Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

В травні 2015 року КП «Харківводоканал» звернулось до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в загальному розмірі 3119,44 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надаються позивачем, відкрито особовий рахунок № [NUMBER]. Вказує, що за період з 01.10.2007 року по 31.12.2015 року утворилась заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання в розмірі 2105,75 грн., а за період з 01.08.2014 року по 31.12.2015 року заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення в розмірі 500,75 грн., які позивач з урахуванням індексу інфляції в сумі 467,24 грн. та трьох відсотків річних в сумі 45,89 грн. просить стягнути з відповідача на свою користь. В судовому засіданні представник позивача Шелест Д.Ю., який діє на підставі довіреності позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві, під час судового засідання звернувся до суду з клопотанням про переривання троків позовної давності. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі посилаючись на відсутність заборгованості перед позивачем за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, надала до суду заяву про застосування строків позовної давності, , просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю, з урахуванням письмових заперечень. В судове засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надавали, у зв'язку з чим відповідно до ч.4 статті 169 ЦПК України суд вважає за можливим розглянути справу за їх відсутністю. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. Пунктом 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч.3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до п.1 ч.2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10.01.2002 року споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач надає відповідачам за особовим рахунком № [NUMBER] послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, згідно Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-ІV від 24.06.2004 року, «Правил надання населенню послуг з водо -, теплопостачання та водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.1997 року № 1497 та «Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами, які отримують ці послуги. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29.10.2015 року скасовано судовий наказ від 07.09.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь КП «Харківводоканал» суми заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 3093,96 грн., а також стягнення судового збору в розмірі 121,80 грн. (арк. справи 7). Згідно зведеної картки абонента КП «Харківводоканал» за споживання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у відповідачів за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2007 року по 31.12.2015 року утворилась заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання в розмірі 2105,75 грн., а за період з 01.08.2014 року по 31.12.2015 року заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення в розмірі 500,75 грн., які позивач з урахуванням індексу інфляції в сумі 467,24 грн. та трьох відсотків річних в сумі 45,89 грн., загальна сума заборгованості становить 3119,44 грн. Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Права і обов'язки виробників, виконавців, споживачів у сфері житлово-комунальних послуг встановлені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року. Відповідно до ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач послуг повинен сплачувати за надані житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу України, до комунальних послуг відноситься водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги; плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі відкритого особового рахунку, позивач свої зобов'язання перед відповідачами виконав, а відповідачі навпаки плату за надані послуги у встановленому порядку не вносить. Посилання відповідачів на те, що у суду не має юридичних підстав для стягнення з них заборгованості, оскільки позивач не уклав з ними договір, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. Відповідно до вимог ч.5 статті 19 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Пунктом 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч.3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, правочини, інші юридичні факти. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України - зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України (в тому числі і з юридичних фактів). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (передати майно, сплатити гроші тощо). З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату послуг з водопостачання та водовідведення, проте, позивач фактично їх надавав, а відповідач раніше здійснювали оплату за надані послуги, але не в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.510 Цивільного кодексу України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. У даному випадку позивач, виконавши свої зобов'язання з надання послуг, має законні підстави вимагати від споживача оплати за надання цих послуг. Окрім цього, частиною 1 ст.218 Цивільного кодексу України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність. Тобто, у судовому засіданні встановлено, що між сторонами фактично існували і існують правовідносини по наданню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідачі користуються такими послугами, що випливає із зазначених вище нормативно-правових актів. Позивач виконував свої зобов'язання по наданню таких послуг, відповідачі є споживачами цих послуг та зобов'язання по їх оплаті у повному обсязі не виконували. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Зі змісту заяви відповідача вбачається, що вона звертається до суду з вимогою застосувати строки позовної давності щодо вимог позивача про стягнення суми заборгованості заборгованість за послуги централізованого водопостачання та водовідведення. Згідно заяви представника позивача вбачається, що він просить перервати перебіг позовної давності щодо заборгованості за послуги централізованого водопостачання та водовідведення обґрунтовуючи це зверненнями із заявою до Київського районного суду м. Харкова про видачу судового наказу про стягнення з відповідача по справі заборгованості за вказані послуги. З посиланням на ч.2 статті 264 Цивільного кодексу України, п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 обґрунтовує переривання строків позовної давності та вважає правильним відраховувати строк позовної давності за послуги з централізованого водопостачання з 01.08.2012 року по 31.12.2015 року в розмірі 1541,33 грн., з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за надані послуги водовідведення з 01.08.2014 року по 31.12.2015 року в розмірі 557376 грн., з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 2099,09 грн. (арк. справи 53). Частиною 1 статті 260 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Як вбачається із частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 1 статті 254 Цивільного кодексу України передбачено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Як зазначено в ч.1 та ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, позовна давність переривається у разі пред'явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось КП «Харківводоканал» зверталось до Київського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Таким чином, позивач скористався своїм правом за допомогою наказного провадження стягнути з відповідача виниклу заборгованість, проте ухвалою Київського районного суду м. Харкова 29.10.2015 року судовий наказ від 07.09.2015 року було скасовано за заявою боржника та було роз'яснено право заявнику КП «Харківводоканал» заявити свої вимоги у позовному провадженні (арк. справи 7). Оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.118 ЦПК України позивач з об'єктивних причин не мав можливості реалізувати своє право на звернення до суду з позовною заявою, суд вважає необхідним відраховувати строк позовної давності з моменту звернення позивача до суду з заявою про видачу судового наказу. Тобто, у суду є підстави вважати, що було здійснено переривання позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із частини 4 вищевказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі заявили клопотання про застосування позовної давності у частині стягнення заборгованості за межами строку позовної давності. Представник позивача, в обґрунтування клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності, належних та припустимих доказів на підтвердження вказаної обставини не надав. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність позовних вимог позивача за період з 01.08.2012 року по 31.12.2015 року та з 01.08.2014 року по 31.12.2015 року, а вимоги позивача, що виходять за межі зазначеного терміну, а саме за період з 01.10.2007 по 31.07.2012 року є такими, що не підлягають задоволенню. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову у межах строків позовної давності. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial