Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 15.01.2014р. звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (3-тя особа: [PERSON] ) про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. № 1-3). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2014р. позовні вимоги банку були задоволені частково (а.с. № 81-83). У звязку з надходження 19.09.2014р. заяви [PERSON] про скасування заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2014р. апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» на вищезазначене судове рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.10.2014р. була повернута до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для виконання вимог ст. 231 ЦПК України (а.с. № 117). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2014р. заочне рішення суду від 10.06.2014р. було скасовано (а.с. № 128). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.11.2014р. апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ«ПриватБанк» було закрите, а справу було повернуто до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті (а.с. № 132). Справа була передана в провадження судді Ткаченко Н.В., яка ухвалою від 26.12.2014р. прийняла справу до свого провадження (а.с. № 137). 16.09.2015р. до суду від представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, де позивач змін склад 3-х осіб та формулювання прохальної частини позовних вимог (а.с. № 188-190). Представник ПАТ КБ «Приват Банк» - [PERSON]О.(діє на підставі довіреності від 06.03.2015р. - а.с. № 231) в наданій до суду 18.11.2015р. заяві, позовні вимоги в редакції від 16.09.2015р. підтримав в повному обсязі, вважав, що у звязку з наявністю простроченої заборгованості за кредитом у [PERSON], отримання ним та поручителем [PERSON] 02.10.2013р. листа банку з вимогою достроково погасити кредит та звільнити приміщення. Крім того, в цій заяві просив суду розглянути справу за його відсутності на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України. Проти призначення судової будівельно-технічної експертизи заперечував, оскільки згідно з інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно з 16.11.2005р. та станом на 18.11.2015р. реєстраційний номер домоволодіння не змінився, його номер 11918508, ніякі зміни щодо загальної та житлової площі будинку не вносилися, заставодавець про літню інвентаризацію будинку не обізнаний, всі такі дії повинні були бути узгоджені з банком (а.с. № 230) . Відповідачка [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 18.05.2015р., 24.06.2015р., 16.09.2015р., 15.10.2015р. та 18.11.2015р. неодноразово не зявлялася, про дату судових засідань повідомлялася належним чином, в тому числі, шляхом вручення судових повісток та копії уточненого позову від 16.05.2015р. її чоловіку [PERSON], що є належним повідомлення згідно вимог ст.. 74 ЦПК України (а.с. № 162. 166, 169, 181, 190, 201, 207, 209, 211-213). Своїми заявами від 24.06.2015р. та від 16.09.2015р. відповідачка просила справу розглядати за її відсутністю, позовні вимоги не визнала (а.с. № 172-175, 186). Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] (діє за дорученням від 05.11.2014р. - а.с. №243) також заперечував проти задоволення позовних вимог, висунутих банком, вважаючи, що кредитна заборгованість повинна бути погашена лише за рахунок продажу іпотечного майна, загальна та житлова площа якого згідно технічного паспорту станом на 22.06.2015р. менша, ніж вказані в позові та договорі іпотеки . В наданій до суду заяві 18.11.2015р. представник третьої особи просив по справі призначити судову експертизу для визначення загальної та житлової площі буд. 39 по вул. 9-го Січня у м. Дніпропетровську. Крім того, цей представник не заперечував проти розгляду справи за його відсутності за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України (а.с. № 242). Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] (діє на підставі угоди та свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю № 1978 - а.с. № 240-241) в наданій до суду заяві 18.11.2015р. позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що кредитна заборгованість повинна бути погашена лише за рахунок продажу іпотечного майна, але ніяким чином за рахунок виселення мешканців будинку, факт отримання кредитних коштів [PERSON] не заперечував. Клопотання про призначення судової експертизи вважав таким, що підлягає задоволенню. Крім того, в наданій до суду заяві, представник третьої особи не заперечував проти розгляду справи за його відсутності за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України (а.с. № 239). Представник третьої особи Служби у справах дітей Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради [PERSON] (діє за дорученням від 31.08.2015р. а.с. № 245 ) у наданій суду заяві 18.11.2015р. розгляд питання про задоволення або не задоволення позову (та клопотання про призначення експертизи) залишила на розсуд суду. Проти розгляду справи на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України за її відсутності не заперечувала, про що надала відповідну заяву ( а.с. № 244). Враховуючи, що в матеріалах справи маються письмові заперечення відповідачки [PERSON] проти позову (а.с. № 186), а раніше надавалася й заява про скасування заочного рішення суду від 10.06.2015р. (а.с. № 109-110), отже позиція відповідачки та її аргументи будуть враховані при винесенні рішення суду поряд з іншими доказами по справі, суд вважає за можливе винести рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України. Справа розглянута без фіксування процесу технічними засобами (ч. 2 ст. 197 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа\~\~має\~\~право в порядку,\~\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється\~\~ на\~\~ всі правовідносини, що виникають у державі. При розгляді даної цивільної справи підлягають застосуванню норми наступних глав ЦК України: глави 48 «Виконання зобовязання», глави 49 «Забезпечення виконання зобовязання», глави 71 «Позика. Кредит. Банківськиій вклад».. Судом встановлено, що між ЗАТ КБ „Приват Банк, правонаступником якого у 2009році став ПАТ КБ „ПриватБанк, та [PERSON] 20.12.2005р. укладено кредитний договір №DNG0GA00005658 з послідуючими додатковими угодами до нього №1, №2 та №3. Згідно цього договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 520 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.09.2016р. (а.с. № 12-19). Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення чинного законодавства та умов договору позичальник зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника, також нести витрати по сплаті податків та інших обовязкових платежів з цих коштів. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 12.08.2015р. (уточнення позовних вимог відбулося 16.05.2015р.) позичальник за кредитом [PERSON] (третя особа у цій справі) має заборгованість 14 174 293,84 [[PERSON] США], яка складається з наступного: - 550 454,24[[PERSON] США] - заборгованість за кредитом; - 557 189,16 [[PERSON] США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 70 042,66 [[PERSON] США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 12 996 607,78 [[PERSON] США] - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Зазначене підтверджено розрахунком суми заборгованості (а.с. № 191-196). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і відповідачкою [PERSON] 20.12.2005р. було укладено договір іпотеки №DNG0GA00005658, згідно з яким відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 263,70 кв.м, житловою площею 130,20 кв.м, який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 9 Січня, буд. 39 та земельну ділянку розміром 0, 0793 га (а.с. № 20-21). До цього договору укладалися й додаткові угоди 21.08.2006р., 27.07.2007р., 10.09.2007р. (а.с. № 22-28). Майно належить відповідачці [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01.09.2005р. виконкомом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради на підставі рішення виконкому від 20.09.2002р. № 552. Земельна ділянка площею 0, 0793 га розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 9 Січня, буд. 39 та належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія III-ДП № 049651, Д № 031953 Код ДЗК 69096050, виданого виконкомом .Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21.09.2000р.за № 2429, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 031953, кадастровий номер 1210100000:03:173:0022 (а.с. № 27 зв., 28, 232, 234-236, 237). Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки в первісному договорі іпотеки від 20.12.2005р. дорівнювала 1 391 613грн. (а.с. № 20-21), між тим додатковими угодами до договору іпотеки від 27.07.2007р., 10.09.2007р вона змінена і становить 3\~333\~000грн. (п. 35.5. - а.с. № 23-25, 26-28) Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його сконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позичені грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. При розгляді судом справи враховано те, що строк предявлення вимоги до поручителя, встановлений ст. 559 ЦК України не сплинув, оскільки в додатковій угоді до кредитного договору від 10.09.2007р. та додатковій угоді до договору іпотеки від 10.09.2007р. зазначена дата остаточного повернення кредиту 10.09.2016р. (а.с. № 19, 27зв.). Судом враховано й те, що шестимісячний строк для звернення з вимогами до поручителя не сплинув, навіть якщо його відраховувати від дня отримання 02.10.2013р. [PERSON] та [PERSON] письмової вимоги банку про дострокове погашення кредиту та добровільне звільнення помешкання., що перебуває в заставі банку, оскільки позов до суду предявлено 15.01.2014р. (а.с. № 9-11, 93-94, 1). У відповідності до ст. 6 Закону України Про іпотеку, іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі документу зазначеного у договорі іпотеки. Ці самі вимоги містить і договір іпотеки №DNG0GA00005658 від 20.12.2005р. з додатковими угодами до нього (п. 9 - а.с. № 20, п. 35.4.. а.с. № 24зв, п. 35.3 а.с. № 27зв.). Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотека від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобовязання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Відповідно до ст. 41 Закону України Про іпотеку, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Приймаючи до уваги вищезазначені обставини (наявність значної суми простроченої заборгованості, лист банку від 25.09.2013р. [PERSON] та [PERSON], як майновому поручителю, який вони отримали 02.10.2013р., предявлення цього позову до поручителя у встановлений шестимісячний строк після отримання поручителем попередження, діючий договір іпотеки а.с. № 1-3, 9, 20-28, 93,94, 191-196) та існуючі норми права, суд вважає, що позовні вимоги банку в частині звернення за предмет іпотеки, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. 9 Січня, буд. 39 підлягають задоволенню. Що стосується вимог банку про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], 2013р. народження (у справі залучено законного представника малолітньої дитини) з будинку № 39 по вул. 9-го Січня в м. Дніпропетровську, то в цій частині позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Вимоги про виселення [PERSON] з домоволодіння, що перебуває у заставі банку, не підлягають задоволенню, оскільки таки вимоги банку не ґрунтуються на положеннях ст. 109 ЖК України та ст.ст. 39, 40 Закону України „Про іпотеку. Так, у справі № 6-875 цс 15 ВССУ висловлені правові позиції, а саме, що за змістом ст.ст. 39, 40 Закону України „Про іпотеку та ч.1, 2 ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі звернення м стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, які виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст. 109 ЖК України). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 109 та статі 132-2 ЖК України. Ці правові позиції ВССУ в жодному випадку не протирічать положенням п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, згідно якого при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Не вбачає суд протиріч із зазначеними у п. 43 висновками про те, що суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення, оскільки у цьому пункті зазначено, що це робиться тільки у випадках, передбачених законом ( ст. 109 ЖК України) . В нашому випадку кредит 20.12.2005р. був отриманий [PERSON] не на придбання [PERSON] буд. № 39 по вул. 9 січня у м. Дніпропетровську, бо право власності на це приміщення за [PERSON] зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, виданого ще 01.09.2005р. виконкомом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради на підставі рішення виконкому від 20.09.2002р. № 552. Отже виселення [PERSON] разом с членами її родини можливо тільки з наданням іншого постійного жилого приміщення. Оскільки в позовній заяві, в тому числі уточненій 16.05.2015р. (а.с. № 188-190), банк не зазначає житлове приміщення, в яке слід виселити відповідачку та третіх осіб, то в цій частині позову слід відмовити. Слід також зазначити, що суд відмовляє у задоволенні вимог про виселення не тільки [PERSON] (іпотекодавця), а і членів її родини [PERSON] (чоловіка), [PERSON], 2013р. народження (онука), інтереси якого представляє законний представник [PERSON], як з вищезазначених підстав, так і з огляду на те, що банк процесуальне положення цих осіб зазначає як третіх осіб, а не як відповідачів, що суперечить ч. 1 ст.30 ЦПК України, де зазначено, що сторонами у справі є тільки позивач і відповідач. Із заяви представника позивача, наданої до суду 18.11.2015р., вбачається, що редакція позову від 16.05.2015р. є остаточною, як по змісту позовних вимог, так і по складу сторін (а.с. № 230, 231). В цій заяві представник банку лише уточнив, що звернути стягнення на предмет іпотеки банк просить у рахунок погашення заборгованості станом на 12.08.2015р. (по тексту позову про це йдеться мова, а у прохальній частині помилково не зазначено). При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У судовому засіданні 18.11.2015р. постановлена ухвала (без виходу до нарадчої кімнати) про відмову в задоволенні клопотання представника третьої особи [PERSON] [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення розміру загальної та житлової площі буд. 39 по вул. 9-го Січня у м. Дніпропетровську, оскільки згідно з технічним паспортом твід 22.06.2015р. вона тепер становить 249,53кв.м та 128, 71кв.м. замість 263,7кв.м. та 130,2кв.м. станом на дату укладання договору іпотеки (а.с. № 217-226). Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення експертизи, суд виходив по-перше з того, що навіть якщо дійсно площа будинку змінилася станом на 2015р. та становить розмір менший, ніж 250кв.м., правого значення для правильного вирішення по суті спору це немає, оскільки мораторій на виселення за Законом України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів у іноземній валюті від 03.06.2014р. № 1304-VII (зі змінами від 16.07.2015р.) все рівно не розповсюджується на відповідачку та третіх осіб, оскільки мораторій діє тільки у випадках отримання споживчих кредитів (п.1 ст. 1 Закону), а [PERSON] отримав 20.12.2005р. кредит на будівництво (дивись п. 1.1. кредитного договору а.с. № 12-13.14-16, 17-19). З цих же підстав суд критично оцінює заперечення проти позову з боку відповідачки, які містяться у заяві про перегляд заочного рішення суду від 10.06.2014р. (а.с. № 109-110), стосовно того, що суд при винесені рішення 10.06.2014р. не врахував положення щодо мораторію на виселення згідно Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів у іноземній валюті від 03.06.2014р. № 1304-VII (зі змінами від 16.07.2015р.) При цьому судом також враховано, що відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку, з аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку про те, що третя особа [PERSON] та відповідачка [PERSON] не виконали взяті на себе зобовязання згідно вищезгаданого кредитного договору та додаткових угод до нього, не повернули отримані третьою особою грошові кошти, у звязку з чим позов підлягає задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки (будинок та земельну ділянку). Приходячи до такого висновку, суд враховує розяснення п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, згідно якого право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України). Між тим, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги банку при визначені суми, в рахунок погашення якої звертається стягнення, а саме суд вважає необхідним зменшити розмір пені до суми заборгованості по тілу кредиту. Так, відповідачка у своїй заяви про перегляд заочного рішення суду від 19.09.2014р. зазначає, що при винесені рішення суду за її відсутністю, вона була позбавлена можливості заявити клопотання про зменшення розміру пені відповідно до ст. 551 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України суд може зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Це узгоджується з правовою позицією, яка висловлена ВССУ у справі № 6-100цс 14, де зазначено ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Так, банк наполягає на тому, щоб розмір пені був зазначений як 12\~996 607,78 доларів США (а.с. № 188-196), між тим, суд вважає, що ця сума значно перевищує розмір збитків, наприклад, розмір заборгованості за тілом кредиту, яка становить 550\~454,24 доларів США, майже у 23 рази менше пені. Отже, на думку суду, розмір неустойки слід зменшити принаймні до розміру заборгованість за тілом кредиту - 550\~454, 24 доларів США. При цьому, суд не застосовує строки позовної давності до пені (сума пені з 15.01.2013р. до 15.01.2014р. складає 4\~001\~862, 08 доларів США), оскільки за правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується тільки за заявою сторони у справі, а як зазначено вище відповідачка наполягала на зменшені розміру пені відповідно до положень ст. 551 ЦК України, а представник позивача, незважаючи на те, що і зробив розрахунок розміру пені за 1 рік на вимогу суду, між тим строки позовної давності застосувати не просив (а.с. № 230, 238). Частково суд задовольняє і позовні вимоги банку в частині визначення початкової ціни предмету іпотеки. Так, в уточненій позовній заяві банк просить при винесені рішення про звернення стягнення на предмет застави зазначити початкову ціну предмету застави, яка дорівнює 1\~391\~613 грн. (а.с. № 188-190), між тим банк не врахував, що ця ціна була зазначена лише у первісному договорі іпотеки від 20.12.2005р., тоді як дві додаткові угоди до цього договору іпотеки від 27.07.2007р. та 10.09.2007р. змінили ціну предмету застави і вона становить 3\~333\~000грн. (п. 35.5 додаткових угод а.с. 23зв., 28). [PERSON] цю ціну суд і буде зазначати як ціну предмету застави (початкову ціну при реалізації предмету застави). Розмір земельної ділянки у рішенні суд зазначає, як 0,0793га, оскільки він зазначений у Державному акті на право приватної власності на землю, Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.11.2005р. та інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2015р. (а.с. № 232, 234, 237). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, та приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654грн. (частина позовних вимог, що стосується звернення стягнення на предмет застави). Судові витрати по сплаті судового збору за частину позовних вимог, в задоволенні яких позивачу відмовлено (виселення), розподілу не підлягають (а.с. № 37). На підставі викладеного,

Outcome: partial