Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 липня 2019 року звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Мирноградвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 88878,95 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13198,09 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн., а всього 105077,04 грн. На підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що з 27.09.2000 року по 25.06.2019 року вона працювала на Державному підприємстві «Мирноградвугілля» ВП «Шахта «Родинська», що підтверджується копією трудової книжки. Була звільнена згідно з наказом № 499-к від 25.06.2019 року в зв`язку зі скороченням чисельності працівників за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 25 червня 2019 року вона особисто прибула на територію підприємства до відділу кадрів, ознайомилась з наказом про звільнення, просила розрахуватись з нею та видати трудову книжку. 25.06.2019 року їй було видано трудову книжку, але розрахунок при звільненні відповідачем не проведено. На день її звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 88878,95 грн. Ці дії відповідача є незаконними, оскільки згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводиться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 13198,09 грн. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3000 грн, оскільки невиплата належної їй заробітної плати призвела до її моральних страждань, порушила її законні права, призвела до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає додаткових зусиль для організації життя. Весь час вона хвилювалась з приводу того, що вона, як годувальник своєї сім`ї, не має засобів до існування себе і родини. 23 липня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 24 липня 2019 року ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 05 серпня 2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви. 05 серпня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 16 жовтня 2019 року представник відповідача ДП «Мирноградвугілля» надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, оскільки розмір суми, належної позивачу при звільненні склав 71547,56 грн, відповідачем 26.07.2019 року здійснено перерахування цієї суми на особовий картковий рахунок [PERSON] Позивачем не доведений факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Позивачем лише вказаний розмір середнього заробітку - 13198,09 грн., а розрахунок відсутній, тому пояснення відносно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні надати не є можливим з приводу відсутності у відповідача його розрахунку. Сторони в судове засіданні не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. З`ясувавши обставини справи та дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в трудових правовідносинах з підприємством відповідача з 27.09.2000 року по 25.06.2019 року, працюючи на працювала на Державному підприємстві «Мирноградвугілля» ВП «Шахта «Родинська», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-8). Була звільнена згідно з наказом № 499-к від 25.06.2019 року в зв`язку зі скороченням чисельності працівників за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Отже, матеріалами справи доведено та відповідачем не оспорюється, що позивач перебувала з ним у трудових відносинах. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд дійшов висновку про доведеність виплати заборгованості по заробітній платі позивачу [PERSON] шляхом перерахування на її особовий картковий рахунок 26.07.2019 року в розмірі 71547,56 грн., що підтверджується довідкою № 01-10/1601 від 05.09.2019 року, з якої вбачається, що всього [PERSON] було нараховано 88878,95 грн., сума до перерахунку після утримання податків і інших обов`язкових платежів склала 71547,56 грн. (а.с. ). Враховуючи, що заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена в повному обсязі, то позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 88878,95 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд дійшов висновку про те, що затримка розрахунку сталася саме з вини відповідача. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Згідно розрахунковим листкам за квітень та травень 2019 року (останні два місця перед звільненням) кількість відпрацьованих днів у квітні - 20, у травні - 22, заробітна плата за квітень - 12943,14 грн., за травень - 11157,72 грн. Таким чином середньоденна заробітна плата складає 573,83 грн (а.с. 11). Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2019 року по 26 липня 2019 року складає 23 дні. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку розраховується наступним чином: 573,83 грн (середньоденна заробітна плата) х 23 робочі дні затримки розрахунку = 13198,09 грн. і підлягає стягненню з відповідача ДП «Мирноградвугілля» з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати, позивачці заподіяні моральні страждання, які полягають в тому, що внаслідок затримки виплати заробітної плати погіршився матеріальний стан позивача, був порушений звичайний образ її життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд, виходячи з характеру, глибини та тривалості (один місяць) заподіяних позивачеві моральних страждань, вимог розумності і справедливості, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 1000 грн. з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 768,40 грн з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та в розмірі 256,13 грн - з позовних вимог про стягнення моральної шкоди пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а всього 1024,53 грн (а.с. 20а, 20б). На підставі викладеного,

Outcome: partial