Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У грудні 2019 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач 1) та [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач 2) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 1), [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 2), [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 3) та [PERSON] (під час розгляду справи у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , далі також - [PERSON] , відповідач 4) про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та відновлення становища, яке існувало до порушення. Позов обґрунтований такими обставинами.У 2007 р. [PERSON] набув у власність 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірне майно). 1/3 частина цієї квартири належала [PERSON] , яка зловживала алкогольними напоями, у зв`язку з чим з нею неможливо було досягти згоди щодо порядку користування спільним майном. У жовтні 2017 р. позивач дізнався, що його частка у спільному майні була продана [PERSON] за договором купівлі-продажу від 12.10.2017, якого він не укладав, оскільки цього дня перебував за кордоном, його дружина також не надавала згоди на відчуження спільного майна подружжя. З цього приводу [PERSON] звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення та з матеріалів досудового розслідування дізнався, що [PERSON] продала свою частку квартири [PERSON] , який продав її [PERSON] [PERSON] , який після смерті [PERSON] успадкував її частку у квартирі, також продав її [PERSON] , який став єдиним власником квартири, після чого продав її [PERSON] . Позивачі посилаються на те, що договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири від 12.10.2017 не відповідає їх внутрішній волі і суперечить вимогам частини третьої статті 203 ЦК України. З урахуванням заяви про зміну предмета позову позивачі просили: визнати договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири від 12.10.2017 недійсним; витребувати 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , від її останнього набувача [PERSON] ; відновити становище, яке існувало до порушення прав [PERSON] - припинити право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 2/3 частини квартири шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності № 22852086 від 12.10.2017, № 23859155 від 11.12.2017, № 24242305 від 29.12.2017, № 24506233 від 24.01.2018. Відповідач [PERSON] вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнала та пред`явила до нихзустрічний позов про відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна в загальному розмірі 444 296 грн. Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, придбала квартиру за 24 500 дол. США, при укладенні договору нотаріусом перевірялось право [PERSON] на розпорядження квартирою, це право було дійсним, ніким не оспорювалось і будь-які заборони щодо квартири були відсутні. Завдаток за квартиру в сумі 500 дол. США було сплачено [PERSON] , який виступав від імені [PERSON] . При придбанніквартира була у непридатному для проживання стані і на її капітальний ремонт було витрачено кошти в сумі 640 250 грн. Окрім того, витрати [PERSON] на утримання квартири склали 37 067 грн., з яких 26 195 грн. - це сталі обов`язкові платежі, які повинен платити власник для підтримання об`єкта нерухомого майна у належному стані. Отже у разі задоволення вимог первісного позову про витребування майна вона має право на відшкодування 2/3 частин витрат на утримання та поліпшення майна. Заперечуючи проти вимог зустрічного позову позивачі посилались на те, що надані на підтвердження вимог розрахункові документи нечитабельні, не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, з них неможливо встановити дійсного покупця та споживача придбаних товарів та наданих послуг, частина з цих документів підроблена, а звіт про експертну грошову оцінку невід`ємних поліпшень квартири є недопустимим доказом, оскільки у ньому не визначено вартість спірної квартири до ремонту. На спростування аргументів позивачів відповідач [PERSON] вказала, що надані нею розрахункові документи відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та підтверджують розмір витрат на проведення ремонту, що відповідно до звіту про експертну грошову оцінку невід`ємних поліпшень квартири становить 472 000 грн. Вказала, що з 2007 р. позивачі взагалі не цікавились своїм майном, не сплачували комунальні платежі, а коли дізнались про вибуття спірного майна зі своєї власності, не вчинили жодних дій, щоб попередити його подальший продаж та, діючи недобросовісно, очікували закінчення нею ремонту. Отже ураховуючи, що квартира набута нею у законний спосіб, а витребування майна покладає на неї як на добросовісного набувача, надмірний тягар, її право власності також потребує захисту. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомлялись про місце, час та дату розгляду справи у встановленому законом порядку, проте в судове засідання не з`явилася, правом на подання відзиву не скористались, жодних заяв та клопотань від них не надходило. Відповідач [PERSON] брав участь в судових засіданнях, проте правом на подання відзиву не скористався і жодних обґрунтованих пояснень по суті заявлених до нього вимог не надав. Треті особи приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиков І. В. та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, пояснень на позовну заяву не подали, жодних заяв та клопотань від них не надходило. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 30.12.2019 суд залишив позовну заяву без руху (т. 1 а. с. 81, 82). Ухвалою суду від 17.04.2020 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання (т. 1 а. с. 96, 97). 07.07.2020 від відповідача 4 надійшла зустрічна позовна заява (т. 1 а. с. 116-203). 27.08.2020 від позивачів надійшла заява про зміну предмета позову (т. 1 а. с. 205-209). В підготовчому засіданні 31.08.2020 суд прийняв до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву, прийняв до розгляду заяву позивачів про зміну предмета позову, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судове засідання 07.12.2020 (т. 2 а. с. 40). 16.09.2020 від представника позивачів надійшов відзив на зустрічну позовну заяву (т. 2 а. с. 43-65). 02.10.2020 від представника відповідача 4 надійшли відзив на заяву про зміну предмета позову (т. 2 а. с. 80-83), клопотання про витребування доказів (т. 2 а. с. 84-86) та клопотання про призначення експертизи (т. 2 а. с. 87-89). 05.10.2020 від представника відповідача 4 надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (т. 2 а. с. 112-231). 13.10.2020 від представника позивачів надійшла відповідь на відзив на заяву про зміну предмета позову (т. 2 а. с. 232-246). 23.10.2020 від представника позивачів надійшли заперечення за зустрічний позов (т. 2 а. с. 248-250, т. 3 а. с. 1-16). 12.11.2020 від представника позивачів надійшло клопотання про повернення зустрічного позову (т. 3 а. с. 19-25). 04.02.2021 від представника позивачів надійшла заява про виключення документів з числа доказів (т. 3 а. с. 40-44). 05.04.2021 від представника позивачів надійшла заява про залишення документів без розгляду (т. 3 а. с. 53-56). 05.04.2021 від представника відповідача 4 надійшли клопотання про виклик свідків (т. 3 а. с. 57-61), про зупинення провадження у справі (т. 3 а. с. 62-66) та пояснення по справі (т. 3 а. с. 67-83). В судовому засіданні 05.04.2021 суд залишив без задоволення клопотання про витребування доказів, про призначення експертизи, про залишення зустрічного позову без розгляду, про виклик свідків та про зупинення провадження у справі; не прийняв до розгляду та повернув документи, долучені до відзиву на зустрічний позов; долучив до матеріалів справи заяву про виключення документів з числа доказів без додатків та оголосив перерву в судовому засіданні до 03.08.2021 (т. 3 а. с. 86-87). 03.08.2021 від представника позивачів надійшло пояснення про неналежність та недопустимість доказів (т. 3 а. с. 98-115). В судовому засіданні 03.08.2021 суд заслухав вступні промови, розпочав дослідження письмових доказів та оголосив перерву в судовому засіданні до 27.09.2021 (т. 3 а. с. 116-117). В судовому засіданні 27.09.2021 суд завершив дослідження письмових доказів та оголосив перерву в судовому засіданні до 27.09.2021 (т. 3 а. с. 128). 26.10.2021 від представника позивачів надійшла заява про поновлення процесуального строку для долучення доказів (т. 3 а. с. 143-144). 28.10.2021 від представника позивачів надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу (т. 3 а. с. 131-142). В судовому засіданні 28.10.2021 представник позивачів відмовився від клопотання про долучення доказів, суд прийняв до розгляду докази на підтвердження витрат позивачів на професійну правничу допомогу та продовжив перерву в судовому засіданні до 23.11.2021 (т. 3 а. с.151). 19.11.2021 від представника відповідача 4 надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (а. с. 161-190). 23.11.2021 від представника відповідача 4 надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу (а. с. 111-216). В судовому засіданні 23.11.2021 суд закінчив розгляд справи по суті та оголосив вступну і резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу частини квартири від 13.02.2007 [PERSON] набув у власність 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 23). Згідно умов пункту 18 цього договору його було укладено за згодою дружини покупця - позивача [PERSON] . Право власності [PERSON] на спірне майно було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 037836 від 01.10.2007 (т. 1 а.с. 24). Власником 1/3 частини вищевказаної квартири була [PERSON] , після смерті якої її частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.12.2015 перейшла до [PERSON] (т. 1 а. с. 42). За договором купівлі-продажу від 12.10.2017, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В. за реєстровим № 824 (далі також - оспорюваний договір), [PERSON] відчужив на користь [PERSON] належні йому на праві власності 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 76 000 грн. (т. 1 а. с. 37). Того ж дня право власності [PERSON] на спірне майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 22852086; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37598723 від 17.10.2017 14:20:40 (т. 1 а. с. 26). За договором купівлі-продажу від 11.12.2017, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В. за реєстровим № 2947, [PERSON] відчужила спірне майно на користь [PERSON] . Укладення цього договору відбулося за наявності відмови співвласника квартири [PERSON] від переважного права придбання 2/3 частки квартири та згоди чоловіка продавця [PERSON] . Продаж вчинено за 30 000 грн. (т. 1 а. с. 38, 39). Того ж дня право власності [PERSON] на спірне майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 23859155; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38648665 від 11.12.2017 15:09:04 (т. 1 а. с. 25). У подальшому, за договором купівлі-продажу від 29.12.2017, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В. за реєстровим № 3107, [PERSON] та [PERSON] відчужили належні їм частки квартири на користь [PERSON] . Продаж вчинено за 20 000 грн. (т. 1 а. с. 40, 41). Того ж дня право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 2424305; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39051263 від 29.12.2017 11:51:41 (т. 1 а. с. 25). За договором купівлі-продажу від 24.01.2018, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В. за реєстровим № 180, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 20 000 грн. (т. 1 а. с. 43, 44). Того ж дня право власності [PERSON] було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 24506233; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39331331 від 24.01.2018 10:39:47 (т. 1 а. с. 24). Після набуття права власності на квартиру [PERSON] здійснила у ній ремонт, що не заперечується позивачами. 28.10.2017 представник [PERSON] [PERSON] звернулася до органу досудового розслідування (слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП у м. Києві) з повідомленням про кримінальне правопорушення - підроблення паспорта [PERSON] і правовстановлюючих документів на спірне майно та використання їх при посвідченні оспорюваного договору, на підставі якого було відкрите кримінальне провадження № 12017100020011517 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України(т. 1 а. с. 48-49). У цьому кримінальному провадженні [PERSON] має процесуальний статус потерпілого (т. 1 а.с. 50-51). У квітні 2019 р. представник [PERSON] [PERSON] звернулася до Головного територіального управління юстиції у Київській області зі скаргою на дії приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчикова І. В. (т. 1 а.с. 68-69). За результатами розгляду цієї скарги було встановлено, що при посвідченні оспорюваного договору приватний нотаріус Копейчиков І. В. допустив численні порушення Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, та Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5, наслідком чого стало тимчасове зупинення його нотаріальної діяльності (т. 1 а. с. 68-79). IV. Мотивувальна частина. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до положень частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині другій цієї норми здійснено поділ усіх правочинів на односторонні, двосторонні та багатосторонні, які є договорами. Згідно з нормами частини першої статті 626,частини першої статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 655 цього Кодексу визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.. Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (стаття 658 ЦК України). За нормою частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Одним з фундаментальних принципів цивільного судочинства (засад) є принцип змагальності, який полягає у тому, що кожна сторона повинна (зобов`язана) довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом положень статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). На підтвердження вимог позову про недійсність оспорюваного договору позивачами надано висновок експерта, складений за результатами проведення з рамках кримінального провадження судово-почеркознавчої експертизи, відповідно до якого підпис від імені [PERSON] у документах, які були надані експерту як вільні зразки його підпису, та у договорі купівлі-продажу частини квартири від 12.10.2017 виконані різними особами (т. 1 а.с. 52-53, 54-67). Згідно з даними цього висновку, який суд бере до уваги як письмовий доказ, його складено кваліфікованим судовим експертом, що був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, предметом експертного дослідження був оригінальний примірник оспорюваного договору, а в якості вільних зразків підпису [PERSON] були використані підписані ним документи, перелік яких зазначений у висновку, а саме: договір купівлі-продажу спірного майна від 13.02.2007; довіреність від 15.04.2016; довіреність від 16.12.2014. У висновку експерта детально викладено хід та методи дослідження та відображено, за якими ознаками експерт встановив, що підписи від імені [PERSON] на оспорюваному договорі та на підписаних ним документах виконані різними особами. Окрім того, як убачається з витягу бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», наданого на запит представника позивача Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] 18.06.2017 перетнув державний кордон України на виїзд в пункті пропуску Бориспіль-D і до кінця 2017 року в Україну не повертався (т. 1 а.с. 48). Фактичні дані, які містяться у цьому витягу, свідчать про те, що станом на 12.10.2017 [PERSON] був відсутній на території України, а тому він фізично не міг підписати оспорюваний договір. Жодних доказів, які б спростовували вказані обставини, відповідачами не надано, а відтак суд вважає доведеним, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірного майна [PERSON] не підписував. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позову про недійсність оспорюваного договору з підстав відсутності волі продавця на його укладення (частини третя статті 203 ЦК України). За нормою частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14 зазначив, що, розглядаючи спори щодо витребування майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а під час розгляду таких спорів мають бути установлені всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема, чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. За обставинами справи установлено недійсність договору купівлі-продажу, на підставі якого спірне майно вибуло з власності [PERSON] , а відтак вказаний договір не створив юридичних наслідків у виді переходу прав володіння, користування і розпорядження часткою у квартирі до [PERSON] . У подальшому [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу відчужила спірне майно [PERSON] , який, у свою чергу, відчужив його на користь [PERSON] , а [PERSON] - на користь [PERSON] , однак такі відчуження також не є законними, адже усі продавці не володіли необхідним обсягом повноважень щодо такого майна і не мали права на його відчуження. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обізнаності [PERSON] про відсутність у [PERSON] прав на відчуження спірного майна, у зв`язку з чим суд виходить із добросовісності її дій. Добросовісність відповідача [PERSON] в розумінні статті 388 ЦК України не оспорюється і позивачами. Попри це, відсутність волі власника [PERSON] , спрямованої на відчуження частини квартири, означає, що [PERSON] володіє нею незаконно, без відповідної правової підстави, а відтак вимога позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є законною та обґрунтованою. Умови та порядок здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно встановлені нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» № 1952-VI від 01.07.2004 (далі - Закон № 1952-IV). Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже з огляду на недійсність договору, на підставі якого спірне майно вибуло з власності [PERSON] , та витребування спірного майна з незаконного володіння [PERSON] , її право власності підлягає припиненню зі скасуванням державної реєстрації цього права, що було здійснене на підставі рішення державного реєстратора від 24.01.2018, індексний номер: 39331331. При цьому суд не знайшов правових підстав для скасування записів про реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки ці записи, як і відповідні рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію їх прав, вичерпали свою дію при переході права власності до наступної особи, а відтак їх скасування жодним чином не захистить і не відновить порушене право позивачів. Правовою підставою вимог зустрічного позову є положення статті 390 ЦК України, яка регулює питання розрахунків при витребуванні майна з чужого незаконного володіння. Так, за приписами частини третьої цієї норми добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Частина четверта цієї норми визначає, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже ураховуючи, що добросовісність відповідача [PERSON] позивачі не оспорюють, за обставинами цієї справи доказуванню підлягає розмір необхідних фактичних витрат на утримання спірного майна та розмір збільшення ринкової вартості спірного майна внаслідок проведених у ньому ремонтних робіт (приріст ринкової вартості), що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 07.09.2016 по справі № 6-389цс16. На підтвердження розміру витрат відповідача на утримання квартири надано копії платіжних документів на оплату житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с. 247-250, т. 2 а.с. 1-22). Дослідженням цих документів установлено, що їх неналежна якість та відсутність систематизації не дозволяє встановити необхідність здійснених відповідачем витрат на утримання майна і їх розмір, а обґрунтованого розрахунку суми, заявленої до стягнення на підставі частини третьої статті 390 ЦК України, суду не надано. Окрім того, платником житлово-комунальних послуг у деяких платіжних документах зазначено [PERSON] , а відтак ці документи не є належними доказами витрат [PERSON] на утримання майна. На підтвердження вимог про відшкодування невід`ємних витрат на поліпшення спірного майна відповідачем [PERSON] надано, зокрема, звіт про експертну грошову оцінку невід`ємних поліпшень від 23.09.2020, складений на її замовлення оцінювачем [PERSON] (ПП «Аспект»), відповідно до якого ринкова вартість невід`ємних поліпшень житлового приміщення квартири (капітальний ремонт, заміна сантехніки, інженерних комунікацій, декорування, меблювання), розташованої за адресою: [ADDRESS] , становить 472 000 грн (т. 2 а. с. 122-126). Водночас дослідженням цього звіту установлено, що у ньому відсутні відомості про ринкову вартість квартири до та після ремонту. В ході дослідження оцінювачем не встановлено, який обсяг невід`ємних ремонтних робіт був проведений, які матеріали були використані та у якій пропорції відбулося збільшення вартості майна внаслідок таких поліпшень, а відтак вказаний документ не відповідає критерію належності доказів. Більше того, зміст звіту оцінювача не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Національному стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», оскільки не містить відомостей про використані вихідні дані (інформаційні джерела), на підставі дослідження та аналізу яких було зроблено висновок про вартість поліпшень об`єкта нерухомого майна. Не є належними доказами приросту ринкової вартості квартири і заявки на доставку, рахунки-фактури, накладні, фіскальні чеки, договір на виконання ремонтно-оздоблювальних робіт, фото стану квартири до та після ремонту та інші документи, які підтверджують факт та вартість здійснених відповідачем ремонтних робіт (т. 1 а.с. 128-191, 240-246, т. 2 а.с. 6, 23-39). Інших доказів, які б відповідали вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, на підтвердження вимог зустрічного позову суду не надано. З огляду на викладене суд дійшов висновку про недоведеність вимог [PERSON] про відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна та відмовляє у їх задоволенні. V. Розподіл судових витрат між сторонами Згідно з нормою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача. Судом установлено, що у зв`язку з розглядом цієї справи позивачі понесли витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 12 968,20 грн. (т. 1 а.с. 86а-86г, 210). Відповідно до договору про надання правової допомоги від 24.04.2019 № 24/04/19-01/2 адвокат Хомишин М. А. прийняв на себе зобов`язання надавати правову допомогу [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 134-136). Сторони цього договору погодили перелік правових послуг, які надаються адвокатом, та їх вартість, а саме: ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12017100020011517 від 29.10.2017 та збирання і підготовка доказів для обґрунтованого і підставного позову - 5 000 грн; складання цивільного позову (в тому числі заяв про зміну предмета або ціни позову) та подача його до суду - 10 000 грн; складання будь-яких заяв по суті справи та подача їх до суду -5 000 грн за кожну заяву; складання та подача до суду письмових клопотань та заперечень - 500 грн за кожне клопотання чи заперечення; участь адвоката в судових засіданнях - 1 000 грн за кожне судове засідання (пункт 1.2. договору). Детальний опис наданих адвокатом правових послуг зазначений в акті прийняття-передачі послуг від 23.10.2021, згідно з яким сукупна вартість наданих позивачам послуг становить 35 000 грн (т. 3 а.с. 140-141, 142). Водночас дослідженням матеріалів справи в тій частині, яка стосується участі адвоката Хомишина М. А. у судовому процесі, суд знайшов обґрунтованими витрати позивачів на професійну правничу допомогу лише на суму 30 000 грн, а витрати на оплату послуги ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та збирання доказів (5 000 грн) суд вважає такими, що не мають враховуватись для цілей розподілу судових витрат, оскільки ця послуга цілком охоплюється послугою зі складання позовної заяви, передбаченої умовами договору, прийнятої позивачами за актом приймання-передачі послуг та внесеної до детального опису робіт. Доводи представника відповідача [PERSON] щодо відсутності доказів оплати позивачами правничих послуг суд відхиляє, оскільки за чинною судовою практикою розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплачених, так і тих, що лише підлягають сплаті і будуть сплачені в майбутньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). У справі позивачами було заявлено дві вимоги немайнового характеру (про визнання правочину недійсним; про відновлення становища, яке існувало до порушення) та вимогу майнового характеру (про витребування майна з чужого незаконного володіння), з яких суд задовольняє у повному обсязі вимогу про визнання правочину недійсним та про витребування майна з чужого незаконного володіння. Окрім того, із заявлених позивачами вимог про відновлення становища щодо чотирьох записів про право власності суд визнав обґрунтованою лише вимогу про припинення права власності зі скасуванням державної реєстрації права власності щодо останньої реєстраційної дії - про реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Оскільки з наданих представником позивача доказів (акту прийняття-передачі послуг та детального опису наданих адвокатом послуг) неможливо встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу окремо по кожній із заявлених позивачем вимог, а процесуальний закон не визначає правила розподілу судових витрат у такій правовій ситуації, при вирішенні даного питання суд застосовує принцип пропорційності та з урахуванням особливостей предмета спору, предмету доказування, обсягу та характеру доказів у цій справі, а також її значення для сторін, вбачає підстави вважати, що із заявлених до розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу 6/10 частин витрат пов`язано з вимогами, які суд задовольнив, а 4/10 частин - з вимогами, у задоволенні яких суд відмовив. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідачів, вимоги до яких суд визнав обґрунтованими ( [PERSON] та [PERSON] ), в рівних частках сплачений позивачами судовий збір за вимогу майнового характеру та за дві вимоги немайнового характеру в загальному розмірі 12 823,40 грн та 6/10 частин доведених витрат на професійну правничу допомогу, що становить 18 000 грн (30 000/10х6), а усього 30 823,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial