Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

В судовому засіданні визнано сторнами той факт, що станом на 03.02.2017 року позивачка працювала в АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» на посаді електромонтера по експлуатації електролічільників. 03.02.2017 року позивач була позбавлена волі незаконними збройними формуваннями в районі проведення антитерористичної операції в м.Донецьк та перебувала в полоні до 27.12.2017 року. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що\~Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, та у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.\~Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.12 Закону України "Про оплату праці" норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються\~Кодексом законів про працю України\~та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та\~Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями. Частиною 1\~статті 1 Закону України «Про оплату праці»\~та частиною 1\~статті 94 КЗпП України\~визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як встановлено в судовому засіданні у період з 03.02.2017 року по 27.12.2017 року відповідачка знаходилася у трудових відносинах з АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» та не виконувала своїх трудових обов`язків з поважних причин і незалежно від її волі, у зв`язку з позбаленням свободи та насильницьким утриманням у місцях позбавлення волі незаконними збройними формуваннями. Будь-яких соціальних гарантій з боку держави у випадку відсутності працівника на робочому місті по незалежним від нього причинам, у зв`язку з захопленням у полон представниками незаконних збройних формувань, чинне законодавство не містить. Поміж тим, відповідно до вимог ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у\~частині третій\~цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 р. № 7302/3/14-14/13 «З метою недопущення звільнення власником або уповноваженим ним органом підприємства, установи, організації громадян, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах, Мінсоцполітики звертає увагу на наступне. Працівники, які\~не виходять на роботу у зв`язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції\~або ті, що\~залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції\~і не мають змоги виходити на роботу у зв`язку з небезпекою для життя та здоров`я,\~не можуть бути звільнені\~за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України\~на підставі «прогул». Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається відсутністю на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посади. Таким чином, з аналізу вищевказаних нормативних актів вбачається, що державою частково врегульоване питання забезпечення збереження робочого місця за працівником при неможливості останнього продовжувати роботу в районах проведення антитерористичної операції у зв`язку з небезпекою для життя та здоров`я, тобто така відсутність на робочому місці визнана поважною причиною. Поміж тим, питання щодо будь-яких гарантій працівникам, які не є військовослужбовцями, але потрапили у полон незаконних збройних формувань по обвинуваченню у розвідувальній діяльності в інтересах держави Україна, чинним законодавством не врегульовано. Згідно з ч.9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Таким чином, в даному конкретному випадку суд вважає за можливе застосувати аналогію закону, а саме застосувати до спірних правовідносин вимоги ч.ч. 3, 4 ст.119 КЗпП України на підставі наступних чинників: ?з огляду на обов`язок держави захищати права працівників, які не здійснюють трудову діяльність у зв`язку з ризиком для життя та здоров`я, а також по незалежним від їх волі причинам, у зв`язку з перебуванням у полоні незаконних збройних формувань; ?відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером пот\-ребують цивільно-правового регулювання; ?позивачка перебувала у полоні незаконних збройних формувань по обвинуваченню у скоєнні розвідувальної діяльності в інтересах України; ?під час тримання у полоні позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем; ?відносини щодо гарантій для працівників, які є цивільними особами, однак утримувались у полоні незаконних збройних формувань під час перебування у трудових відносинах з роботодавцем не врегульовано конкретними нормами права; ?в змісті законодавства відсутня правова норма, яка прямо регулює спірні правовідношення; ?частинами 3 та 4 статті 119 КЗпП України врегульовані подібні відносини між робітником та роботодавцем. На підставі наведеного суд приходить до висновку про збереження середнього заробітку за [PERSON] під час її перебування в полоні, у зв`язку з чим зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за час перебування у полоні з 03.02.2017 року по 27.12.2017 року включно з врахуванням фактичних виплат, які були зроблені підприємством позивачці у цей період. Суд не бере до уваги пояснення відповдача в тій частині, що позивачка під час перебування у полоні не виконувала свої трудові обов`язки та не була звільнена за прогул тільки на підставі листа Мінсоцполітики від 08.07.2014 року, оскільки звільнення за прогул можливе лише за відсутності працівника на роботі без поважних причин, а, як встановлено в судовому засіданні, позивачка не виконувала свої посадові обов`язки з поважних причин, поза її волею, у зв`язку з насильницьким утриманням в полоні незаконними збройними формуваннями. Що стосується позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити розслідування нещасного випадку та скласти акт за встановленою формою суд зазначає наступне. Відповідно до ст.141 КЗпП власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробни\-чу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно зі ст.171 КЗпП роботодавець повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних за\-хворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України. У пункті 1 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою КМУ №1232 від 30.11.2011 року зазначено, що він визначає процедуру про\-ведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних\~захворювань і аварій, що сталися з працівниками на підприємствах неза\-лежно від форми власності або в їх філіях, представництвах, інших від\-окремлених підрозділах. Згідно з пунктом 7 вищевказаного Порядку розслідування проводиться у ра\-зі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема від одержання поранення, травми, утому числі внаслідок тілесних ушкоджень, гострого професійного захворювання і гострого професійного та інших отруєнь, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та онізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок ава\-рії, пожежі, стихійного лиха (землетрусу, зсуву, повені, урагану тощо), кон\-такту з представниками тваринного і рослинного світу, які призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення його на іншу (легшу) роботу не менш як на один робочий день, зникнення, а також настання смерті працівника під час виконання ним трудових (посадових) обов`язків. Про кожний нещасний випадок потерпілий або працівник, який його ви\-явив, чи інша особа свідок нещасного випадку повинні негайно повідомити керівника робіт, який безпосередньо здійснює контроль за станом охорони праці на робочому місці, чи іншу уповноважену особу підприємства і вжити заходів до надання необхідної допомоги потерпілому (п. 8 Порядку). Змістовний перелік дій роботодавця, який одержав повідомлення про нещасний випадок, зазначено в пункті 10 зазначеного Порядку, зокрема відповідно до підпункту 2 пункту 10 Порядку роботодавець зобов`язаний протягом доби утво\-рити комісію з розслідування нещасного випадку та організувати проведення розслідування. Суд зауважує, що без проведення відповідного розслідування неможливо встановити, чи пов`язаний з виробництвом нещасний випадок, який стався з працівником, та саме на роботодавцеві лежить обов`язок з`ясувати це питання та організувати для цього проведення рослідування. На підставі викладеного, враховуючи вищевказані вимоги законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача організувати проведення розслідування нещасного випадку, який стався з позивачкою. Суд відноситься критично до доводів відповідача у тій частині, що нещасний випадок з позивачкою стався не під час виконання трудових обов`язків, оскільки в судовому засіданні представником відповідача не заперечувався факт отримання позивачкою завдання по перевірці лічильників на цей день, а маршрут руху до місця виконання робіт між робітником та роботодацем не узгоджувався. Також суд не приймає заяву відповідача та третьої особи про те, що позивачка не повідомила роботодавця про нещасний випадок, оскільки це спростовано в судовому засіданні листом відповідача від 02.08.2018 року на адресу позивачки, з якого вбачається, що відповідач відмовляється провести розслідування даного нещасного випадку, оскільки не вважає його пов`язаним з виробництвом. Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача скласти акт за встановленою формою, відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України задоволенню не підлягають, оскільки акт за результатами розслідування, відповідно до п.14 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою КМУ № 1232 від 30.11.2011 року, складається та підписується всіма членами комісії, а не тільки роботодавцем. Враховуючи, що судом позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в розмірі 704,80 грн., а також з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial