Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Старосинявської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обґрунтування вимог вказує, що в жовтні 2007 року вона придбала за сім тисяч гривень у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] і з того часу безперервно проживає в даному будинку. За цей час вона неодноразово проводила ремонти житлового будинку та господарських будівель, підтримувала їх та садибу в належному стані, ставилися до вказаного майна як до власного. Будь яких претензій на це майно з боку інших осіб до них протягом цього періоду не було. Таким чином, позивач, як така, що добросовісно заволоділа чужим майно і продовжуює відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, просить визнати за нею за набувальною даністю право власності на житловий будинок з господарським будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про місце та час розгляду справи повідомлена судом належним чином за встановленим зареєстрованим місцем проживання, відзиву на позов не подавала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що в жовтні 2007 року позивач [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] будинок за 7 тисяч гривень, який розташований по [ADDRESS] , про що свідчить розписка відповідача про отримання коштів від [PERSON] Згідно довідки Старосинявського РЕМ № 27 від 15.02.2019 року з 02.07.2012 року із [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , укладено договір про користування електричною енергією, споживач вчасно склачувала кошти, заборгованість відсутня. Хмельницьим бюро технічної інвентаризації за заявою позивача [PERSON] виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] , який був збудований у 1938 році та загальна площа якого становить 85,3 кв.м. Згідно довідки №98 від 14 лютого 2019 року, виданої виконкомом Старосинявської селищної ради, [PERSON] до жовтня 2007 року проживала в будинку [ADDRESS] , а з жовтня 2007 року по даний час проживає без реєстрації [PERSON] , яка постійно користується земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд площею 0,10 га. Право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстровано, про що свідчить повідомлення Хмельницького бюро технічної інвентаризації №715082 від 20 лютого 2019 року. Відповідно до довідки Старосинявської селищної ради № 99 від 15 лютого 2019 року, власником колгоспного двору, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , згідно по господарських книг Новосинявської сільської ради з 1958 року до дня смерті [INFO] , була [PERSON] , а після її смерті власником стала її дочка [PERSON] , яка проживала у будинку до жовтня 2007 року. Із наданих суду засвідчених Старосинявською селищною радою копії погосподарських книг по домоволодінню за місцем знаходження спірного житлового будинку по [ADDRESS] , вбачається, що вказане домогосподарство було віднесено до категорії колгоспних дворів, головою двору була [PERSON] , 1906 року народження, місце роботи - колгосп Більшовик. В даному господарстві з 1958 року по 1986 рік проживали: голова сім`ї - [PERSON] , 1906 р.н., дочка [PERSON] , 1936 року народження, та члени її сім`ї - чоловік та діти. З 1986 року по 1991 рік членами колгоспного двору були: голова двору [PERSON] , 1906 року народження, та дочка [PERSON] , 1936 року народження. Відповідно до ст. 120 ЦК України (в ред. 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно роз`яснень, наведених у п. 6. постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", до правовідносин, що виникли до набрання чинності Законом України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року, не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином, суд прийшов до висновку, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору (в тому числі житловий будинок) по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 р. набули [PERSON] , 1906 року народження (померла згідно довідки 20.10.1991 року) та відповідач у справі [PERSON] , 1936 року народження, в рівних частках, хоча й право власності у встановленому порядку не було зареєстровано. Згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вказує позивач [PERSON] , з жовтня 2007 року вона безперервно проживає у будинку по [ADDRESS] без реєстрації, користується ним, підтримує в належному стані, проводячи неодноразово ремонтні роботи, оплачує користування електроенергією, користується присадибною земельною ділянкою, вона добросовісно заволоділа чужим майно і продовжуює відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, що є підставою набуття права власності на це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. У пунктах 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року розяснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях, зокрема у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно достатті 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першоюстатті 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановленоЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 01.08.2018р. у справі №201/12550/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у справі №910/17274/17, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №201/12550/16-ц. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. В ході розгляду даної справи судом встановлено, що спірний житловий будинок має власника, який відомий позивачу [PERSON] та вона сама ж це доводить згідно пред`явлених вимог, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку, позивач знала про володіння нею чужим майном, а тому не можна вважати володіння позивачем даним майном добросовісним. Також, на думку суду позивачем не доведено безтитульність володіння оскільки, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] заволодівши будинком, сплатила його власнику грошові кошти у розмірі 7000 грн., тобто заволоділа майном зі згоди власника. Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed