Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

В лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування від 05 травня 2001 року 12 частки квартири [ADDRESS] недійсним з підстав його удаваності . Просив визнати, що насправді 5 травня 2001 року приватним нотаріусом було посвідчено договір міни 12 частини належної йому на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] на двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка також належала йому на праві власності за договором купівлі-продажу від 26 травня 2000 року, але фактично придбана виключно на кошти відповідача. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ним та [PERSON], яка є його матір'ю, на початку 2000 року було досягнуто домовленості щодо придбання нею квартири для його окремого проживання разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON], [INFO] 26 травня 2000 року за договором купівлі-продажу на його ім'я , але виключно за кредитні кошти відповідачки, придбана квартира [ADDRESS]. Оскільки ця квартира була придбана за кошти матері , а повернути витрачені кошти в нього не було можливості, він взамін цього подарував [PERSON] належну йому частку у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач не є юридично обізнаною людиною і не міг розуміти правові наслідки своїх дій, отже просив задовольнити позов , оскільки дізнався про порушення своїх прав лише в 2013 році під час розгляду в суді позову [PERSON] до нього про поділ сумісно нажитого майна пдружжя, в тому числі вказаної квартири, яку він вважав своєю особистою власністю як таку, що придбана на кошти, які належали йому до укладення шлюбу ( фактично взамін частки квартири, що була його дошлюбним майном). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову у повному обсязі з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні повністю визнала позовні вимоги, підтвердила викладені в позові обставни. Суду пояснила, що фактично договір міни відбувся між [PERSON], як власником 12 частки квартири [ADDRESS] з однієї сторони, та [PERSON], як фактичним власником квартири по [ADDRESS] з іншої сторони. Представник третьої особи [PERSON] заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки оспорюваний договір є дійсним, доводи позивача надумані та не відповідають дійсності. Квартира [ADDRESS] придбана під час шлюбу з позивачем, є спільним майном подружжя, рішенням суду, яке набуло законної сили, визнано за нею право власності на 12 частку цієї квартири. До того ж, відповідачка під час придбання ними цієї квартири перебувала у зареєстрованому шлюбі з батьком [PERSON] Отже коли вони вирішили допомогти коштами на придбання окремої квартири, то це були сумісні кошти як матері позивача, так і батька його дружини [PERSON], і надавалися не на придбання квартири для позивача, а для придбання спільної квартири для проживання його сім'ї . Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні віднесла вирішення справи на розсуд суду. Суду пояснила, що дійсно пам'ятає, що сторони приходили до неї на консультацію щодо посвідчення договору міни двох квартир, оскільки одна з них була придбана для сина на кошти матері. Але їм було роз'яснено про неможливість укладання такого договру,оскільки не може бути укладений договір міни (двосторонній договір) між однією і тією ж особою , бо власником обох обмінюваних квартир був [PERSON] Згодом сторони звернулися за посвідченням договору дарування, їм було роз'яснено всі наслідки договору дарування , сторни їх усвідомлювіали в повному обсязі, отже оспорюваний договір є законним і дійсним. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків, вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. З 18 січня 1997 року до січня 2013 року позивач перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] З січня 2012 року вони припинили шлюбні відносини. На підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2000 року № 2706-Л квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за позивачем 25.06. 2000 року. Зазначений договір купівлі-продажу зареєстрований у Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній біржі в "Журналі реєстрації біржових угод з нерухомим майном" в той же день. Згідно умов договору квартира придбана за 1 800 грн., інвентарною вартістю 21 212 грн. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2013 року по справі за позовом [PERSON], до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом[PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю,визнано за [PERSON] право власності на 12 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, решту 12 частину квартири залишено у власності [PERSON] , а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову. Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у зустрічному позові , суд першої та апеляційної інстанцій виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти, а тому є спільним сумісним майном подружжя, де їх частки є рівними - відповідно до положень ч. 1 ст. 22, ст. 24, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно. Згідно договору дарування частки квартири від 05 травня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ММНО позивач [PERSON] подарував, а відповідачка [PERSON] прийняла у дар 12 частку квартири [ADDRESS]. Вказана частка квартири належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації ДП СЗ ім. 61 Комунара 29.06.1995 р. Оспорюваний договір був підписаний сторонами в присутності нотаріуса, позивача, відповідача без зауважень. Обгрунтовуючи позовні вимоги , позивач та його представник на підтвердження набуття спірної квартири за кошти його матері [PERSON] та обміну цієї квартири на належну йому 12 частку в іншій квартирі, надали довідку страхової компанії АОЗТ «РИКО» від 14 червня 2006 року про те, що були зстраховані кредитні ризики [PERSON] при отриманні кредиту в Заводському відділенні Промінвест банку м. Миколаєва ( на той час вона працювала там на посаді заступника керуючого) в розмірі 21 000 грн. На споживчі потреби (купівля квартири) в період з 10.12.1999 року по 10.12. 2001 року. Кредит боржником погашений своєчасно. А також довідку № 299 від 19.08.2013 року ПАТ "АК Промінвестбанк" про те, що [PERSON] в 1999-2002 роках були нараховані дивиденти по акціях на загальну суму 14 664,65 грн., а у березні 2002 року вона вийшовши зі складу акціонерів банку отримала 29 150 грн. Однак, під час розгляду вищевказаної цивільної справи, рішенням суду від 14 серпня 2013 року та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22.10.2013 року встановлено, що [PERSON] не була спростована матеріально-правова презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сам факт отримання [PERSON] кредиту в 1999 році не є належним доказом витрачання цих кредитних коштів саме на придбання двокімнатної квартири позивачеві. Також було встановлено судом, що [PERSON], на час придбання цієї квартири проживав з [PERSON] однією сім'єю, мав спільний бюджет та кошти на придбання квартири були зібрані ними та їх батьками. А оспорюваний договір дарування не можна вважати договором міни нерухомого майна. При цьому суд також враховує, що допитані в якості свідків в судовому засіданні [PERSON], та [PERSON] також підтвердили, що кошти на придбання квартири були зібрані матір'ю [PERSON] , яка на той час з 24.06.1994 року дійсно перебувала у шлюбі та проживала однією сім'єю з [PERSON], який є батьком дружини позивача, і передавалися позивачеві саме на придбання окремої квартири не для нього окремо, а для проживання з сім'єю. Таким чином, оскільки не доведено протилежного, суд вважає встановленим, що гроші на купівлю спірної квартири якщо і передавалися родичами позивача , але для спільного проживання його сім'ї на її потреби. Натомість, право власності позивача на квартиру по [ADDRESS] відповідачка під час розгляду справи так і не оспорювала. Більш того, пояснення позивача щодо удаваності оспорюваного договору дарування через досягнення домовленості на укладання саме договору міни спростовуються матеріалами справи: надана їм розписка від 26 квітня 2000 року свідчить про те, що гроші та придбання квартири в розмірі 21 000 грн. він отримував від матері в борг ( а не взамін іншого майна) на десять років. Частиною 2 ст. 59, ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів. За статтею 56 ЦК України в ред. 1963 р., яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. За ст. 58 цього кодексу, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Аналіз даної норми закону свідчить про те, що воля обох сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину . Тобто , за удаваною угодою у сторін не виникає жодних прав і обов'язків. Укладаючи удавану угоду , обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Між тим, судом встановлено, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладання договору дарування, позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, що вони уклали його з метою приховати інший правочин - саме договрі міни. Так, в позовній заяві та під час судового засідання позивач та представник відповідача [PERSON] наполягали на визнанні договору дарування недійсним саме з підстав його удаваності на підставі ст. 58 ЦК України, ч. 1 ст. 56 ЦК Українив ред. 1963 р., оскільки [PERSON] домовився з [PERSON] про обмін придбаної окремої квартири на частку квартири, яка належала йому на праві спільної власності з останньою Отже фактично був укладений договір міни квартири по [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON], на 12 частку квартири по пр. Леніна, яка також належала йому на праві власності. При цьому сторони в судовому засіданні не змогли пояснити , яким чином слід визнати такою що відбулася, угоду міни між [PERSON] та ним самим, за умови, що такий договір відповідно до визначення ст. 241 ЦК України в ред. 1963 р., договір міни є двостороннім договором, за яким між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Наведене виключає укладення цього договору міни як договору, який насправді вчинили сторони, про що стверджує позивач. Пояснення представника відповідача стосовно того, що договір міни слід вважати таким, що вчинено між [PERSON], як власником 12 частки квартири по [ADDRESS], та [PERSON], як власником квартири по [ADDRESS], є неприйнятними до суду, оскільки, по-перше, право власності позивача на квартиру по [ADDRESS] ніким не оспорено, по-друге , факт придбання нею цієї квартири на власні кошти і для своїх потреб не підтверджений, по-третє спростовується змістом зобов'язальної розписки позивача. За такого, оцінивши зміст оспорюваного договору дарування в сукупності з поясненнями сторін у справі, суд приходить до висновку, що даний договір відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст даної угоди не суперечить закону, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даною угодою. Отже, вимоги позивача про визнання даного правочину удаваним суд вважає безпідставними, оскільки вони не засновані на законі. Стосовно посилання позивача як на підставу недійсності оспорюваного правочину на наявність помилки не доведена в судовому засіданні. Так, воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення, а саме : щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Не має правового значення помилка, допущена при розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Проте, пояснення позивача та представника відповідача стосовно помилики в правових наслідках оспорюваного договру, оскільки існувала потреба укладення договору міни частини квартири замість договору дарування через необхідність уникнути виникнення права спільної сумісної власності подружжя у позивача та третьої особи [PERSON] , не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відносяться до мотивів укладення правочину, які не впливають на його дійсність. Тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю - в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed