Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Універсал Банк», [PERSON], в якому просить визнати кредитний договір №CL22929 від 13 березня 2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» в частині визначення валюти кредитування як долару США удаваним. В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що сторони умисно вказали валютою кредитування долар США з метою зменшення розміру процентної ставки (плати за кредит), оскільки у випадку порівняння його з гривневим відбувається суттєве здешевлення кредиту, як хибно вважав позичальник. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у такій та просив позов задоволити. Представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Надав пояснення про те, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 грудня 2015 року у справі №461/7500/15-ц. позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» суму боргу за кредитним договором від 13 березня 2008 року №CL22929 у розмірі 16091,56 доларів США та судовий збір. Вважає, що покликання позивача на удаваність правочину була предметом розгляду судом під час вирішення вищевказаної справи. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив позов задоволити та підтримав пояснення представника позивача. Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи, права, обовязки сторін та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 лютого 2008 року [PERSON] звернувся до ВАТ «Універсал Банк», правонаступником кого є ПАТ «Універсал Банк», з анкетою-заявою для отримання кредиту у сумі 61000,00 доларів США для купівлі транспортного засобу, надавши банку особисті дані. 13 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CL22929, згідно умов якого клієнту наданий кредит у сумі 60900,00 доларів США строком до 25 лютого 2016 року з обовязком здійснювати щомісячні платежі відповідно до графіка, сплачувати проценти річні у розмірі 12,75% (у випадку порушення умов договору підвищені проценти 38,25%). Кредит наданий [PERSON] для купівлі транспортного засобу за договором з ТОВ «РІК-АВТОЦЕНТР», сплати страхової премії за договором страхування з ТДВ «Альянс України» та для сплати винагороди за ініціювання кредиту. Таким чином, судом встановлено, що в укладеному Кредитному договорі № CL22929 від 13 березня 2008 року сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема, щодо форми договору (проста письмова форма), суми кредиту (60900,00 доларів США), строк на який укладається кредитний договір (до 25 лютого 2016 року), річна відсоткова ставка за користування коштами (12,75%), куди буде спрямовано отримані кошти (для купівлі транспортного засобу за договором з ТОВ «РІК-АВТОЦЕНТР», сплати страхової премії за договором страхування з ТДВ «Альянс України» та для сплати винагороди за ініціювання кредиту). Як вбачається з матеріалів справи, позивач вільно, свідомо та самостійно обрав іноземну валюту кредитування. Вказаний факт підтверджується підписанням ним кредитного договору, попередньої анкети-заяви на оформлення кредиту. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, суд не приймає посилання позивача про те, що кредитний договір є удаваним правочином, оскільки під час укладання кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, точно визначили в договорі свої наміри. При цьому сторони не мали на меті інших цілей, ніж ті, що передбачені чинним законодавством України для кредитних договорів, а саме: банк зобов'язався надати позичальнику кредит у відповідному розмірі в іноземній валюті, а позичальник зобов'язався повернути кредит у тій же валюті, в якій він його отримав, у строки, встановлені договором та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Позивачем не подано суду достовірних доказів, що свідчили б про наявність підстав для визнання кредитного договору удаваним правочином, тобто таким, що укладений в національній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставним та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed