Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „АвтоФінанс" про встановлення нікчемності договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності. Позовна заява мотивована тим, що 18.11.2014 року він уклав з відповідачем договір №00048 фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - міні трактор DW 244 AN, зазначений у п.1.1 договору та специфікації і передати йому предмет лізингу у користування на строк та на умовах, передбачених договором. При здійсненні підприємницької діяльності відповідач залучає кошти для придбання товару у лізинг, проте всупереч вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг» здійснює свою діяльність без відповідної ліцензії. Вважає таку діяльність відповідача незаконною, такою, що порушує його права як споживача. Таке порушення полягає у приховуванні інформації про відсутність у нього ліцензії для укладення договору з надання послуг фінансового лізингу. Відповідач здійснює, на його думку, нечесну підприємницьку практику, яка вводить споживача в оману. Просив суд встановити наявність підстав нікчемності та вказати про нікчемність договору №00048 фінансового лізингу від 18 листопада 2014 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс». Застосувати наслідки недійсності нікчемного договору № 00048 фінансового лізингу від 18листопада 2014 року стягненням з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача 70 000,00 грн., сплачених на виконання цього договору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просили позов задовольнити повністю, а також стягнути понесені судові витрати. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, проте подав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача, при цьому надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні позову повністю (а.с. 35, 37-45). Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18.11.2014 року [PERSON] уклав з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» договір № 00048 фінансового лізингу з додатками. Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - міні трактор DW 244 AN, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком №2 до договору, вартістю 78 000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.6 договору). Пунктами 1.7, 1.8, 9.1, 9.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), адміністративного платежу (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Відповідно до умов договору 18.11.2014 року [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія АвтоФінанс" 70 000,00 грн. (а.с. 16). Договір фінансового лізингу укладений із [PERSON], як з фізичною особою. (а.с. 3). Таким чином, надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, який укладений на умовах програми „АвтоФінанс" та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також адміністративного платежу, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Проаналізувавши фактичні обставини справи та дослідивши матеріали справи, відповідно до вимог ст.ст. 57, 58, 212 ЦПК України суд прийшов до висновку, що твердження позивача про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансового лізингу знайшли своє підтвердження та ґрунтуються на матеріалах справи. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підтвердження доводів про наявність ліцензії, представником відповідача надано довідку ФЛ № 486 від 11.09.2012 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік юридичної особи - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (а.с. 44). Відповідно до ст. 37 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, використовує бланки ліцензії єдиного зразка. Бланк ліцензії єдиного зразка затверджується Кабінетом Міністрів України. У ліцензії зазначаються: 1) найменування органу ліцензування, що видав ліцензію; 2) вид господарської діяльності з надання фінансових послуг, на право провадження якого видається ліцензія; 3) найменування юридичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи; 5) місцезнаходження юридичної особи; 6) дата прийняття та номер рішення про видачу ліцензії; 7) посада, прізвище та ініціали особи, яка підписала ліцензію; 8) дата видачі ліцензії та строк її дії. Ліцензія підписується членом національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до розподілу обов'язків та засвідчується печаткою національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (ч. 3 ст. 37 Закону). Надана відповідачем довідка про взяття на облік юридичної особи, не є ліцензією в розумінні ст. ст. 34 та 37 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є доказом наявності у відповідача ліцензії, передбаченої законом на здійснення фінансових послуг. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. За положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За правилами ч 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори пивинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обгрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Судом встановлено, що договір фінансового лізингу між сторонами по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу, укладений між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» є нікчемним з підстав визначених положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав визначених ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. На думку суду відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення наявності підстав нікчемності та вказати про нікчемність договору фінансового лізингу, виходячи з наступного. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд встановив, що оспорюваний [PERSON] договір фінансового лізингу від 18.11.2014 року є нікчемним, внаслідок того, що його недійсність передбачена законом. А тому в силу вказаних вище правових норм суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення наявності підстав нікчемності та вказати про нікчемність договору фінансового лізингу від 18.11.2014 року, а суд лише констатує факт нікчемності оспорюваного договору. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 70 000,00 грн. сплачених за договором №00048 фінансового лізингу від 18.11.2014 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, згідно укладеного договору від 30.12.2014 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] про надання правової допомоги та представництво в суді, довідки від 05.03.2015 року, позивач [PERSON] сплатив адвокатові [PERSON] 5000,00 грн. за правову допомогу. Станом на лютий 2015 року оплата однієї години, витраченої на правову допомогу становить 487,20 грн. (1218,00 грн. х 40%). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та кількість годин роботи адвоката щодо складення процесуальних документів по справі, участі адвоката в судових засіданнях, суд прийшов до висновку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 2070,00 грн. в відшкодування витрат по юридичній допомозі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України слід стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2 код. ЄДРПОУ 38104479) 700 грн. на користь держави витрат по судовому збору пропорційно до суми задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial