Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Посилається на те, що 11 січня 2001 року за розпорядженням Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради №36726 йому, його батькові [PERSON] та матері [PERSON] передано у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] та видано свідоцтво про право власності на житло. 08 березня 2016 року померла його матір [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно в зазначеній квартирі. Заповіту мати не складала. Окрім нього, спадкоємцем першої черги є його рідний брат, син померлої [PERSON]. Зазначає, що відповідачі на момент смерті спадкодавця та відкриття спадщини в зазначеній квартирі разом з останньою не проживали та із заявами про прийняття спадщини не звертались. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадковому майні не має. З метою оформлення спадкових прав, 21 квітня 2016 року він звернувся до державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті його матері, на підставі якої нотаріусом заведено спадкову справу. Однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири [ADDRESS], оскільки ним не було подано документи про державну реєстрацію прав власності на квартиру, частка якої успадковується. Зазначає, що отримавши 11 січня 2001 року свідоцтво про право власності на житло, його батьки не зареєстрували право власності в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації, а тому інформація про реєстрацію права власності на зазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня. У звязку із цим, здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 2001 року неможливо, оскільки один із співвласників майна [PERSON] померла, а частки кожного із співвласників не визначено, а тому просить визначити, що частки співвласників квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка померла 08 березня 2016 року є рівними і кожному з них належить по 1/3 частки, припинити право спільної сумісної власності на зазначену квартиру, визнати за ним право спільної часткової власності на 1/3 частину даної квартири, загальною площею 73,2/67,8 кв.м., в тому числі житловою 40 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 08 березня 2016 року, як на частку у спадковому майні, а всього визнати за ним право власності на 2/3 частки зазначеної квартири. 06 квітня 2017 року [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON], в якій просить визнати за ним право спільної часткової власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 73,2/67,8 кв.м., в тому числі житловою площею 40 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 08 березня 2016 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердивши обставини, викладені в позовній заяві, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги за первісним позовом визнав, за зустрічним позов залишив на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримав зустрічну позовну заяву в повному обсязі, вимоги первісного позову визнав частково. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, зустрічний позов підлягає до задоволення. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1222 ч.1, 1223 ч.ч.2,3 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1267 ч. 1 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п.12 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними ( ч.2 ст.370 ЦК України, ч.2 ст.372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяла станом на дату отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» №1952-IV, прийнятого 1 липня 2004 року, який набув чинності 03.08.2004 року не можуть бути застосовані до регулювання спірних правовідносин з огляду, знову ж таки, на вимоги ст.5 Цивільного кодексу України щодо дій актів цивільного законодавства у часі. Судом встановлено, що 08 березня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 6). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є синами померлої, що підтверджується свідоцтвами про народження. Померла [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 2001 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, вбачається, що квартира [ADDRESS], загальною площею 67,80 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.11). Згідно ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. Вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, судом встановлено, що кожному із співвласників квартири [ADDRESS], а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка померла 08 березня 2016 року належить по 1/3 частки даної квартири. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі на належну частку в квартирі [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON], є сини померлої - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до постанови державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори від 19 вересня 2016 року № 1940/01-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка належала покійній матері [PERSON], яка померла 08 березня 2016 року, у звязку із тим, що ним не подано державній нотаріальній конторі документів про державну реєстрацію прав власності на квартиру, частка якої успадковується, які є необхідними для вчинення нотаріальної дії, і що вчинення такої нотаріальної дії без таких документів суперечить законодавству України (а.с.15-16). Отже, право власності на приватизовану квартиру у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виникло з моменту реєстрації в органах приватизації в реєстровій книзі (№36528). Вимоги щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно нормативні акти того часу не містили. Такі висновки підтверджуються правовою позицією Верховного Суду України у справі з приводу схожих правовідносин та викладеною у постанові від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12. Так, у вказаній постанові Верховний Суд України, зокрема, вказав, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"…, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Таким чином, 1/3 частка житлової квартири [ADDRESS] на момент смерті [PERSON] належала їй на праві власності і входила до спадкової маси. Посилання державного нотаріуса на п. 4.15. та п.4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України 22.02.2012 р. №296/5 (далі - Порядок), як на підставу відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину суд знаходить безпідставними, оскільки у даних положеннях Порядку йдеться про майно, зокрема, нерухоме, право власності на яке підлягає державній реєстрації. У даному ж випадку, право власності на майно спадкодавця такій реєстрації не підлягало, бо це не було передбачене законодавством. Із довідки Чернівецького КОБТІ від 22 квітня 2016 року № 796 вбачається, що згідно архівних даних квартира №393, загальною площею 73,2/67,8 кв.м., в тому числі житловою 40,0 кв.м. (три кімнати) розташована в багатоквартирному, житловому будинку по вулиці Ентузіастів, № 5 м. Чернівці, інвентаризаційна вартість складає 152707 грн. При обстеженні поточних змін немає. (а.с.13). Із довідки ПП «Ремжитлосервіс» від 20 квітня 2016 року № 1121 вбачається, що на день смерті [PERSON] з нею в одній квартирі проживали сини [PERSON], , [PERSON] ( а.с. 37). Таким чином позовні вимоги про визначення частки співвласників в спірній квартирі підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що сини спадкодавця [PERSON] [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці за законом першої черги, мають право успадкувати майно після смерті матері, а тому слід визнати в порядку спадкування за синами право власності по 1/6 частки спірної квартири, задовольнивши частково позовні вимоги за первісним позовом, а всього з урахуванням 1/3 частки права власності [PERSON] в квартирі, слід визнати за ним право власності на 1/2 частки спірної квартири ( 1/3(2/6) +1/6=3/6 ), та повністю задовольнивши позовні вимоги за зустрічним позовом. На підставі викладеного, ст.1, 3, 8, 12, 28 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та ст. ст. 5, 16, 345, 392, 1216-1218, 1222 ч.1, 1223, 1226 ч.1, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: partial