Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права власності на житловий будинок. Свої вимоги мотивує тим, що 16 травня 1996 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який розташований в [ADDRESS]. Крім того, 12 травня 1997 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу ще 1/2 частини вищевказаного житлового будинку. Таким чином, відповідно договорів позивач придбав житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Обидва договори були зареєстровані та посвідчені у Весело-Долинській сільській раді Тарутинського району Одеської області. Після чого позивач із своєю сім'єю вселився у даний будинок та проживає у ньому. На теперішній час при звернення до компетентного органу з заявою про реєстрацію цих договорів, позивачу було відмовлено оскільки з прийняттям Закону України «Про нотаріат» з 01 січня 1994 року сільські та селищні ради були позбавлені права укладати та нотаріально посвідчувати вищезазначені договори. Зараз укласти ці договори та нотаріально посвідчити їх він не може, так як відповідачі ухиляються від цього. У зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати договори купівлі-продажу дійсними та визнати за ним право власності на житловий будинок. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявив клопотання про розгляд справи у заочному порядку, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що між ним на відповідачами були укладені договори купівлі-продажу по 1/2 частині будинку, розташованого по [ADDRESS]. Дані договори були укладені та нотаріально посвідчені Весело-Долиською сільською радою Тарутинського району Одеської області. Також, пояснив, що він не знав, що такі договори слід посвідчувати в нотаріальній конторі, крім того на теперішній час відповідачі на території сільської ради не мешкають, він не знає їх місцезнаходження, а тому просить задовольнити його позов в повному обсязі. Представник позивача також підтримав клопотання про розгляд справи у заочному порядку, дав аналогічні пояснення та просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися викликалися належним чином через оголошення у газеті "Урядовий кур'єр". Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки позивач та його представник не заперечували проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Вислухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачкою 16 травня 1996 року укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], реєстр №84, який був зареєстрований та посвідчений у Весело-Долинській сільській раді Тарутинського району Одеської області. Також, встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем 12 травня 1997 року укладено договір купівлі-продажу ще 1/2 частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], реєстр №48, який був зареєстрований та посвідчений у Весело-Долинській сільській раді Тарутинського району Одеської області. Однак, приймаючи до уваги, що з 01 січня 1994 року з прийняттям Закону України «Про нотаріат» сільські та селищні ради позбавлені права укладати договори купівлі-продажу майна, суд приходить до висновку, що на теперішній час у позивача відсутні будь - які документи, які підтверджували би його право власності на спірне домоволодіння, оскільки договори купівлі-продажу не були посвідчені, як передбачено в законному порядку. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ч.2 ст. 220 ЦК України визначено, якщо між сторонами досягнуто всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однак, норма закону на яку посилається позивач як підставу для задоволення свого позову, а саме ч. 2 ст. 220 ЦК України, не може бути судом застосована у цих спірних правовідносинах, виходячи з наступного. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Частиною першою ст.210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. В судовому засіданні встановлено, що договори купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], які укладені між позивачем та відповідачами були посвідчені органом, який не мав повноважень їх посвідчувати. Однак, згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Пунктами 5,6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Згідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Виходячи з цих положень закону, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, суд приходить до висновку, що чинним цивільним кодексом не передбачено можливості визнання дійсним договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, а тому відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed