Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаров Олег Вячеславович про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позовні вимоги мотивовані тим, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит № MRTG-000000001263 від 05.03.2007 року, між позивачем та Унікредит Банк Товариство з обмеженою відповідальністю 05.03.2007 року було укладено іпотечний договір № MRTG-000000001263/S, посвідчений 05.03.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Русанюком З.З., зареєстрований в реєстрі за № 610, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] . 10.05.2019 року представник позивача отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що 21.11.2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим Олегом Вячеславовичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44177570, відповідно до якого відповідач на підставі договору іпотеки набув право власності на квартиру. Разом із тим, як зазначав позивач, відповідно до умов іпотечного договору відповідач згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, мав право набути право власності на квартиру виключно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між сторонами не укладався; на квартиру поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; на момент переходу права власності Відповідачем не здійснювалась оцінка предмета іпотеки; Позивач всупереч ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не отримував вимогу про усунення порушень за договором з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. А тому набуття відповідачем права власності на квартиру позивач вважав неправомірним, у зв`язку із чим вважав, що оскаржуване рішення має бути скасоване. Посилаючись на викладене позивач просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44177570 прийняте 21.11.2018 року державним реєстратором Макаровим Олегом Вячеславовичем, яким зареєстроване право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Одночасно зі зверненням до суду з позовом, представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить АТ «Укрсоцбанк». Ухвалою суду від 31.05.2019 року в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову було відмовлено. Також, ухвалою суду від 31.05.2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 18.07.2019 року. За клопотанням позивача витребувано у Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» копію рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44177570 від 21.11.2018 року державним реєстратором Макаровим Олегом Вячеславовичем, яким зареєстроване право власності Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також інші копії всіх документів реєстраційної справи на підставі яких за АТ "Укрсоцбанк" зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 08.07.2019 року від відповідача надішли письмові пояснення на позов, в яких представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що дійсно 05.03.2007 року між позивачем та Унікредит Банк Товариство з обмеженою відповідальністю 05.03.2007 року було укладено іпотечний договір № MRTG-000000001263/S в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит № MRTG-000000001263 від 05.03.2007 року. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 21.11.2012 року за позивачем утворилась заборгованість у розмірі 301151,73 доларів США, що встановлено в рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 21.11.2012 року у справі № 2-8404/11. При цьому, відповідно до умов п. 9.1. іпотечного договору, укладеного між сторонами зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором в порядку, встановленому законодавством України. Також, згідно із п. 9.3.1. іпотечного договору у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець за цим договором підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя. Представник відповідача зазначав, що процедура переходу права власності на предмет іпотеки до АТ «Укрсоцбанк» була здійснена відповідно до вимог закону та умов договору. Також, 04.06.2018 року АТ «Укрсоцбанк» надіслало позивачеві повідомлення про обов`язок сплатити заборгованість за кредитним договором та попереджено, що у разі невиконання вимоги протягом тридцяти денного терміну, АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказану вимогу позивач отримав особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 18.07.2019 року розгляд справи було відкладено на 11.09.2019 року за клопотанням представника позивача для надання можливості підготувати відповідь на відзив. 06.08.2019 року від представника відповідача надійшла відповідь на відзив. 11.09.2019 року представник позивача звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів. Ухвалою суду від 11.09.2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначити її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 23.10.2019 року. Витребувано у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) копію рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44177570 від 21.11.2018 року державним реєстратором Макаровим Олегом Вячеславовичем, яким зареєстроване право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також інші копії всіх документів реєстраційної справи на підставі яких за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 30.09.2019 року від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради надійшли копії документів реєстраційної справи № 1700390480000. 23.10.2019 року розгляд справи було відкладено на 13.12.2019 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. 13.12.2019 року від представника позивача надійшов детальний опис робіт (наданих послуг) щодо витрат на правничу допомогу. 13.12.2019 року розгляд справи було відкладено на 29.01.2020 року у зв`язку із необхідністю надання можливості представнику позивача надіслати відповідачеві детальний опис робіт (наданих послуг) щодо витрат на правничу допомогу. 29.01.2020 року від АТ «Альфа-Банк» надійшло повідомлення про припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк». Ухвалою суду від 29.01.2020 року було залучено до участі у справі правонаступника відповідача акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК». Розгляд справи відкладено на 12.03.2020 року для надання можливості АТ «Альфа-Банк» надати письмові пояснення по суті спору. 11.03.2019 року від представника АТ «Альфа-Банк» надійшли письмові пояснення по справі. В судовому засіданні 12.03.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд про їх задоволення. В судовому засіданні 12.03.2020 року представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.03.2007 року між позивачем (за договором - іпотекодавець) та Унікредит Банк Товариство з обмеженою відповідальністю (за договором - іпотекодержатель) 05.03.2007 року було укладено іпотечний договір № MRTG-000000001263/S в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит № MRTG-000000001263 від 05.03.2007 року. Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач неналежним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, а тому у нього утворилась перед відповідачем заборгованість, яку було стягнуто на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21.11.2012 року у справі № 2-8404/11. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. У пункті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. В іпотечному договорі від 05 березня 2007 року, укладеному між банком та [PERSON] , сторони обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором в порядку, встановленому законодавством України (п. 9.1. іпотечного договору). Також, згідно із п. 9.3.1. іпотечного договору у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець за цим договором підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя Судом встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19). За таких обставин суд приходить до висновку про те, що у договорі іпотеки від 05 березня 2007 року, укладеному між сторонами, передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , оскільки позичальник [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою. При цьому, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Такі висновки також підтверджені постановою Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 201/344/18. Окрім того суд також зазначає, що відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону). З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Судом встановлено, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки передбачений частиною третьою статті 36 Закону спосіб задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем. Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Судом встановлено, що відповідачем було 04.06.2018 року надіслало позивачеві повідомлення про обов`язок сплатити заборгованість за кредитним договором та попереджено, що у разі невиконання вимоги протягом тридцяти денного терміну, АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказану вимогу позивач отримав особисто 18.06.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. А тому твердження сторони позивача з приводу не направлення такої вимоги та неотримання її позивачем не доведені та спростовані наявними в матеріалах справи доказами. Також твердження позивача з приводу того, що на момент переходу права власності відповідачем не здійснювалась оцінка предмета іпотеки, спростовуються наданим стороною відповідача висновком про вартість об`єкту оцінки від 29.08.2018 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Така оцінка є актуальною протягом 6 місяців з дати її проведення, а право власності за відповідачем було зареєстровано 21.11.2018 року в період чинності проведеної оцінки. Таким чином, в процесі судового розгляду не встановлено правових підстав для задоволення позову, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed