Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача, [PERSON], про визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 22 листопада 2013 року між ним [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений Чужовською Н.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №5072. Відповідно до п. 1 цього договору [PERSON] подарував та безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS], яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 95,6 кв. м., загальною площею 325,6 кв. м. Позивач зазначав, що укладаючи зазначений договір, насправді мав на меті укладення договору купівлі-продажу, зазначеної квартири за 1300 000,00 (один мільйон триста тисяч) гривень 00 копійок, про що було договорено з [PERSON] Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину та на те, що [PERSON] не виконала своїх обов'язків, щодо сплати вказаної суми грошових коштів, позивач просив визнати договір дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, встановивши всі суттєві обставини та перевіривши їх наданими доказами, прийшов до наступного Судом встановлено, що 22 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №5072. Згідно з зазначеним договором [PERSON] подарував та безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS], яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 95,6 кв. м., загальною площею 325,6 кв. м. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно Державним реєстратором прав на нерухоме - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстраційним номером нерухомого майна: 190497451101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 22.11.2013 р. Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно роз'яснень викладених в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. З Узагальнень судової практики Верховним Судом України від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину та надати відповідне підтвердження. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а саме відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховати іншу волю учасників угоди. Частиною 4 статті 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не погоджується з доводами представника позивача щодо удаваності договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 22 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON], оскільки жодного доказу, який підтверджував, що сторони насправді мали на меті укладання договору купівлі-продажу зазначеної квартири, позивачем та його представником суду надано не було. Особисто підписуючи договір дарування [PERSON] свідчив, що зі змістом цього документу нотаріусом був ознайомлений, будь-які заперечення щодо кожної з умов правочину у нього були відсутні: він розумів значення, умови правочину та його правові наслідки (п. 17 Договору дарування від 22 листопада 2013 року). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. А тому можливо зробити висновок, що договір дарування є дійсним, укладеним, а сторони під час його укладення досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed