Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Головний лікар Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 звернувся до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] страждає на тяжке психічне захворювання, внаслідок якого становить загрозу для себе та оточуючих, є некритичним до власного стану, а тому його лікування можливе тільки в умовах стаціонару. Представник ХОПЛ №1 у судовому засіданні заяву підтримав, зазначив, що [PERSON] вперше проходив лікування від психічного захворювання в ХОПЛ №1 у 2016 р.. Комісією лікарів - психіатрів виставлено діагноз шизоафективний розлад, маніакальний тип, що проявляється у неадекватній поведінці, агресії до матері та дружини, висловлюванні ідей величі, активності, гнівливості багатослівності. При поступленні у лікарню [PERSON] не надав згоду на госпіталізацію. Амбулаторне лікування вважає неможливим внаслідок некритичності [PERSON] до власного стану. Зазначив, що за звичайних умов мінімальний термін лікування становить близько місяця. [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти госпіталізації до психіатричного закладу, покликаючись на відсутність необхідності у цьому. Прокурор не заперечував проти задоволення заяви. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до п. 99 рішення ЄСПЛ від 17.04.2014 р. у справі «Анатолій Руденко проти України» (заява№50264/08), п. 73 рішення ЄСПЛ від 05.06.2014 р. у справі «Акопян проти України» (заява №12317/06), згідно з практикою Суду особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. вищезазначене рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39; рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, п. 45, ЄСПЛ 2000-Х, та рішення у справі «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), п. 114). Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судом встановлено, що у [PERSON] діагностовано шизоафективний розлад, поточний маніакальний тип. Зазначене захворювання є тяжким, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів, поясненнями представника лікарні. Підстави для неприйняття до уваги зазначеного висновку у суду відсутні. Однак, матеріалами справи не підтверджується, що особа становить небезпеку для себе та оточуючих. Рішенням Ярмолинецького районного суду від 25.07.2019 р. у справі №689/1444/19 було відмовлено у задоволенні заяви головного лікаря ХОПЛ №1 про примусову госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар. Суд виходив з відсутності доказів, які б свідчили про небезпеку особи для себе та оточуючих. На підставі цього рішення 25.07.2019 р. [PERSON] був виписаний з стаціонару. Обставинам, що передували такому зверненню до суду, вказаним судовим рішенням було надано оцінку. Проте, вже 28.07.2019 р. [PERSON] був знову доставлений в ХОПЛ №1. Суду не надано доказів того, що [PERSON] становить не безпеку для себе та оточуючих, не надано доказів виникнення нових підстав для госпіталізації з дати його виписки зі стаціонару 25.07.2019 р.. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є матір`ю [PERSON] , із якою він постійно проживає. Ствердила, що з 25.07.2019 р. по 28.07.2019 р. [PERSON] поводив себе неспокійно, був багатослівним, однак жодних дій, які б становили небезпеку для нього чи оточуючих не вчиняв. Розкаялась у тому, що під час апеляційного розгляду справи №689/259/19 вона умисно дала інші покази, ніж ті, які надавала при госпіталізації [PERSON] , думаючи, що це буде в його інтересах. Однак, зрозумівши, що стан здоров`я сина погіршується, за порадою лікаря-психіатра вона без об`єктивних підстав викликала працівників поліції для того, щоб повторно спробувати госпіталізувати сина без його згоди. У зв`язку із цим суд приходить до висновку про відутність підстав для госпіталізації [PERSON] у примусовому порядку. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі ст. 14, 17, 22 Закону України "Про психіатричну допомогу",

Outcome: dismissed