Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , посилаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . 26.12.2018 року він хотів здійснити продаж вказаного будинку та звернувшись до сільської ради за документом про те, що там не приписаний, дізнався, що в будинку зареєстровані не відомі йому люди, згоди та документів на реєстрацію даних осіб він не надавав нікому. Він звернувся до поліції з заявою про факт вчинення злочину, відповідь отримав, що матеріали реєстрації місця проживання фізичних осіб, які були передані від МВС, знищені по закінченню 3-х річного терміну зберігання, згідно з чим ніякого злочину немає. Звернувся в прокуратуру, але ніяких змін, сказали лише те, що звертатись потрібно було до того, як знищили документи. 28.12.2018 року та в грудні 2019 року звернувся з заявою до сільської ради провести акт обстеження житла. Дозволу на проживання в будинку він також не давав приписаним особам, того факту, що там вони проживали також не знав. В родинних зв`язках з зареєстрованими особами він не знаходиться і взагалі ніколи їх не бачив. В 2012 році він дозволив безкоштовно пожити [PERSON] , так як в нього були складні сімейні відносини і на тереторії України він не мав житла. Позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком та примусово зняти даних осіб з реєстраційного обліку в його будинку. В судове засідання позивач не прибув, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідачі в судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копій договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 25-26), витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 27), технічного паспорта на садибній (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 4-6) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 28), житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . У вищевказаному житловому будинку зареєстровані але не проживають близько 5 років [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями повідомлення Іванівської сільської ради (а.с. 9), актів обстеження житлового будинку від 10.01.2019р. та 27.12.2019р. (а.с. 10, 11), довідки Іванівської сільської ради (а.с. 24). Із копій висновків Ставищенського ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській області про результати звернення [PERSON] від 01.02.2019р. та 01.03.2019р. (а.с. 16, 17-18) встановлено, що [PERSON] звернувся до поліції з приводу того, що 28.12.2018р. він дізнався, що у належному йому будинку в с. Іванівка без його згоди зареєстровані невідомі йому особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Згідно повідомлення Ставищенського РВ ЦУГУ ДМС в м. Києві та Київській області № 36/вх.52 від 25.01.2019 р. стало відомо, що за наявними обліками Ставищенського РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області інформація, яка б підтверджувала реєстрацію [PERSON] та її трьох дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутня, оскільки Державна міграційна служба України та територіальні підрозділи ДМС розпочали свою роботу з 01.08.2012 p., а матеріали реєстрації місця проживання фізичних осіб, які були передані від МВС, знищені по закінченню 3-х річного терміну зберігання. Збереження реєстрації відповідачів в будинку без фактичного проживання суперечить вимогам Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та створює позивачу, як власнику, перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 29 Цивільного Кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до статтей 2, 3, 6, 7 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування є юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, наявність або відсутність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами, або підставою для їх обмеження. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 167 Житлового Кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 р. у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 р. у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 р. пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р.). Позбавити особу права проживати у житловому приміщенні (висилити), що знаходиться в приватній власності, та зняти її з реєстрації (виписати) можливо за умови, що дана особа не являється власником або співвласником даного житлового приміщення. Якщо особа є власником або співвласником житлового приміщення то її можна виписати тільки за її згоди у формі письмової заяви. В іншому випадку, в разі якщо особа не являється власником житла та не має законних підстав на проживання, не бажає виселитися в добровільному порядку, таку особу можна висилити та зняти з реєстраційного обліку примусово в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідачі в будинку позивача не проживають понад вісім років та не ведуть спільне з позивачем господарство, суд вважає, що відповідачі втратили право користування належним позивачу вищезазначеним житловим будинком.

Outcome: approved