Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

В інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси звернувся адвокат Василін Валерій Вікторович із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, встановлення факту прийняття спадщини за законом. В обґрунтування позову, адвокат зазначив, що 23.09.2002 року батько позивача - [PERSON] отримав в дар домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, [INFO] , помер [PERSON] . Адвокат зазначає, що позивач постійно проживав з батьком за вказаною адресою та доглядав за ним до дня смерті. Позивач із заявами про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті батька не звертався, оскільки вважав, що фактично отримав спадщину. На підставі викладеного, адвокат позивача просить суд визнати за позивачем право власності та встановити факт прийняття спадщини за законом. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2020 року підготовче засідання закрито та призначено розгляд справи по суті (а.с.57). В судове засідання позивач та адвокат позивача не з`явились, разом з цим на адресу суду надійшла заява адвоката позивача Василіна В.В., в якій останній просив провести слухання справи за відсутності сторони позивача, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, що викладені в позовній заяві, а також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду (а.с.65). Відповідач, [PERSON] в судове засідання також не з`явились, судом вживались заходи щодо її належного та своєчасного сповіщення про час та місце розгляду справи, однак, будучи належним чином повідомленою про слухання справи, відповідач до суду не з`явилась, про причини не явки суд не повідомила (а.с.51,60). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , актовий запис про смерть № 2131, свідоцтво про смерть видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 10) Згідно свідоцтва про народження (переклад на українську мову засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С.) [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , який народився [INFO] в м. Кишинів, Республіка Молдова, актовий запис про народження № 6343 (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.53). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] є батьком позивача по справі [PERSON] та відповідача у справі [PERSON] . Також, судом встановлено, що за життя [PERSON] на підставі договору дарування від 23 вересня 2002 року належало на праві власності домоволодіння [ADDRESS] (а.с.9). [PERSON] , зареєстрував право власності за договором дарування 25 жовтня 2002 року в КП «ОМБТІ та РОН» реєстровий номер № 18920 стр.127 кн.11доп (а.с.9). Згідно домової книги будинку [ADDRESS] [PERSON] - власник будинку зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.09.2002 (18-23). Згідно довідки про склад сім`ї та прописку від 05.09.2017 року № 897 за адресою: [ADDRESS] проживає без реєстрації [PERSON] (а.с.34). Відповідно до листа - відповіді Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А., домоволодіння [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року належало [PERSON] , та станом на 14.03.2007 року самочинні будівлі відсутні (а.с.24). Також, за даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.11.2020 року домоволодіння [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці 1032 кв.м., на праві власності належить [PERSON] , частка власності складає 1/1, реєстраційний номер майна: 16312859 (а.с.54-55). Відповідно до довідки № 863 від 30.11.2019 року посвідченої головою комітету СОН м/р «Шевченко-3» , вбачається, що [PERSON] 1971 року народження, проживав зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с.33). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшло домоволодіння [ADDRESS], загальною площею 318 кв.м., житловою площею: 66, 7 кв.м., що розташоване на земельній ділянці 1032 кв.м., по [ADDRESS] . Спадкодавець заповіту не залишив. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру від 19.03.2020 р. спадкові справи до майна померлого не заведені (11). Позивач зазначає, що він є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька, оскільки постійно з ним проживав за адресою: [ADDRESS] , здійснював догляд за батьком та фактично прийняв спадщину, що відкрилась після його смерті. На підтвердження доводів проживання зі спадкоємцем на день його смерті, судом було досліджено довідку № 863 про проживання, також судом досліджені письмові покази свідків, які зазначили, що [PERSON] дійсно проживав разом з батьком [PERSON] в будинку [ADDRESS] та після смерті батька продовжив проживати в будинку (а.с.61-64). Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту проживання однією сім`єю позивача і спадкодавця має для [PERSON] , суттєве юридичне значення, оскільки підтверджує факт прийняття спадщини після смерті батько. Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Спадщина відкривається в наслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 3 1.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, то свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що і на даний момент позивач [PERSON] продовжує проживати у цьому будинку. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" передбачив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду, що було зроблено позивачем. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved