Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] міської ради та просить встановити його право власності на 63/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом, що належала його матері [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що його мати [PERSON] померла 31.12.2012 року. Він звернувся до [PERSON] державної нотаріальної контори про встановлення права власності на 63/100 будинку з надвірними будівлями по вул.Нова,92, що належала його матері, однак в документах, представлених ним на житловий будинок, нотаріус не виявила правовстановлюючого документу щодо належності цього майна спадкоємцеві. Тому державним нотаріусом йому було відмовлено у прийнятті спадщини. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задоволити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Як вбачається з клопотання міського голови, останній просить розглядати справу без участі представника міської ради за наявними у справі матеріалами. Проти задоволення даного позову не заперечують. Вислухавши позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи та незважаючи на те, що відповідач не заперечує проти задоволення позову, суд дійшов висновку що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Частиною 4 статті 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. У судовому засіданні встановлено, що в оформленні права власності на 63/100 спадкового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: м.Дубровиця вул.Нова,92 Рівненської області державним нотаріусом Зарічненської районної державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на нього, що підтверджується наявною у матеріалах справи постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 12.08.2016 року (а.с.4). Як вбачається із свідоцтва про смерть (а.с.2) [PERSON] померла 31.12.2012 року, про що складено актовий запис №1. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді майна та майнових прав, до складу якої у відповідності до ст.1218 ЦК України входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились у зв'язку з його смертю. З пояснень позивача у судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] фактично належало 63/100 житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Нова,92 в м.Дубровиця Рівненської області, але право власності на дану частину будинку за [PERSON] не зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Однак, ні до матеріалів справи не долучено, ні в ході судового розгляду справи не здобуто жодного доказу зазначеного факту. В даний час реєстрація права власності на 63/100 житлового будинку з надвірними будівлями за [PERSON] є неможливою, оскільки її цивільна правоздатність та право власності на майно припинились з часу смерті особи, як це передбачено ст.ст.25, 346 ЦК України. Зі змісту статтей 10, .60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач, проживаючи у спірному житловому будинку по вул.Нова,92 в м.Дубровиця Рівненської області, проводив перебудову та добудову вказаного будинку. З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок 1961 року забудови, а роком забудови прибудови та літньої кухні є 1990 рік, що підтверджується копіює технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №92 по вул.Нова в м.Дубровиця, виготовленого 11.04.2016 року (а.с.5-7). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року зазначає, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту такої реєстрації. У разі необхідності право власності на незавершене будівництво, за наявності визначених законом умов, може бути зареєстровано органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 331 ЦК). З такого ж моменту виникає право власності на перероблену річ, створену з використанням іншої речі (матеріалу). Суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Однак, будь-яких даних про те, що проведені добудови до спірного житлового будинку були здійснені на законних підставах у суду відсутні. Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у пункті 6 своєї постанови від 30.03.2012 року №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" зазначає, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", де зазначено, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку, на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. За таких підстав, визначити з яких саме побудова складається частка 63/100 спірного житлового будинку з надвірними будівлями, суду не вдається можливим. Враховуючи вищенаведене, суд переконується в тому, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed