Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2016 року звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою [PERSON], який зареєстровано 20.08.2012 року і від якого у них [INFO] народилась дочка [PERSON]. Причиною розірвання шлюбу стало те, що відповідачка не поважає його, як чоловіка, зраджує йому у подружній вірності. Із грудня 2015 року сторони спільно не проживають. Позивач вважає, що їх шлюб носить формальний характер, так як він втратив до відповідача почуття любові та поваги, просив шлюб розірвати. У судове засідання, по збігу строку, наданого судом на примирення, позивач [PERSON] не з"явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання, по збігу строку на примирення не з"явилась. У судовому засіданні 09.02.2016 року проти задоволення позовних вимог заперечувала, хоч визнавала, що зрадила позивачу у подружній вірності, однак це зробила тому, що сам позивач неодноразово говорив їй, що зраджує їй із іншими жінками. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], яке видано повторно відділом ДРАЦС Тламацького РУЮ в Івано-Франківській області 16.01.2016 року, актовий запис №5, 20 серпня 2012 року у виконавчому комітеті Петрівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області уклали шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після державної реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON]. (а.с.4). Від спільного проживання у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER], яке видано 24.06.2014 року Вербицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області(а.с.3). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, спільно не проживають та не підтримують ніяких відносин із грудня 2015 року, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через подружню зраду відповідачки, відсутність взаємоповаги та втрату почуттів. Відповідачка не заперечила факту подружньої зради та просила надати строк на примирення. В той же час після закінчення строку на примирення, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, у судове засідання не з"явилася, що є свідченням того, що вона не має бажання зберегти сім"ю. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини, подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю позивача відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved