Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суду з позовом до [PERSON] районної державної адмністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороноі відповідача [PERSON] центральна районна лікарня. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Яремчанського міського суду від 07.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2015 року скасовано розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації №187 к від 28.07.2014 року, наказ [PERSON] центральної районної лікарні №64 від 18.07.2014 року про звільнення його з роботи по п.3 ст.40 КЗпП України та припинення дії контракту, поновлено на роботі на посаді головного лікаря [PERSON] центральної районної лікарні з 18.07.2014 року та стягнуто з [PERSON] РДА на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 83611,84 грн. Однак дане рішення суду першої інстанції від 07.05.2015 року, яке в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання не виконано, тобто його в порушення вимог закону не поновлено на роботі на посаді головного лікаря [PERSON] ЦРЛ та не оплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 83611,84 грн. Вважає, що своїми діями відповідач грубо порушив його трудові права, а тому просив суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі з 07.05.2015 року (з дня ухвалення судом рішення про негайне поновлення на роботі) по 18.12.2015 року(день звернення до суду з даним позовом) в розмірі 68649,36 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги збільшив, мотивуючи тим, що відповідачем до цього часу умисно не виконано рішення суду про поновлення його на роботі. Намагаючись ухилитись від виконання рішення суду [PERSON] райдержадміністрація зверталась із безпідставною заявою до Яремчанського міського суду про зміну способу та порядку виконання рішення, в задоволенні якої ухвалою суду від 22.02.2016 року відмовлено. Також ухвалою суду від 03.03.2016 року було відмовлено в задоволенні заяви головного державного виконавця управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про встановлення порядку виконання рішення Яремчанського міського суду від 07.05.2015 року. Вищевказані судові рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції. Просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника з 07.05.2015 року (з дня ухвалення судом рішення про негайне поновлення на роботі) по 31.03.2016 року у розмірі 84852,6 грн. та обов'язок щодо відшкодування вказаних коштів [PERSON] районній державній адміністрації покласти на голову [PERSON] РДА [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, про що надано письмове заперечення. Вважає, що позивачем необгрунтовано належними доказами вимоги щодо стягнення із [PERSON] районної державної адміністрації на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розрахунок зроблено на підставі довідки [PERSON] ЦРЛ №885/01-05 від 14.12.2015 року, яка спростовується довідкою [PERSON] ЦРЛ №313/01-05 від 15.04.2016 року, згідно якої середньоденна заробітна плата позивача складає 170,10 грн. Крім цього [PERSON] РДА після прийняття [PERSON] районною радою рішення від 15.07.2015 року немає повноважень щодо призначення, звільнення чи поновлення на роботі головного лікаря [PERSON] ЦРЛ, а також відсутні правові підстави для виплати заробітної плати позивачу за час вимущеного прогулу за рахунок державного бюджету, із якого фінансується заробітна плата працівників райдержадміністрації, в структуру якої не входить посада головного лікаря. Поновлення позивача на роботі відноситься до компетенції [PERSON] районної ради та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна здійснюватися із місцевого районного бюджету. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник третої особи- Верховинської центральної районної лікарні в судове засідання не з'явився, хоча про час імісце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що рішенням Яремчанського міського суду від 07.05.2015 року позивач [PERSON] був поновлений з 18.07.2014 року на роботі на посаді головного лікаря [PERSON] центральної рйонної лікарні та з [PERSON] районної державної адміністрації стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 83611,84 грн. (а.с.6-14). Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2015 року (а.с.15-19). 13.05.2015 року Яремчанським міським судом було видано два виконавчі листи по справі за позовом [PERSON], оскільки рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. Боржником у даних виконавчих листах визначено [PERSON] районну державну адміністрацію (24-27). Із листа віділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області за вих. №04-1-19/822 від 24.02.2016 року та листа управління Державної казначейської служби України у Верховинському районі за вих.№1-38/39 від 17.02.2016 року видно, що виконавчі листи, видані Яремчанським міським судом 13.05.2015 року не виконано, тобто [PERSON] не поновлено на роботі на посаді головного лікаря [PERSON] центральної районної лікарні з 18.07.2014 року та не стягнуто з [PERSON] районної державної адміністрації на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.53,72). Із листів [PERSON] районної державної адміністрації від 15.05.2015 року, від 20.07.2015 року та листів [PERSON] районної ради від 25.05.2015 року, від 19.06.2015 року, від 14.08.2015 року встановлено, що [PERSON] неодноразово звертався до органів влади щодо неправомірних дій посадових осіб з приводу непоновлення його на роботі відповідно до судового рішення (28-32). Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3,5 ст. 235 КЗпП України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню . Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, а затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання такого наказу без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України "Про виконавче провадження", а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, на думку суду є достовірно встановленими обставини про те, що після постановлення Яремчанським міським судом Івано-Франківської області 07.05.2015 року рішення про поновлення [PERSON] на роботі відповідачем [PERSON] районною державною адміністрацією, яку у виконавчих листах, виданих 13.05.2015 року Яремчанським міським судом визначено в якості боржника без поважних причин станом на 31.03.2016 року не було видано наказ про поновлення позивача на роботі на посаді головного лікаря [PERSON] центральної районної лікарні , а тому є підстави вважати, що має місце факт затримки з вини відповідача виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-435цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'яковою для судів України. Позивач з урахуванням уточнень позовних вимог просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 84852,60 грн. за 210 робочих днів у період з 07.05.2015 року по 31.03.2016 року, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 404,06 грн. Між тим, твердження позивача про середньоденний розмір його зарплати до звільнення з роботи у сумі 404,06 грн. та 210 робочих днів у розрахунковому періоді є помилковим. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає до розрахунку у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку). Довідками [PERSON] центральної районної лікарні за вих. № 885/01-05 від 14.15.2015 року та за вих.№64/01-05 від 02.02.2016 року стверджується, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два повні останні місяці перед звільнення з роботи становила 8485,40 грн., а середньоденна заробітна плата - 339,42 грн. при шестиденному робочому тижні (а.с. 23,62) Посилання представника відповідача на те, що відповідно до довідки [PERSON] ЦРЛ за вих.№313/01-05 від 15.04.2016 року середньоденна заробітна плата позивача в березні-квітні 2014 року складала 170,10 грн. є необгрунтованим, оскільки в цій довідці йдеться про середньоденну заробітну плату розраховану тільки із величини посадового окладу без урахування інших складових заробітної плати (а.с.99). За період з дня винесення рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто з 07.05.2015 року по 31.03.2016 року час вимушеного прогулу при шестиденному робочому тижні складає: травень 2015 року 20 днів; червень 2015 року- 24 дні, липень 2015 року - 27 днів, серпень 2015 року- 25 днів, вересень 2015 року- 26 днів, жовтень 2015 року- 26 днів, листопад 2015 року - 25 днів, грудень 2015 року - 27 днів, січень 2016 року - 24 дні, лютий 2016 року - 25 днів, березень 2016 року - 26 днів, а всього -275 днів. Загальна сума виплати за вимушений прогул [PERSON] за визначений період мала б складати 93340,05 грн. ( 275 днів х 339,42 грн.). Однак, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення із відповідача на його користь 84852,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2015 року по 31.03.2016 року,

Outcome: partial