Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.01.2014 року, від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Шлюб був зареєстрований в м. Несебир, Республіка Болгарія. Подружжя тривалий час мешкали в Республіці Болгарія. З травня 2019 року подружні відносини між сторонами припинилися, та з цього часу спільне господарство не ведеться. Відповідачка попросила позивача забрати дитину жити до себе, оскільки в неї не має житла та коштів і, взагалі, вона планує зайнятися своїм саморозвитком, а дитина цьому буде перешкоджати. У травні 2019 року позивач повідомив відповідачку, що направляється разом з донькою до України з метою постійного місця проживання. Відповідачка за допомогою смс-повідомлень пояснила позивачу, що можливо після завершення свого саморозвитку виявить бажання, щоб дитина проживала разом з нею. В теперішній час позивачу не відомо місцезнаходження відповідачки, чи працевлаштована вона та чи має заробіток. З часу, коли дитина почала проживати з батьком, дочкою займається виключно позивач, повністю опікується нею, займається її вихованням та утриманням. Позивач має постійне місце роботи, має можливість забезпечити гармонійний та всебічний розвиток дитини. На підставі викладеного позивач просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком - позивачем [PERSON] . Представник позивача [PERSON] - адвокат Лозовська З.В. в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, при цьому зазначила, що з травня 2019 року подружні відносини між сторонами припинилися, та з цього часу спільне господарство не ведеться, спільна дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем. Відповідачка зовсім не займається вихованням та утриманням своєї дочки [PERSON] , не цікавиться її життям та здоров`ям, проживає тривалий час в Республіці Болгарія, повертатися до сім`ї в Україну наміру не має, а тому просить суд шлюб між сторонами розірвати та визначити місце проживання дитини разом з батьком. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомої суду причин, 18 листопада 2020 року на електронну адресу суду надіслала заяву, згідно якої позовні вимоги не визнала, просить суд перенести судового засідання, оскільки має намір надати особисто пояснення та подати докази. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Сивова Я.В. в судове засідання не з`явилася з невідомої суду причин, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить її підпис в розписці про отримання судової повістки. Заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи за її відсутності від неї не надходило. Під час судового розгляду заперечувала проти задоволення позову, пояснила суду, що шлюб між сторонами вже розірвано в Республіці Болгарія, відповідачка [PERSON] дитину не покидала, а позивач самовільно та без дозволу матері вивіз дочку до України. На підставі викладеного представник відповідачки просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи Відділу Комунарського району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради Нікітіна Н.В. у судове засідання не з`явився, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та прийняти рішення в інтересах дитини. З урахуванням викладеного, суд визнає неявку відповідачки [PERSON] та її представника - адвоката Сивової Я.В. неповажною та вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідачки, які були надані у судових засіданнях, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому актом № 0002 від 18 січня 2014 року, складеному у місті Несебер, Республіка Болгарія, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу/а.с.9/. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с.10/. Внаслідок різних поглядів на сімейне життя та обов`язки, стосунки між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] погіршились, з травня 2019 року вони стали проживати окремо, шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство не ведеться. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім`ю зберегти неможливо, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, то судом встановлено наступне. Частиною 6 ст. 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного Кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, за наявності обставини, якої суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що батьки зобов`язані здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Тобто права та обов`язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що з травня 2019 року, малолітня [PERSON] , [INFO] , постійно проживала разом з батьком [PERSON] в Республіці Болгарія, а по приїзду до України, з червня 2019 року, дитина проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 22.07.2019/а.с.47/. Позивач [PERSON] має самостійний дохід, являється керівником та засновником ТОВ «КАПЕКС М», що підтверджується свідоцтвом № 20190502142713 від 05.02.2019 року. До кримінальної відповідальності позивач [PERSON] не притягувався, що підтверджується копією довідки МВС України серії ІІА № 1348128/а.с.42/. Позивач [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується копіями довідок КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» ЗОР/а.с.44,45/. Відповідно до копії довідки від 23 березня 2015 року, виданої посольством України в Республіці Болгарії, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України/а.с.11/. Згідно копії довідки від 18.07.2019, виданої лікарем [PERSON] КНП «ЦПМСД» № 6, за результатами медичного обстеження [PERSON] , [INFO] , здорова/а.с.46/. Як встановлено при розгляді справи, відповідачка [PERSON] проживає в Республіці Болгарії. Як вбачається із наявного у матеріалах справи акту обстеження умов проживання від 10 серпня 2020 року, складеного відділом по Комунарському районі служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Дану квартиру позивач [PERSON] винаймає на підставі договору оренди квартири від 17 червня 2019 року. Квартира складається з двох кімнат, кухні, сумісного санвузлу, наявні вода, газо- та електропостачання. Для дитини відведена окрема кімната, в якій є шафа для одягу, двоспальне ліжко, сучасний телевізор, іграшки, розвиваючі книжки, необхідний одяг відповідно до сезону. Стан житла відповідає санітарно-гігієнічним нормам. Для дитини створені належні умови для проживання та відпочинку. Дитина вела себе розкуто, на контакт йшла охоче та повідомила, що з батьком їй добре. Судом встановлено, що під час спільного проживання сторін по справі, як мати, так і батько, піклувались про свою малолітню дочку, турбувались про здоров`я дитини, а також виконували всі інші батьківські обов`язки. Разом з тим, після припинення шлюбних відносин, з початку 2019 року, малолітня дитина, [PERSON] , постійно проживає з батьком [PERSON] , який повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає дочку, утримує її, піклується її здоров`ям. Під час розгляду справи також було встановлено, що відповідачка [PERSON] більше року проживає окремо від дитини [PERSON] , мешкаючи на території Республіки Болгарії. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , необхідно, виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина після приїзду до України постійно проживає з батьком. При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] має постійне місце роботи, дохід. Будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не встановлено. Слід зазначити, що на даний час вік дитини [PERSON] , [INFO] , не дозволяє в повній мірі визначити її особливу прихильність до кожного з батьків, але суд враховує, що відповідачка [PERSON] має можливість здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною. При цьому поведінка відповідачки [PERSON] , яка тривалий час не виконує свої батьківські обов`язки щодо дитини [PERSON] , не утримує дитину, не цікавиться її життям, не намагалася з нею зустрітися, дає підстави суду сумніватися у належній поведінці відповідачки щодо подальшого виконання нею своїх батьківських обов`язків та надання можливості виконувати їх позивачу. Наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з батьком, позивач [PERSON] надав суду відповідні докази того, що за умовами проживання, з урахуванням його доходів, його особистими якостями, обставинами його життя, особливостями його відносин з дитиною, саме він має перевагу перед матір`ю дитини при визначенні місця її проживання. Крім того, суд враховує, що малолітня [PERSON] , [INFO] , прижилася у новому середовищі, оскільки з червня 2019 року проживає разом з батьком на території України за адресою: [ADDRESS] ; у дитини сформувалось певне коло спілкування; батько [PERSON] забезпечив належні умови для гармонійного розвитку дитини. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 521/14556/16. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Сивова Я.В. жодних доказів своїх переваг перед батьком дитини при визначенні місця проживання дитини суду не надали. Суд не може прийняти до уваги незгоду представника відповідачки з даним позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Таким чином, суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , повинно бути визначено місце проживання її батька [PERSON] . Таким чином, викладені позивачем [PERSON] обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача представником відповідачки суду не надано, а тому на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідачки [PERSON] , третя особа Відділ Комунарського району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідачки на користь позивача також слід стягнути судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved