Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому після зміни позовних вимог просить суд ухвалити рішення, яким: 1) визнати за нею право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий № 6525010100:02:001:0357; 2) визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку, розташованого за вказаною адресою на вказаній земельній ділянці. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що за час перебування у шлюбі сторонами по справі за спільні кошти було набуто у власність вказані об`єкти нерухомого майна. Між сторонами по справі не досягнуто згоди щодо поділу майна в добровільному порядку. За взаємною згодою подружжя нерухоме майно було оформлено на відповідача [PERSON] . Не погодившись із заявленим позовом відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому вказав на те, що позов є надуманим, необґрунтованим, не законним та таким, що не може бути задоволений, оскільки вказаний будинок було придбано за його особисті кошти, а саме у кредит в розмірі 28000 доларів США, будинок перебував в іпотеці, зобов`язання було погашено за його кошти 28.01.2015 року. Крім того, хоча сторони і перебували у шлюбі, але фактично подружніх відносин не мали, спільно не проживали, не вели спільне господарство. Позивач не брала на себе жодних зобов`язань щодо кредиту та не була стороною під час підписання як договору купівлі-продажу так і кредитного договору. 29.01.2015 року відповідач в порядку приватизації отримав у власність земельну ділянку на якій розташований згаданий житловий будинок. Позивач не була учасником жодного із договорів не брала на себе жодних зобов`язань щодо їх виконання. У період погашення кредиту сторони фактично не проживали спільно та не вели спільне господарство та всі виплати по кредиту проводились виключно відповідачем. Позивач зареєстрував своє місце проживання та почав проживати у спірному будинку після погашення кредиту. З наведених підстав просив суд відмовити у задоволенні позову в повному об`ємі. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позов підтримала, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним - адвокат Харченко Д. М. в судовому засіданні в задоволенні первісного позову просив суд відмовити та задовольнити зустрічний позов, визнавши за [PERSON] право особистої приватної власності на спірну квартиру. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Карпухін Ю. Ю. позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, приходить до наступного висновку. Згідно ст. ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. ст.13,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у період перебування сторін по справі у шлюбі відповідачем у власність було набуто житловий будинок в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1 га за вказаною адресою з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, що сторонами не оспорюється та не спростовується. Згідно договору купівлі-продажу від 13.10.2006 року за час перебування у шлюбі сторони придбали у власність спірний житловий будинок в [ADDRESS] , який оформлений на ім`я [PERSON] , про що також свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 17.10.2006 року між КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено цільовий кредитний договір на придбання житлового будинку, який забезпечений іпотекою спірного житлового будинку. При цьому позивач [PERSON] дала згоду на укладення відповідачем [PERSON] вказаного кредитного договору, одержання позичальником [PERSON] кредитних коштів та їх використання відповідно до умов кредитного договору, а також надання ним в іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з Позичальником, у тому числі житловий будинок по [ADDRESS] з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором. У випадку втрати або ушкодження іпотечного майна позивач [PERSON] зобов`язалась передати Приватбанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідачу [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим № 6525010100:02:001:0357 за вказаною адресою. Згідно з інформаційної довідки АТ КБ «Приватбанк» від 25.02.2020 року заборгованість по згаданому кредитному договору відсутня, дата закриття кредиту - 28.01.2015 р. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, спірне нерухоме майно придбане в період перебування сторін у шлюбі, тобто воно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69, 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Суд звертає увагу, що сторони по справі мають спільне зареєстроване місце проживання за адресою спірного нерухомого майна. Доводи, які б свідчили про те, що одна із сторін втратила право користування даним будинко учасники справи суду не надали. Сторони по справі не посилались на наявність фактів зі сторони будь-кого з них щодо не дбання про матеріальне забезпечення сім`ї, приховування, знищення чи пошкодження спільного майна, в тому числі спірного, витрачаня його на шкоду інтересам сім`ї, що могло б зменшити частику одного з них у спірному майні в контексті ч. 2 ст. 70 СК України. Інших доказів, які б мали істотне значення для вирішення спору, сторонами не надано. З урахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позову про поділ спільного майна подружжя, набутого за час перебування у шлюбі.

Outcome: approved