Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Заявник звернувся до суду з позовом до КП «Житомиртеплокомуненерго», в якому просить спростувати недостовірну інформацію та зобов'язати КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради відкликати документ, який порушує його особисті немайнові права та його дружини [PERSON], а саме - заяву про видачу судового наказу від 16.09.2014 року № 4034/16. В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги шляхом застосування ст. 16 ч.2 п.4 ЦК України, зокрема просив відновити становище, яке існувало до порушення. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач поширив без дозволу конфіденційну інформацію, яку незаконно зібрав та використав при подачі заяви про видачу судового наказу від 16.09.2014 року № 4034/16 до суду. Також, зазначає, що зазначена інформація є негативною та порушує немайнове право позивачів на повагу до їх гідності та честі і є недостовірною. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав, що викладені в письмовому запереченні ( а.с. 15,16) Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи в судовому процесі суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.09.2014 року № 4034/16 відповідач подав до Богунського районного суду м. Житомира заяву про видачу судового наказу щодо стягнення з [PERSON] та [PERSON] боргу за спожиті послуги централізованого опалення по 3949 грн. 83 коп. з кожного та сплачені судові витрати по 60 грн. 90 коп. з кожного. Справа була розглянута судом в порядку наказного провадження. 27.10.2014 року ухвалою Богунського районного суду м. Житомира було відмовлено відповідачу у прийнятті заяви про видачу судового наказу в частині стягнення заборгованості за надані послуги з 28.10.2014 року у зв'язку зі смертю [PERSON] (а.с. 29, 61 ). 28.10.2014 року Богунським районним судом м. Житомира було винесено судовий наказ за № 295/14797/14-ц про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення в сумі 3949 грн. 83 коп. та судового збору в розмірі 60 грн. 90 коп. 20.11.2014 року Богунським районним судом м. Житомира за заявою [PERSON] був скасований вищезазначений судовий наказ ( а.с. 62) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і одночасно передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Також, положення ч.1 ст. 60 ЦПК України, зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами с будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значении дія вирішення справи. Такі дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів. Згідно п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. У відповідності до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначених норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб, і не порушуючи їх прав. Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Згідно роз'яснення, що міститься у п.п.15, 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи" від 27 лютого 2009 року №1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вимогами частини третьою статті 277 ЦК України передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному житті тощо), яка на думку позивача, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'ктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобах масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутації, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відсутні належні та допустимі докази завдання позивачам шкоди особистим немайновим правам та їх порушення з боку відповідача внаслідок подання відповідачем до суду заяви про видачу судового наказу від 16.09.2014 року № 4034/16. Також, позивачем не зазначено й не конкретизовано яким саме чином та способом слід відновити становище, яке існувало до порушення, в розумінні ст. 16 ЦК України й передбачених в ній способів захисту. Позивачем не наведено фактів цілеспрямованого негативного розповсюдження відповідачем оспорюваної інформації з метою приниження та порушення права позивачів на їх гідність та честь, а також недоторканість їх особистого та сімейного життя. Відповідач діяв добросовісно, в межах чинного законодавства, реалізуючи покладену на нього функцію, що полягає у можливості реалізувати право на позов у відповідності до ст. 95, 96 ЦПК України. Право на пред'явлення позову є складовою частиною передбаченого ст. 3 ЦПК України права кожної заінтересованої особи на звернення до суду за захистом. Правом на пред'явлення позову наділені всі громадяни, підприємства, установи, організації, а також іноземні громадяни, особи без громадянства, іноземні підприємства і організації. Усі вони можуть звернутися до суду з позовом на захист свого суб'єктивного права або охоронюваного законом інтересу. Цьому праву відповідає обов'язок суду прийняти до свого розгляду звернену до нього заяву та здійснити правосуддя у відповідності до норм чинного законодавства України (ст. 4, 5, 6, 8 ЦПК України). Судом встановлено, що сама по собі заява про видачу судового наказу від 16.09.2014 року № 4034/16, що пред'явлена до суду не тягне й не передбачає за собою будь-яких наслідків. Окрім того, того винесений судом від 28.10.2014 року судовий наказ скасований, та не потягнув будь-яких правових наслідків, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги є необгрунтованими й безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed