Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]. про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно, а саме: земельної ділянки площею 0,2919 (нуль цілих дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять десятитисячних) гектара або 2919 (дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять) кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 31.03.2017 між ним та відповідачем в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, в якому було визначені всі істотні умови, зокрема, предмет, ціну та строки договору. Крім того, ще до моменту підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року ним було сплачено [PERSON], як продавцю, повну договірну вартість земельної ділянки в розмірі 540 242 (п'ятсот сорок тисяч двісті сорок дві) грн. В свою чергу, [PERSON] теж частково виконала взяті на себе договірні зобов'язання та передала позивачу оригінал Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.03.2017 року № НВ-2101880632017 і інші необхідні документи. Однак, вже після отримання грошових коштів за продажу земельної ділянки та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року [PERSON] повідомила позивачу, що втратила паспорт громадянина України і ця обставина нібито перешкоджає нотаріальному посвідченню укладеного між ними договору. Свою обіцянку невідкладно відновити втрачені документи, що посвідчують особу, відповідач теж не виконала і на момент звернення з позовом укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 31.03.2017 року так і не був посвідчений нотаріально. Позивач вважає, що ухилення відповідача від нотаріального посвідчення укладеного між ним та частково виконаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року порушує його права та законні інтереси і, по суті, є порушенням гарантованого Конституцією України і ЦК України права власності на придбане за договором майно. Як на правову підставу своїх вимог позивач, крім іншого, посилається на ч.2 ст.220 ЦК України та ст.16 ЦК України. Обґрунтовуючи свої вимоги вказаними обставинами позивач просить визнати дійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2919 (нуль цілих дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять десятитисячних) гектара або 2919 (дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять) кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, укладений 31.03.2017 та визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку. У судове засідання позивач не з'явився надавши суду клопотання, в якому просить розглянути справу без його участі та без участі його представників, вказує на те, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задоволити. Відповідач, [PERSON], надала суду письмову заяву про визнання позову в якій вказує на те, що користуючись своїми процесуальними правами повністю визнає заявлені позовні вимоги і просить ухвалити рішення про задоволення позову [PERSON] без її участі. Крім того, в своїй заяві про визнання позову від 29.05.2017 відповідач визнає обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема, те, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року та на час розгляду справи в суді вона свідомо ухилялася від нотаріального посвідчення даного правочину, насамперед, через небажання сплачувати державне мито та нести витрати на послуги нотаріуса. Одночасно вказує на те, що грошові кошти за продаж належної їй земельної ділянки від [PERSON] були отримані нею в повному обсязі. У відповідності до ч.2 ст.158, ч.2 ст.197 ЦПК України, враховуючи клопотання позивача та відповідача про розгляд справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а справа розглядається за наявними матеріалами справи, повне і всебічне дослідження яких дозволяє суду констатувати наступне. 31.03.2017 року між позивачем, [PERSON], з одного боку, та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, а саме: земельної ділянки площею 0,2919 (нуль цілих дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять десятитисячних) гектара або 2919 (дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять) кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для розиміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Згідно п.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року відповідач, як продавець, продала та передала покупцю вищевказану земельну ділянку, а позивач, як покупець купив та прийняв її від продавця. В п.5 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року продаж було вчинено за 540 242 грн., які були одержані відповідачем від позивача до підписання договору, що підтверджується підписами Сторін на Договорі, власноручною розпискою відповідача, а також заявою про визнання позову поданою відповідачем. При цьому, договірна ціна визначена сторонами в п.5 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року становить 540242 грн, яка визначена суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Байт" у висновку про ринкову вартість земельної ділянки від 31.03.2017 року №1741641_31032017_1075, який міститься в матеріалах справи. Однак, незважаючи на те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 та частково виконано його умови шляхом сплати позивачем договірної вартості земельної ділянки в розмірі 540242 грн. та передачі відповідачем оригіналу Витягу з Державного земельну кадастру про земельну ділянку від 27.03.2017 року № НВ-2101880632017, сторони не дотримали умови щодо обов'язкового нотаріального посвідчення вказаного договору передбаченої ст.657 ЦК України. Не дотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення правочину пов'язано з тим, що відповідач свідомо ухилилася від виконання даної вимоги закону посилаючись на втрату нею паспорта громадянина України, що нібито унеможливлювало встановлення його особи, як обов'язку передумову вчинення нотаріусом нотаріальних дій у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5. Однак, згідно ч.3 ст.43 Закону України «Про нотаріат» встановлення нотаріусом особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів тільки посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи. Враховуючи вказану норму закону суд критично оцінює посилання відповідача на втрату ним паспорта громадянина України, як на об'єктивну підставу, що унеможливлював нотаріальне посвідчення укладеного сторонами в простій письмовій формі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року та вважає це свідченням факту свідомого ухилення відповідача від нотаріального посвідчення зазначеного правочину. Такий висновок суду також підтверджується змістом заяви про визнання позову наданої відповідачем, в якій вона вказує на те, що просто ухиляється від витрат пов'язаних з нотаріальним посвідченням правочину. У відповідності до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, тобто правочином недійсність якого встановлено законом і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зі змісту с.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Водночас, в ч.2 ст.216 ЦК України вказується на те, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Саме такий випадок визначено в ч.2 ст.220 ЦК України, яка встановлює, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Рішення про визнання дійсним договору укладеного без обов'язкового нотаріального посвідчення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. При цьому, під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію недобросовісною стороною, яке в даному випадку проявляє відповідач. Частиною 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. У відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, враховуючи, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 рокуукладеного ними в простій письмовій формі та скріпленого підписами, а також частково виконано умови даного Договору, суд приходить до висновку про наявність передбачених ч.2 ст.220 ЦК України підстав для визнання його дійсним, оскільки одна із сторін - відповідач по справі - своєю недобросовісною поведінкою ухиляється від нотаріального посвідчення правочину. Одночасно, з огляду на правову позицію Верховного Суду України викладену в Постанові Пленуму від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також у постанові від 28.02.2011 у справі №6-49ц13 відносно того, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, застосовуючи ч.2 ст.220 в даній справі слід наголосити на наступному. Законом «Про внесення змін у Закон України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно і їх обтяжень" і інші законодавчі акти України» (діючим на момент здійснення угоди) внесені зміни в ЦК УКраїни, відповідно до яких виключені деякі вимоги до державної реєстрації угод стосовно нерухомості. Так, в ч.1 ст.657 ГК виключені слова про державну реєстрацію угод, а ч. 3 ст. 640 ГК викладена у такій редакції, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його посвідчення. Крім того, відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно і їх обтяжень затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 при проведенні державної реєстрації права власності на нерухомість необхідними для такої реєстрації документами є документи, що підтверджують виникнення або перехід права власності, зокрема договір купівлі-продажу нерухомості. Таким чином, законодавчими змінами відміняється обов'язок здійснювати державну реєстрацію саме договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення. Державній реєстрації підлягають тільки права на нерухоме майно, які виникли на підставі відповідного договору. Слід зазначити, що якщо суд задовольняє вимогу добросовісної сторони про дійсність нотаріально не посвідченого договору, то після набрання чинності відповідним рішенням суду такий договір вважатиметься дійсним з моменту його укладення. Наступне нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається, а судове рішення в цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення. Визнання Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року укладеного сторонами дійсним, а також визнання за позивачем права власності на придбану ним земельну ділянку являється необхідною мірою захисту його права власності. Так, зі змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим законно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. В ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, закріплене в ст.392 ЦК України. Норми спеціального характеру щодо захисту прав власності на землю містяться в ст.152 ЗК України, яка передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, а захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання цих прав. Тобто, коли суб'єктивне право власності безпосередньо іншими особами ще не порушено, позивач може звернутися до суду з заявою про визнання права власності, яке має самостійне правове значення і не вимагає винесення рішення зобов'язуючого характеру. Отже, позивача, [PERSON], слід визнати власником земельної ділянки, площею 0,2919 (нуль цілих дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять десятитисячних) гектара або 2919 (дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять) кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, придбаної ним у відповідача, [PERSON], згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2017 року. В даному випадку звернення позивача до суду з вимогою про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на придбане нерухоме майно необхідне позивачеві для належної реалізації своїх повноважень власника щодо володіння, користування та розпорядження майном. Враховуючи зазначене, з огляду на обставини справи підтверджені належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи, а також приймаючи до увагу заяву відповідача про визнання позову, яка не суперечить закону та не порушує прав, свобод та законних інтересів інших осіб, позов підлягає задоволенню. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Outcome: approved