Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], Ковельської міської ради, про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 04 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк, реєстраційний номер №148, зареєстрованого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 05 травня 1998 року за реєстровим номером 11773, та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 04 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк, реєстраційний номер №148. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви позивач [PERSON] посилається на наступні обставини: 04 березня 1998 року на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк між чоловіком позивача [PERSON] та матір'ю і братом відповідача [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] придбав у [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 05 травня 1998 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 11773 за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно. З часу укладення договору купівлі-продажу квартири і до теперішнього часу позивач мешкає у спірній квартирі. У грудні 2013 року чоловік позивача, він же титульний власник квартири, [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі на квартиру [ADDRESS]. Позивач прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті чоловіка і звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, однак у вчиненні вказаної нотаріальної дії їй було відмовлено з тих підстав, що позивачем не було надано належним чином оформлених правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно. Зокрема, договір купівлі-продажу спірної квартири не був нотаріально посвідчений. Вказана обставина унеможливлює реалізацію прав позивача, як спадкоємця, що спонукало її звернутись з відповідним позовом до суду. Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову [PERSON] покликається на наступні обставини: її матері [PERSON] та рідному брату [PERSON], за життя, на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. У період часу з 1996 року по 2005 рік відповідач перебувала у місцях позбавлення волі і про наміри своїх рідних відчужити належну їм квартиру нічого не знала. Повернувшись у 2005 році з місць позбавлення волі, виявила, що у спірній квартирі мешкають позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON], а її мати мешкає у однокімнатній квартирі по [ADDRESS] яка раніше належала позивачеві [PERSON] та ї чоловікові. На час повернення з міць позбавлення волі, її брат [PERSON] вже помер, а мати у зв'язку із похилим віком - за вісімдесят років, та перенесеними хворобами, не могла пояснити за яких обставин належна їй раніше квартира перейшла у власність [PERSON] Зі слів матері убачалося, що останній її ошукав, але за яких обставин відповідач не змогла зрозуміти, а тому пов'язувала слова матері з віковими проблемами. У грудні 2015 року вона отримала із суду копію позовної заяви [PERSON] із відповідними додатками. Ознайомившись із вказаними документами зрозуміла, що підпис у договорі купівлі-продажу, зареєстрованому ніби на аграрній біржі, не належить її матері. Остаточно пересвідчилась у цьому, звіривши підписи матері, які містились у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та пенсійному посвідченні матері. Крім цього ні її мати, ні брат не були членами аграрної біржі. Отже будь-яких правових підстав набути у власність спірну квартиру ні [PERSON] ні [PERSON] не мали. У ході розгляду даної справи позивач [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов підтримали з підстав, наведених у ньому, прохають визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 04 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк, реєстраційний номер №148, зареєстрований Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 05 травня 1998 року за реєстровим номером 11773, та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову прохають відмовити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] первісного позову не визнали і заперечують проти його задоволення. Зустрічний позов підтримали з підстав, наведених у ньому та прохають задовольнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 04 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк, реєстраційний номер №148. Представник Ковельської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Ковельської міської ради. При вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази у даній справі, суд дійшов висновку, що первісний позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Зустрічний позов є підставним і таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 2, ч.1,2 ст. 8, Закону України «Про власність», у редакції, чинній на час здійснення оспорюваного правочину, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. У ході судового розгляду сторонами визнається і доводиться письмовими доказами, а саме даними інвентаризаційних справ на [ADDRESS] та на будинок [ADDRESS], свідоцтвами про право власності на житло, виданими органами приватизації відповідно 08 вересня 1997 року [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та 22 травня 1998 року [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та обставина, що спірна квартира [ADDRESS] на час укладення оспорюваного договору купівлі продажу, тобто станом на 04 березня 1998 року перебувала у власності [PERSON] та [PERSON]. Обгрунтовуючи вимоги первісного позову позивач [PERSON] вказує на ту обставину, що сторонами договору купівлі продажу квартири [ADDRESS], укладеному на товарній біржі, було досягнуто згоди, щодо усіх істотних умов договору купівлі продажу квартири. Зокрема, як договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], так і договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] фактично носили характер договору міни квартир. Зокрема, між покійним чоловіком позивача [PERSON] . [PERSON] та матірю відповідача [PERSON] було досягнуто згоди про обмін належної останній двокімнатної квартири по [ADDRESS] на належну позивачеві однокімнатну квартиру по [ADDRESS] за умови сплати власникам двокімнатної квартири, як різниці у вартості квартир, суми боргу останніх перед третіми особами. Оспорюваний договір був укладений в м. Ковель, «на столику», біля приміщення ломбарду по вул. Незалежності. Оскільки договір, зареєстрований на товарній біржі не підлягав подальшому нотаріальному посвідченню, на підставі вказаного договору [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру в БТІ. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про товарну біржу" ( 1956-12 ), товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Крім того, ст.2 Закону ( 1956-12 ) встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов'язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники. Частина 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» дійсно передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. У той же час вказаним законом регламентується, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] вказаний правочин здійснено 04 березня 1998 року в м. Луцьк на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк і зареєстрований на Волинській спеціалізованій аграрній біржі за реєстраційний номер №148 Згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Волинська спеціалізована аграрна біржа зареєстрована 23 жовтня 2006 року. Реєстрація припинення юридичної особи здійснена 27 березня 2009 року на підставі судового рішення у зв'язку з визнанням її банкрутом. Видом діяльності вказаної біржі зазначалось: посередництво в торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами. (а.с.44). Відтак реєстрація Волинською спеціалізованою аграрною біржею договору купівлі-продажу квартири, укладеного між фізичними особами, які не є членами біржі, аж ніяк не відповідає вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Крім цього, відповідно до ст.42 Цивільного кодексу ( 1540-06 ), чинного на час здійснення оспорюваного правочину, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Стаття 227 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) регламентує, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 242 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Згідно ст. 47 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Крім того, Пленум ВСУ у своїй постанові "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.07.78 р. N 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 25.12.92 р. N 13 ( v0013700-92 ) та від 25.05.98 р. N 15 ( v0015700-98 ) роз'яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом. Відповідно до п.4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Відповідні роз'яснення містяться і у постанові Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, у п. 13 якої містяться роз'яснення, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У ході судового розгляду позивач за первісним позовом [PERSON] визнала ту обставину, що за життя [PERSON] та [PERSON] - сторін спірного правочину, жоден з них не ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, а чоловік позивача - [PERSON] - не спонукав вказаних осіб до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Відтак підстав, для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 04 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк, реєстраційний номер №148, суд не вбачає. Обґрунтовуючи вимоги первісного позову в частині позовних вимог, щодо визнання за позивачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], позивач покликалась на ту обставину, що вказана квартира належала за життя її чоловікові [PERSON] на праві приватної власності, а відтак після смерті чоловіка позивач, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, набула права на вказану квартиру в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно повідомлення Ковельської державної нотаріальної контори № 1308/01-16 від 07.07.2014 року позивачеві [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених правовстановлюючих документів, а саме нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири. Оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 04 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] на Волинській спеціалізованій аграрній біржі м. Луцьк, реєстраційний номер №148, не створює для сторін вказаного договору будь-яких прав та обов'язків, підстав для визнання за позивачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], суд не вбачає. У ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] перебувала в місцях позбавлення волі з 1996 по 2005 рік. Після звільнення з місць позбавлення волі була прописана у квартирі [ADDRESS], належній на той час її матері - [PERSON], зареєстрована та проживає у вказаній квартирі по теперішній час. Згідно даних свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 01 грудня 2008 року та серії [NUMBER] від 10 листопада 2003 року [PERSON] померла [INFO] року, а [PERSON] помер [INFO] року (а.с.7,8). Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а у відповідності до вимог ч.1 ст. 1261 ЦК України першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкоємця, ....той із подружжя, який його пережив та батьки. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, а згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. За змістом ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відтак відповідач [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері, [PERSON] У ході судового розгляду відповідач [PERSON] показала, що з 1996 року по 2005 рік перебувала у місцях позбавлення волі, тож про обставини відчуження належної її матері та братові квартири [ADDRESS] [PERSON]. не була обізнаною. Будь-яких документів, на підставі яких відчужувалась вказана квартира, в матері не було. Мати мала лише договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Стан здоров'я [PERSON], на час звільнення відповідача, вже був незадовільний з причини перенесеного інсульту та у зв'язку із віком. Упродовж усього часу, до самої смерті [PERSON] наказувала їй не підписувати ніяких документів з [PERSON], оскільки він її обманув, примусив вибратися з належної їй двокімнатної квартири по [ADDRESS]. Слова матері відповідач серйозно не сприймала, пояснюючи поведінку матері хворобливим станом. Про те, що матір та брата обманним шляхом позбавили житла, дізналась лише отримавши копію позовної заяви з додатками, що надійшли з суду у грудні 2015 року і виявивши підроблені підписи матері та брата на біржовій угоді. Будучи допитаним у ході судового розгляду свідок [PERSON] показав, що у 1998 році зустрічався зі своєю теперішньою дружиною [PERSON]. У зв'язку із перебуванням теперішньої тещі [PERSON] у місцях позбавлення волі, а також у зв'язку з тим, що молодшим братом [PERSON] опікувалась бабуся - [PERSON], по кілька разів на тиждень, а подекуди й кожного дня навідувався до [PERSON] В один з днів приїхав до [PERSON], щоб передати речі молодшого брата дружини. Однак двері до квартири [ADDRESS] йому відкрив незнайомий чоловік, який повідомив, що [PERSON] мешкає у іншій квартирі, вказавши адресу квартира [ADDRESS]. Дійсно у вказаній квартирі застав [PERSON], яка плакала, скаржилась, що хтось не виконав умов якоїсь угоди, в подальшому постійно казала, що з нею не розрахувались. Пізніше показувала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] Згідно п.16 оспорюваного договору купівлі-продажу, вказана угода була складена у двох примірниках, один з яких зберігається в справах біржі, а другий видається Покупцю. Тобто особам, які відчужували нерухоме майно копії договорів не видавались. Відтак, у ході судового розгляду встановлено, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] дізналась лише у грудні 2015 року. До вказаного часу про існування договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на товарній біржі, нічого не знала, вважала, що подружжя [PERSON] на законних підставах володіють квартирою [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності її матері [PERSON] та братові [PERSON] Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON], за об'єктивних причин, встановлених у ході судового розгляду даної справи, дізналась про порушення свого права лише у грудні 2015 року. Крім цього, відповідно до змісту ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У ході судового розгляду позивачем [PERSON] та представником позивача [PERSON] не заявлялось про застосування позовної давності. Тож відповідно ст. 227 Цивільного кодексу ( 1540-06 ), згідно якої недодержання вимоги, щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, тягне недійсність договору, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, зустрічний позов підлягає задоволенню. У той же час позивачем [PERSON] не доведено факту передачі коштів покупцем [PERSON] продавцям квартири [ADDRESS], а відповідачем [PERSON] не вказувалось на існування перешкод у користуванні спірним нерухомим майном. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Квитанцією №62 від 19.01.2016 року, угодою від 13.01.2015 року укладеною між [PERSON] та підприємцем на здійснення юридичної практики [PERSON], з відповідними розрахунками вартості юридичних послуг, квитанцією № 75932091 від 15 січня 2016 року доводиться та обставина, що розмір судових витрат, що підлягають стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] становить 2551,20 грн.

Outcome: approved