єднаних Арабських Еміратів, Кіпру, Греції, а також дозвіл на в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської, Донецької областей строком до 08 серпня 2029 року без згоди та супроводу батька. Необхідність надання дозволу на виїзд дитини з тимчасово окупованої території України через лінію зіткнення в межах Луганської та Донецької області та в`їзд на цю територію позивач обґрунтовує тим, що це необхідно для подальшого виїзду дитини за кордон для відвідування інших країн, а також у судовому засіданні представник позивача зазначив, що це необхідно для відвідування всієї території України, в подальшому отриманні освіти на території України та задоволення власних потреб. Необхідність надання дозволу на виїзд дитини на територію Російської Федерації, Туреччини, до держави Ізраїль та Країн Шенгенської угоди, Єгипту, об`єднаних Арабських Еміратів, Кіпру, Греції в позовній заяві жодним чином не обґрунтована та позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження потреби виїзду дитини до цих країн. Позивач лише зазначила у позовній заяві, що вона має намір поїхати разом з донькою на відпочинок до Росії. Щодо позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, то суд вважає заявлену вимогу необґрунтованою з таких підстав. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду лише на конкретний одноразовий період, із визначенням його початку й закінчення та зазначенням конкретного місця перебування дитини. Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17. Однак, позивач не зазначила конкретний період виїзду дитини за кордон, конкретне місце перебування дитини, не надала доказів на підтвердження періоду виїзду дитини за кордон та доказів на підтвердження повернення дитини на територію України. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено. Посилання позивача на те, що виїзд дитини за кордон за таких обставин відповідатиме найкращим інтересам дитини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним доказом того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Оскільки позивач не зазначила конкретної адреси місця перебування дитини, період поїздки та не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, то суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон слід відмовити. Вказаний висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 643/1090/17. Щодо позовних вимог про надання дозволу дитині на в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської, Донецької областей, то суд дійшов таких висновків. Місто Луганськ станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Статтею 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 367 «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» затверджено порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Так, пунктом 3 зазначеного Порядку визначено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» від 14 квітня 2017 року N 222ог, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку передбачено, що виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотримання вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, такі вимоги стосуються лише в`їзду на неконтрольовану територію дітей. Вимоги позивача в цій частині стосуються отримання дозволу на виїзд дитини не за межі України, а переміщення в межах території України, тобто з території, яка тимчасово не контролюється українською владою, на підконтрольну українській владі територію, і навпаки. Діючим законодавством України обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені та не встановлено обмеження щодо переміщення дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду. При цьому порядок в`їзду здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Оскільки дитина позивача і відповідача - донька [PERSON] , [INFO] , не досягла 16 років, то для реалізації нею свого права на свободу пересування територією України, зокрема переміщення через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької областей необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем, відповідач проживає окремо від дитини, питаннями виховання доньки не цікавиться, дошкільний заклад не відвідує. Суд вважає, що відсутність згоди відповідача на переміщення дитини територією України через лінію зіткнення порушує права та законні інтереси дитини, гарантовані Конституцією та чинними законами України, та не відповідає інтересам дитини. Тому, з огляду на те, що відповідач фактично втратив контакт зі своєю донькою, з метою найкращого забезпечення інтересів дитини суд вважає за доцільне надати дозвіл неповнолітній [PERSON] на переміщення через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької областей у супроводі матері [PERSON] без згоди і супроводу батька - відповідача [PERSON] строком до виповнення [PERSON] 16 років, тобто по 08 серпня 2029 року включно. За таких обставин позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Суд не може взяти до уваги доводи представника третьої особи про те, що переміщення дитини через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей є недоцільним і такі дії є загрозою життю та здоров`ю дітей, оскільки відповідно до ст. 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду. Командувач об`єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров`ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в`їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози. Стаття 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначає, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду. Враховуючи вищевикладене суд не може взяти до уваги доводи представника третьої особи. На підставі викладеного,

Outcome: partial