Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до Спільного підприємства «Партнер» про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні автогаражем [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.07.2009 року між сторонами укладено інвестиційний контракт № 3 про інвестування автогаражу [ADDRESS]. На виконання вимог контракту, [PERSON] сплатила початкове інвестування в розмірі 17 056 гривень, проте відповідач умов контракту не виконує та чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме: видає охороні усні заборони на допуск позивача до в'їзду та виїзду з території авто гаража, у разі прострочення оплати послуг за охорону авто гаража. Проте, такі платежі стягуються неофіційно шляхом готівкового розрахунку та визначаються на розсуд відповідача. Тому позивач просить постановити судове рішення яким зобов'язати спільне підприємство «Партнер» не чинити перешкод [PERSON] у користуванні авто гаражем [ADDRESS]. В судовому засіданні, позивач з урахуванням вимог ст. 33 ЦПК України уточнила позовні вимоги в частині правильного найменування відповідача на момент судового розгляду - Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, пояснивши,що з 2009 року вона чекає на введення гаража переданого їй на підставі інвестиційного контракту - в експлуатацію і оформлення правовстановлюючих документів. Для відновлення і захисту своїх прав, позивачем було утворено громадську організацію. В 2013 році позивач припинила сплачувати Приватному акціонерному товариству СП «Партнер»в знак протесту проти того дозвілля, яке відбувається на цьому підприємстві. Після чого, на її думку, керівництвом підприємства було надано усні вказівки охоронцям - не пускати позивача на територію авто гаражного комплексу. Тобто, кожного разу, коли позивач приїздзжала на територію комплексу, перед тим, як проїхати до свого авто гаражу відбувались сварки з охоронцями. При цьому, позивач підтвердила, що в кінці кінців її пропускали до її авто гаражу і жодного разу не було так, що її не пропустили. Проте цьому передували сварки. Також позивачем було повідомлено, що після звернення до суду, ситуація в автогаражному комплексі кардинально змінилася, змінилися працівники - охоронці, жодних претензій на її сторону після подання позову - не існує і вона може безперешкодно діставатись до свого гаражу. Проте, у неї залишились побоювання, що в майбутньому ситуація може змінитися. Представник позивача просив суд задовольнити позовну заяву з підстав, викладених у ній. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала письмові заперечення проти позову. До початку розгляду справи по суті, представником відповідача було подано зустрічний позов до [PERSON] про стягнення заборгованості, пені та індексу інфляції за договором. Зокрема, Генеральний директор Спільного підприємства "Партнер" - [PERSON] просить суд постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ПрАТ СП «Партнер» заборгованість по договору №1015 від 18.11.2011 року - основного боргу 11 840, 00 коп, інфляційних витрат - 10 460,29 грн, пеня - 35946 грн та судові витрати в розмірі 1378 грн. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 07.04.2016 року у прийнятті зустрічного позову- відмовлено з підстав відсутності взаємопов'язаних вимог та однорідних правовідносин, зокрема, взаємозв'язку з правовідносинами, вказаними у первісному позові, що стосуються права безперешкодного користування об'єктом інвестування та правовідносинами, вказаними у зустрічному позові, що стосуються наявності чи відсутності сплати за договором по зберіганню автомобіля. При цьому слід зазначити, що в зустрічному позові відповідач зазначив про відсутність перешкод в користуванні [PERSON] автогаражем. В своїх письмових запереченнях, відповідач зазначив про те, що у лютому 2009 року відповідачем було надано в користування позивача автогараж [ADDRESS]. На даний час, відповідач не має змоги передати правовстановлюючі документи для оформлення права власності на автогаражі, оскільки, проект відведення земельної ділянки для експлуатації обслуговування автогаражів знаходиться на розгляді в Київській міській раді для погодження та затвердження. Так, на думку, відповідача, лише власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження майном. Крім того, відповідачем було повідомлено, що з того часу, як було збудовано та надано користування автогараж позивачу, вона вільно користується автогаражем і ніхто не чинить їй перешкоди в користуванні автогаражем. Відповідач вважає, що вказаний позов було подано з метою встановлення підстав для несплати послуг відповідача згідно з договором №1015 від 18.11.2011 року. На підтвердження своїх доводів відповідачем було надано акт про нечинення перешкод в користуванні гаражним боксом №64 від 11.03.2016 року, доповідні записки охоронців про відсутність перешкод у користуванні позивачем об'єктом інвестування від 10.03.2016 року. Свідок [PERSON], який є інвестором і користується гаражем №66 повідомив, що особисто не бачив, щоб існували перешкоди по відношенню до позивача, проте, відносно нього був факт перешкоджання користування автогаражем. Також, повідомив про конфліктні відносини між керівництвом відповідача та інвесторами. Свідок [PERSON], який також є інвестором і користується гаражем №з 32 зазначив, що його донька чула про те, що позивачу перешкоджали заїхати до свого гаражу, сам особисто він цього не бачив, проте йому відомо про існування певних списків боржників - осіб, що не сплачують кошти за договорами про зберігання авто. Свідок [PERSON], який є знайомим позивача повідомив, що на початку грудня він разом з позивачем приїхав до автогаражного комплексу, під час заїзду він бачив як позивач спорила з охоронцем, який тільки після цього спору погодився пустити позивача на територію автогаражного комплексу. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Судовим розглядом встановлено, що 18 лютого 2009 року між [PERSON] та Спільним підприємством «Партнер» укладено інвестиційний контракт № 3 про інвестування автогаража автогаражного комплексу на дільниці [ADDRESS] (а.с 5). Позивач умови контракту виконала та сплатила кошти у розмірі 17 056 гривень в узгоджені між сторонами строки, що підтверджується квитанцією для прибуткового ордеру № 583 (а.с. 6). Згідно із п. 8 Контракту оформлення автогаражу у власність здійснюється за рахунок коштів Автовласника після відведення земельної ділянки в користування та введення об'єкту в експлуатацію державною комісією в установленому порядку з моменту укладення договору на зберігання транспортного засобу. Зазначені умови не були виконані з підстав, що не залежать від позивача. Сторони визнають, що у лютому 2009 року відповідачем було надано в користування позивача автогараж [ADDRESS], тому цей факт носить безспірний характер. Приймаючи до уваги, що позивач у повному обсязі виконав свої зобов'язання згідно умов інвестиційного контракту у зв'язку з чим має право користуватися об'єктом інвестування, а тому позивач має право на звернення до суду в порядку захисту свого порушеного права у відповідності до ст. 391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, негаторний позов пред'являється у випадках, коли власник має свою річ у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно її використовувати або розпоряджатися нею. Характерною особливістю цього позову, як правило, є відсутність спорів із приводу належності позивачеві майна на праві власності чи іншому титулі. Позивачем цього позову може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користуватися чи розпоряджатися річчю. Речово-правовий характер негаторного позову полягає в тому, що цей вид позову може бути поданий лише щодо індивідуально визначеного майна, яке є об'єктом права власності як абсолютного права, від порушення якого повинні утримуватися усі оточуючі особи. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Так, у п. 7 Інформаційного листа ВАСУ "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом" від 31 січня 2001 р. зазначається, що для подання негаторного позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування й розпорядження були результатом винних дій відповідача чи спричиняли збитки, достатньо, щоб такі дії (бездіяльність) об'єктивно порушували права власника і були протиправними. Крім того, негаторний позов має на меті усувати тривалі порушення зазначених повноважень власника, а не ті, що мали місце у минулому, що зумовлює непоширення на вимоги за негаторним позовом строків позовної давності. Таким чином, триваючий характер правопорушення та наявність його в момент подання позову є однією з умов подання негаторного позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинились, то відпадає підстава для пред'явлення негаторного позову. Власник має право в даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосування іншого способу захисту свого права. Таким чином, предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Судовим розглядом встановлено, що позивач вважає, що поведінка охоронців, які допускали її до автогаражу після її особистого наполягання, що супроводжувалось сварками та наявність усного розпорядження керівництва відповідача щодо її недопуску з причини несплати за договорів по зберіганню автомобіля №958 від 18.02.2009 року та №1015 від 18.11.2011 року - свідчить про наявність перешкод у користуванні її об'єктом інвестування в розумінні ст. 391 ЦК України. Проте, відповідачем по справі є юридична особа - Приватне акціонерне товариство СП «Партнер», позивачем не надано доказів взаємозв'язку дій керівництва відповідача та поведінкою охоронців так само не доведено наявність розпоряджень чи наказів керівництва з уього приводу. Крім того, позивачем в судовому засіданні повідомлено про те, що кожного разу після сварок з охоронцями, вона все ж таки проїзд зжала до свого об'єкту інвестування, і зазначила про неввічливу і образливу поведінку охоронців, що свідчить про можливість обрання позивачем у даному випадку іншого способу захисту своїх прав, ніж обраний у позовній заяві. Також судовим розглядом встановлено відсутність прав та повноважень відповідача у відповідності до договорів по зберіганню автомобіля №958 від 18.02.2009 року та №1015 від 18.11.2011 року вчиняти дії щодо недопуску позивача до об'єкту інвестування, незалежно від наявності чи відсутності заборгованості за вказаними договорами - істотні умови договорів, які б дозволяли реалізувати такі повноваження у вказаніх договорах відсутні. Водночас, відповідно до ч.3 ст. 60 доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У зв'язку з чим, інформація, що міститься в акті від 11 березня 2016 року та поясненнях охоронців щодо відсутності перешкод у користуванні позивачем автогаражем - не береться до уваги судом на підставі ч.3 ст. 58 ЦПК України, як така що не стосується предмету доказування, оскільки позивачем в судовому засіданні було повідомлено про те, що після подання позову, тобто після 15.02.2016 року, перешкоди у користуванні належним їй об'єктом інвестування - відсутні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Вимогам ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність факту перешкоджання позивачу у користуванні автогаражем, а тому положення ст. 391 ЦК України не може розповсюджуватись на дані правовідносини. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed