Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

В жовтні 2014 року прокурор Заводського району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом його звільнення. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач проживає в нежилому приміщенні літ. В-1, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє Миколаївська обласна рада, і що знаходиться на балансі та оперативному управлінні у Миколаївській загальноосвітній санаторній школі-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради. На теперішній час відповідач не працює у школі-інтернаті №7 та правових підстав для проживання (зайняття приміщення) її у спірному нежитловому приміщенні немає, в той же час відповідач відмовляється його звільнити, через що прокурор, з вказаних підстав звернувся до суду з вказаним позовом з метою захисту інтересів держави в особі Миколаївської обласної ради. В судовому засіданні прокурор прокуратури Заводського району м. Миколаєва Міхель Н.С. позовні вимоги підтримала, обставини, викладені в позові підтвердила, просила позов задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Представник Миколаївської обласної ради до судового засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представники третьої особи Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради суду позовні вимоги підтримали, обставини, викладені в позові підтвердили, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомленавчасно, про причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України справа розглядалась за їхньої відсутності. Суд зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення прокурора, осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] проживає в нежилому приміщенні літ. В-1, що відповідно до техпаспорту входить до складу майнового комплексу Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, та розташоване за адресою: [ADDRESS] Керівництвом школи-інтернату № 7 у вересні 2003 року відповідачу [PERSON], у зв'язку з відсутністю житла було надано згоду на зайняття вказаного нежилого приміщення для проживання, без права реєстрації. Вказане приміщення належить зазначеному навчальному закладу на підставі свідоцтва про право власності від 08. 04. 2002, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення облвиконкому від 09. 03. 1992 № 62, зареєстрованого КП ММР "Миколаївське МБТІ" за реєстровим № 1063 в книзі № 8 від 08. 04. 2002. Згідно з технічним паспортом, приміщення за літ. В-1 є складом - нежилим приміщенням, самовільно переобладнаним в житловий будинок. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Вказане майно перебуває в оперативному розпорядження та на балансі Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради від 09. 03. 1992 № 62 та відповідно до свідоцтва про право власності на Миколаївську обласну санаторну школу-інтернат № 7 від 08.04.2002, зазначений об'єкт належить на праві спільної власності територіальній громаді сіл, селищ, міст Миколаївської області в особі Миколаївської обласної ради на праві комунальної власності. Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 199180, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 20. 05. 2005 № 33/32, Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради є постійним користувачем земельної ділянки, загальною площею 25 645 кв.м., цільове призначення якої - обслуговування майнового комплексу зазначеного навчального закладу. Згідно з п. 1. 2. статуту Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, затвердженого рішенням Миколаївської обласної ради від 24. 06. 2011 № 35, об'єкт є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє Миколаївська обласна рада. Органом управління навчальним закладом є Миколаївська обласна державна адміністрація в особі управління освіти і науки облдержадміністрації. Як зазначено в позові та стверджувалось в судовому засіданні прокурором та представником школи-інтернату, проведеною прокуратурою Заводського району м. Миколаєва перевіркою встановлено, що приміщення [PERSON] надано не як наймачу, і не з правом реконструкції, а по договору безоплатного користування майном, укладеному на невизначений строк. Проте, із зазначеним суд не може погодитись через те, що у суду відсутні підстави вважати укладеним між сторонами договір безоплатного користування майном, оскільки відповідно до положень ст. ст. 182, 334, 638, 639, 793, 794, ч. ч. 2, 3 ст. 828 ЦК України такий договір має бути укладеним з дотриманням форми, визначеної законом, зокрема, такий договір укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до закону. За такого, з огляду на вказані норми ЦК України та беручи до уваги той факт, що сторонами не дотримано форми договору, суд не може застосовувати до правовідносин, що виникли між сторонами норми матеріального права, якими врегульовані наслідки недотримання сторонами вказаного вище виду договору через те, що укладеним такий договір не є. Водночас, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проживання відповідача в нежилому приміщенні літ. В-1 створює перешкоди його власнику у розпорядженні належним йому на праві управління майном, в добровільному порядку відповідач не звільняє зайняте приміщення. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що органом, уповноваженим на управління спірним майном з відповідачем відповідних договорів не укладалося. У 2014 року [PERSON] зверталась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом про визнання права власності на новостворене майно, а саме на приміщення літ. В-1, що входить до майнового комплексу Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.04.2014, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04.06.2014 р. в задоволенні зазначеного позову відмовлено. Правових підстав для зайняття (чи проживання в ньому) спірного нежитлового приміщення відповідачем на теперішній час немає. Згідно з технічною характеристикою спірне приміщення не є жилим і не утворює житловий фонд, воно не віднесено ані до державного, ані до громадського чи житлового фонду соціального значення, що також підтверджується довідкою Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 01.04.2014 р. № 17-1036. Рішенням Миколаївської обласної ради від 28.12.2011 № 19 було надано згоду на передачу будівель, розташованих по [ADDRESS], у тому числі і спірного майна, до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, інших рішень щодо відчуження Миколаївською обласною радою або уповноваженим ним органом не прималося. Таким чином, відповідного рішення щодо віднесення приміщення до житлового фонду в межах визначених повноважень компетентними органами не приймалось, розпорядження адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради № 695-р від 10.11.2011, яким внесено зміни до технічної документації, та рішення Миколаївської обласної ради від 28.12.2011 № 19 не змінили ані статусу майна, ані його власника. Вказані обставини відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, оскільки встановлені рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16. 04. 2014 у справі 2/487/783/14 (487/136/14-ц) та ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 04. 06. 2014 (провадження № 22-ц/784/1687/14), що набрали законної сили. Керівництво закладу та первинна профспілкова організація школи- інтернату № 7 у 2014 році неодноразово повідомляли відповідача про необхідність звільнення приміщення школи. Останній раз відповідачі повідомлені під підпис 14.10.2014 р. щодо звільнення зазначеного приміщення до 20.10.2014 р. Відповідно до п. 3. 1. статуту Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради вказаний навчальний заклад є санаторним загальноосвітнім закладом для дітей з сердцево - судинними захворюваннями. Головною метою діяльності закладу є забезпечення реалізації права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти у поєднанні з тривалим лікуванням та відновленням здоров'я вихованців. Згідно з п. 9. 9. вказаного статуту матеріально-технічна база закладу складається з навчальних кабінетів, майстерень, спортивного, актового, читального залів, бібліотеки, медичного кабінету, їдальні, приміщення для інженерно-технічного та навчально- допоміжного персоналу тощо. Відповідно до п. 8. 2. положення про загальноосвітню школу-інтернат та загальноосвітню санаторну школу-інтернат, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 12. 06. 2003 № 363, школи-інтернати повинні мати необхідну кількість будівель, приміщень та обладнання для організації навчально-виховного, лікувально-профілактичного і реабілітаційного процесу (санаторна школа-інтернат), проживання вихованців, проведення позанавчальної роботи. До такого набору приміщень входять: навчальний корпус (блок) з обладнаними кабінетами, класами, лабораторіями, залами; спальний корпус (блок)з навчальними та побутовими кімнатами для самопідготовки, лагодження одягу, відпочинку й дозвілля; медичний блок, що включає фізіотерапевтичний кабінет і кабінет для проведення профілактичних щеплень; їдальня і харчоблок із складськими приміщеннями; господарчо - побутовий комплекс, що включає склади, пральню, гараж, виробничі майстерні тощо. Відповідно до статті 63 Закону України "Про освіту", об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Однак, на даний час навчальний заклад позбавлений можливості користуватися спірним майном через незаконне користування [PERSON] приміщенням навчального закладу літ. В-1, та оскільки відповідач відмовляється повернути приміщення, що підтверджується актом школи-інтернат № 7 від 29.09.2014. Згідно зі ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені даною нормою, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. В свою чергу відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу. Відтак, з урахуванням приписів ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), ст. ст. 13, 15, 391 Цивільного кодексу України суд дійшов до висновку, що відповідач зобов'язана звільнити спірне нежитлове приміщення, яке є комунальною власністю. Таким чином, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Outcome: approved