Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд (з урахуванням зменшених позовних вимог) визнати за нею право власності на 8/21 часток індивідуального житлового будинку в [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що вищевказаний житловий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір», членами якого станом на 15.04.1991року, тобто на момент припинення колгоспного двору, були такі особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], отже їм належало по 1/7 частині майна зазначеного двору кожному. Вказує, що після смерті [PERSON] (дружини голови домогосподарства), яка померла [INFO], спадщину прийняла дочка померлої - [PERSON], внаслідок чого частка останньої у майні даного двору збільшилася до 2/7 часток. Також вказує, що після смерті [PERSON] (голови домогосподарства), який помер [INFO], його частка в майні зазначеного колгоспного двору перейшла в порядку спадкування за заповітом до неї (позивачка [PERSON].), у зв'язку із чим її частка збільшилась до 2/7 часток. Крім того, зазначає, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO], її частка в майні колгоспного двору перейшла в рівних частинах до неї (позивача [PERSON].), а також [PERSON] та [PERSON] як до спадкоємців першої черги спадкування за законом, у зв'язку із чим її (позивача [PERSON].) частка у вищевказаному житловому будинку збільшилася до 8/21 частин. Однак, стверджує, що через відсутність правовстановлюючих документів на право власності на зазначений житловий будинок, позивач не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса, у зв'язку із чим змушена звертатися до суду із даним позовом. В ході розгляду даної справи, у справу вступили треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], подавши позов до Мостиської міської ради Львівської області про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, в якому просять суд визнати за ними право власності на належні їм частки індивідуального житлового будинку в [ADDRESS], а саме: за [PERSON] право власності на 1/7 частки, за [PERSON] право власності на 5/21часток, за [PERSON] право власності на 5/21 часток. Свої вимоги мотивують тим, що зазначені частки належать їм як колишнім членам вищевказаного колгоспного двору, а також частково перейшли до них в порядку спадкування після смерті інших членів даного двору, а саме [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO]. В судове засідання представник позивача - адвокат Голубінка Л.В. не з'явився, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте у поданій ними позовній заяві просили суд справу розглянути у їх відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Яксманицький Р.С. у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON], [INFO] (голова домогосподарства), його дружина - [PERSON], [INFO], зять - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO], онук - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO]. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/7 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Проте право власності на даний будинок належним чином за власниками не оформлено, правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні. Судом також встановлено, що [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до 01.01.2004року, тобто до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що в даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Так, згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із матеріалів справи вбачається, що за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцем за законом першої черги спадкування була дочка померлої - [PERSON], яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті матері. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №53140897 від 31.08.2018року вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останньої до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Тобто, інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б прийняли спадщину чи претендували б на таку, немає. Таким чином, належна [PERSON] 1/7 частка у майні вищевказаного колгоспного двору (житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування до її дочки [PERSON], в результаті чого остання з урахуванням своєї 1/7 частки належної їй як члену даного колгоспного двору, стала власником 2/7 часток майна зазначеного колгоспного двору. Також встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №1006/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт, яким усе своє майно заповів внучці - [PERSON] (позивачу у справі), яка спадщину відповідно до вимог ст.1269 ЦК України прийняла, подавши у встановлений законом строк та порядок до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині, немає. Отже, після смерті [PERSON] його частка в майні зазначеного колгоспного двору перейшла в порядку спадкування за заповітом до позивача [PERSON], у зв'язку із чим її частка у майні вищевказаного колгоспного двору (житлового будинку) збільшилась до 2/7 його часток. Також встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №691/2017, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцями за законом першої черги спадкування є діти померлої - [PERSON] та [PERSON], а також чоловік - [PERSON] (позивач та треті особи у справі), які у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявили про відмову від спадщини. Інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б прийняли спадщину чи претендували б на таку, немає. Таким чином, належні [PERSON] 2/7 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (житлового будинку), перейшли за загальними правилами спадкування до позивача [PERSON] та третіх осіб - [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах, тобто по 2/21 кожному (2/7:3=2/21), в результаті чого треті особи - [PERSON] та [PERSON] з урахуванням своїх 1/7 часток належних їм як членам даного колгоспного двору, стали власниками 5/21 часток майна зазначеного колгоспного двору кожен (1/7+2/21=5/21), а позивач [PERSON] з урахуванням належних їй 2/7 часток - стала власником 8/21 часток майна даного двору (2/7+2/21=8/21). Третій особі [PERSON], як зазначалось вище, належить 1/7 (або 3/21) частка як члену колгоспного двору. Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивач та треті особи не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулися до суду із зазначеними позовами. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON], [PERSON], [PERSON]; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]; виписками з по господарської книги №11 по Твіржанській сільській раді станом на 15.04.1991року; довідками, виданими виконавчим комітетом Твіржанської сільської ради Мостиського району Львівської області №1322 від 29.11.2016року, №1125 від 10.12.2018року, 1223 від 10.12.2018року; копією заповіту [PERSON] від 16.12.2015року; листом приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. вих.№26/02-14 від 20.01.2017року; копіями свідоцтв про народження [PERSON], [PERSON]; копією свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; копією спадкової справи №1006/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., після смерті [PERSON]; копією спадкової справи №691/2017, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., після смерті [PERSON]; Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем та третіми особами у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved