Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив змінити п.37 договору оренди земельної ділянки від 01.10.2015 року, що укладений між ним та відповідачем [PERSON] міською радою, виклав його в наступній редакції: "У випадку, якщо орендар має намір розірвати договір, він зобов'язаний письмово направити на адресу орендодавця заяву не пізніше як за 30 (тридцять) календарних днів до бажаної дати". В обґрунтування позовної заяви зазначив, що предметом зазначеного договору є земельна ділянка загальною площею 1,4050 га під складськими приміщеннями, що знаходиться у м.Херсоні, по вул. 1 Текстильній, 1. Відповідно до п.37 Договору - розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. У разі розірвання договору оренди землі з Ініціативи Орендаря Орендодавець має право на отримання орендної плати на землях несільськогосподарського призначення за рік, якщо протягом року зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших умов на укладення договору оренди цієї земельної ділянки на тих самих умовах, то цей пункт дослівно повторює умови ч. 2 ст.32 Закону України «Про оренду землі» відповідно до якої у разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря орендодавець має право на отримання орендної плати на землях сільськогосподарського призначення за шість місяців, а на землях несільськогосподарського призначення - за рік, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки на тих самих умовах, за винятком випадків, коли розірвання договору було обумовлено невиконанням або неналежним виконанням орендодавцем договірних зобов'язань. Укладаючи Договір, він був позбавлений права на внесення будь-яких змін чи доповнень до Договору, оскільки Договір є типовим. Вказав, що вимушений звернутися до суду для внесення змін до п. 37 договору оренди земельної ділянки оскільки умова, яку він просить включити не суперечить нормам чинного законодавства та лише регламентує порядок досудового врегулювання спору у випадку виникнення намірів у орендаря розірвати договір оренди. Відповідачем подані письмові заперечення на позов, відповідно до яких вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки договір є вільним, права позивача не порушуються п. 37, оскільки договір оренди у разі зміни орендаря не потребує розірвання,що зазначено в ст. 7 Закону України «Про оренду землі», просив справу розглянути у відсутність представника ради. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов в повному обсязі та дала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Зазначила, що змушені звернутися до суду, оскільки позивач має намір продати нерухомість, внаслідок чого договір буде розірвано, при цьому позивач повинний буде сплати орендну плати ще за рік. Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] міською радою укладений договір оренди земельної ділянки на підставі пункту 3.3 рішення міської ради від 16.09.2014 року № 1517 щодо строкового платного користування земельною ділянкою площею 1,4050 га під складськими приміщеннями, що знаходяться у м.Херсоні по вулиці 1-ій Текстильній,1, із земель, раніше наданих в оренду ТОВ «Алкоресурси», кадастровий номер земельної ділянки 6510136300:27:001:0007. Пункт 37 викладений наступним чином: «Розірвання договору оренди не допускається. У разі розірвання договору оренди з ініціативи Орендаря Орендодавець має право на отримання орендної плати на землях несільськогосподарського призначення за рік, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки на тих саме умовах.» 13 травня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] міської ради про внесення змін до договору оренди від 01.10.2015 р., з викладенням п. 37 в запропонованій ним редакції. 30.05.2016 року [PERSON] повідомлено, що вказане питання буде внесено на розгляд постійної депутатської комісії міської ради з питань містобудування, архітектури та регулювання земельних відносин, а остаточне рішення прийметься на сесії міської ради. Згідно ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. В силу п. в) ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії. Статтею 120 Земельного кодексу України та статтями 377, 415 ЦК України передбачено, що особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Крім того, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» передбачено: «До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташована на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда». Тобто договір оренди припиняється тільки відносно попереднього орендаря, а його права та обовязкові переходять до особи, яка набула право власності на нерухомість, що знаходиться на орендованій земельній ділянці. Сам термін «попередній орендар» передбачає наявність нового орендаря в чинному договорі оренди. При відчуженні нерухомого майна попередній орендар (продавець нерухомості) вибуває із зобовязань, оскільки для нього договір є припиненим, а новий орендар (покупець нерухомості) займає його місце в договірних зобовязаннях. Таким чином в розумінні ст. 7 Закону України «Про оренду землі» - відбувається перехід існуючого права оренди від попереднього орендаря до наступного орендаря при збереженні чинності існуючого договору оренди. Відповідно в випадку відчуження обєкту нерухомості позивачем - він не підпадає під дію п.37 договору відповідно його права в даному випадку не порушуються. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх ІСТОТНИХ умові договору (ч. 1 ст. 638 ІІК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ІІК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з приписами статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що пункт 37 договору оренди відповідає приписам ст. 32 Закону України «Про оренду землі» відповідно до якої у разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря орендодавець має право на отримання орендної плати на землях сільськогосподарського призначення за шість місяців, а на землях несільськогосподарського призначення - за рік, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки на тих самих умовах, за винятком випадків, коли розірвання договору було обумовлено невиконанням або неналежним виконанням орендодавцем договірних зобов'язань. Позивач фактично просить внести зміни до договору оренди, якими виключити право орендодавця на отримання у випадку розірвання договори оренди з ініціативи орендаря орендної плати за рік, що звужує права орендодавця. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed