Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.11.2020 року звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 01.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., зареєстрованим в реєстрі за №677, в загальному розмірі 1768500 гривень, що складається із: 750000 грн. - заборгованість за позикою, 975000 грн. - заборгованість за відсотками, 30000 грн. - заборгованість з трьох відсотків річних, 13500 грн. - інфляційні збитки. - звернути стягнення заборгованості [PERSON] в загальному розмірі в загальному розмірі 1768500 гривень - на предмет іпотеки за договором іпотеки від 01.06.2016 року, шляхом визнання за [PERSON] права власності на нежитлові приміщення під номером [ADDRESS] , загальною площею 72,7 кв.м., основною площею 52,1 кв.м. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 01 червня 2016 року, вона - [PERSON] та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. за реєстровим №677, за умовами якого вона, як позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі 750000 гривень, а позичальник приймає у власність та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк визначений цим договором, а саме по 01.06.2017 року. За домовленістю сторін, сторонами обумовлено, що встановлюється відсоток за користування грошовими коштами, у розмірі 2,5% за місяць користування. Того ж дня - 01.06.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., зареєстрований в реєстрі №678. Згідно умов п.п. 1.1., 1.5. договору іпотеки, з метою забезпечення виконання власних зобов`язань за договором позики, позичальник [PERSON] , як іпотекодавець передала [PERSON] - іпотекодержателю, нежитлові приміщення під номером [ADDRESS] , загальною площею 72,7 кв.м., основною площею 52,1 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності. З підстав того, що відповідач не повернула грошові кошти у термін визначений п.4 договору позики, сторони договору - 25.05.2017 року дійшли згоди внести зміни до договору позики, шляхом підписання договору про знесення змін №1 до договору позики посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року за реєстровим №677, відповідно до якого встановили, що строком повернення коштів є 01.06.2018 року. У зв`язку із підписанням Договору про внесення змін №1 до Договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 25.05.2017 року за реєстровим №1201, між [PERSON] та [PERSON] також був підписаний Договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору, посвідченого Хомою А.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 01.06.2016 року за реєстровим №678, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 25.05.2017 року та зареєстрований в реєстрі за № 1202. Згодом, з підстав того, що відповідач не повернула грошові кошти в строк до 01.06.2018 року, тобто у термін визначений п.4 в редакції Договору про внесення змін №2 від 25.05.2017 року до Договору позики, сторони договору - 01.06.2018 року дійшли згоди внести зміни до Договору позики, шляхом підписання Договору про знесення змін №2 до Договору позики посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року за реєстровим №677, відповідно до якого встановили, що строком повернення коштів є 01.06.2019 року. Також внаслідок підписанням Договору про внесення змін №2 до Договору позики, сторонами був підписаний Договір про внесення змін №2 до Іпотечного договору, посвідченого Хомою А.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 01.06.2016 року за реєстровим №678, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2018 року та зареєстрований в реєстрі за №777. Згідно умов Договору позики та з урахуванням Договорів про внесення змін №1, №2, остаточною датою повернення позичальником - [PERSON] отриманих у позику грошових коштів встановлено - 01.06.2019 року. Однак, як стверджує позивачка, до теперішнього часу відповідач не виконала умови договору позики, не повернула взяті в борг грошові кошти у розмірі 750000 грн. та відсотки за користування грошовими коштами. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10.11.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 04.02.2021 року судом без видання до наданої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивачки в судовому засіданні 23.03.2021 року позовні вимоги підтримала, однак зазначила, що просить суд здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче за звичайних ринкових цін. Відповідачка у судове засідання призначене на 23.03.2021 року не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином,\~шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу зареєстрованого місця проживання, яка встановлена у відповідності до відповіді з відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, якою є: м. Одеса, вул. Орловська, 42, які отримані останньою, що підтверджується підписом в рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень, наявних в матеріалах справи. Також відповідачем не повідомлено суд про поважність причин неявки, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, не скористалась. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Згідно з ч. 2\~ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі та\~у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 червня 2016 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., зареєстрований в реєстрі за №677. За умовами п. 1 вказаного договору, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 750000 гривень, а позичальник приймає у власність та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк визначений цим договором. За домовленістю сторін, за цим договором встановлюється відсоток за користування грошовими коштами, у розмірі 2,5% за місяць користування, про що вказано в п.2 договору. Пунктом 3 договору визначено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Відповідно до пункту 4. позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, а саме грошові кошти у сумі, передбаченій у п. 1 цього договору у строк до 01.06.2017 року. У разі виникнення у позичальника можливості повернення позики раніше зазначеного у цьому договорі строку, сторони домовились про дострокове повернення усієї суми грошових коштів та про можливість дострокового припинення договору. Позика вважається повернутою в момент отримання позикодавцем вказаної у договорі суми позики та відсотків за користування грошовими коштами (п.6 договору). За п. 7 договору позики встановлено, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та відшкодування завданих збитків. Як вбачається, тієї ж дати, 01.06.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., зареєстрований в реєстрі №678. Згідно умов п.п. 1.1., 1.5. договору іпотеки, з метою забезпечення виконання власних зобов`язань за договором позики, позичальник - [PERSON] , як іпотекодавець, передала [PERSON] - іпотекодержателю, нежитлові приміщення під номером [ADDRESS] , загальною площею 72,7 кв.м., основною площею 52,1 кв.м., що належать іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, бланк серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.09.2011 року. Право власності зареєстровано у Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 21.09.2011 року, номер запису: 3857 в книзі: 107неж-149 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 27.01.2014 року, номер запису про право власності: 4420151, згідно витягу №16801549 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до п. 1.2. за цим договором, іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця, що випливають з договору позики, посвідченого Хомою А.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 01.06.2016 року за реєстровим №677 та всіх додаткових угод до нього, згідно з яким іпотекодержатель зобов`язується надати іпотекодавцю суму в розмірі 750000 тисяч гривень 00 копійок, строком повернення до 01 червня 2017 року, а іпотекодавець зобов`язується у розмірі, на умовах та у строки, визначені в договорі повернути іпотекодержателю зазначену суму. Пунктом 1.9. договору іпотеки від 01.06.2016 року за домовленістю сторін вартість предмета іпотеки складає 1041064 гривні 00 копійок, що дорівнює вартості встановленій згідно звіту про оцінку вартості, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 31.05.2016 року (п.1.9.1. договору). Відповідно до п.5.1 договору іпотеки, цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики та всіх зобов`язань за цим договором та всім додатковим угодам до нього. На підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням договору іпотеки, накладено заборону відчуження зазначеного у договорі майна - нежитлові приміщення під номером [ADDRESS] , та належать [PERSON] , до припинення чи розірвання зазначеного договору, що зареєстровано в реєстрі за №679. 25 травня 2017 року сторони: [PERSON] та [PERSON] уклали договір про внесення змін №1 до Договору позики посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року за реєстровим №677, який також посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 25.05.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №1201, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди викласти п. 4 Договору позики в новій редакції, та змінили кінцевий строк повернення позики до 01.06.2018 року. У разі виникнення у позичальника можливості повернення позики раніше зазначеного у цьому договорі строку, сторони домовились про дострокове повернення усієї суми грошових коштів та про можливість дострокового припинення договору. Інші умови договору позики посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року за реєстровим №677 залишено без змін. У зв`язку із підписанням договору про внесення змін №1 до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 25.05.2017 року за реєстровим №1201, між [PERSON] та [PERSON] також був укладений договір про внесення змін №1 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №678, який також посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 25.05.2017 року та зареєстрований в реєстрі за №1202. 01 червня 2018 року сторони уклали договір про знесення змін №2 до договору позики посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №677, який також посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2018 року, зареєстрований в реєстрі за №776, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди викласти п. 4 Договору позики в новій редакції, та змінили кінцевий строк повернення позики до 01.06.2019 року. У разі виникнення у позичальника можливості повернення позики раніше зазначеного у цьому договорі строку, сторони домовились про дострокове повернення усієї суми грошових коштів та про можливість дострокового припинення договору. Інші умови договору позики посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №677 залишено без змін. Також внаслідок укладення вказаного договору про внесення змін №2 до договору позики від 01.06.2016 року, сторонами також був укладений договір про внесення змін №2 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №678, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 01.06.2018 року, зареєстрований в реєстрі за №777. Отже, згідно умов договору позики та з урахуванням договорів про внесення змін №1, №2, остаточною датою повернення позичальником - [PERSON] отриманих у позику грошових коштів встановлено - 01.06.2019 року. Як стверджує\~позивачка,\~до теперішнього\~часу [PERSON] не виконано свого зобов`язання за договором позики від 01.06.2016 року з повернення взятих в борг грошових коштів у розмірі 750 000 грн. та відсотків за користування грошовими коштами. Згідно зі\~ст. 1047 ЦК України,\~договір позики укладається в письмовій формі. В підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка чи інший документ, що засвідчує передачу йому займодавцем певної грошової суми. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з\~ст. 1049 ЦК України,\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого само роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статей\~525,\~526,\~530,\~629 ЦК України,\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з\~ ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 01 червня 2016 року. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідач отримала від [PERSON] за договором позики від 01.06.2016 року, з урахуванням додаткових договорів №1, №2 до нього, в борг грошові кошти в сумі 750\~000 гривень 00 копійок, строком до 01.06.2019 року, які в обумовлений термін не повернула, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором позики у розмірі 750 000 гривень, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.06.2016 року по 01.10.2020 року в сумі 975\~000 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до п.2 договору позики, сторони обумовили, що за цим договором встановлюється відсоток за користування грошовими коштами, у розмірі 2,5% за місяць користування коштами. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позивачі просили стягнути проценти із розрахунку 2 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 28 лютого 2013 року. Задовольняючи позов у повному обсязі, суди належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи процентів за користування сумою позики. Отже, висновки судів про стягнення з відповідача на користь позивачів процентів за користування грошима за період з листопада 2012 року по червень 2016 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права». З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що у зв`язку з не виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором позики від 01.06.2016 року та обумовлення сторонами договору процентів за користування коштами, позивач має право на стягнення процентів за користування коштами у відповідності до вказаного договору позики від 01.06.2016 року, однак за період з дня укладення цього договору 01.06.2016 року по визначений сторонами договору строк повернення позики 01.06.2019 року. При викладених обставинах, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 01.06.2016 року за період з 01.06.2016 року по 01.06.2019 року, що складає в сумі 675\~000,00 гривень (з розрахунку 2,5% від суми 750000,00 = 18750,00 за кожен місяць, * 36 місяців користування коштами (з червня 2016 року включно по 01 червня 2019 року) = 675 000,00 грн.). Вимоги позивача про стягнення відсотків за користування коштами за період, після визначеного сторонами договору строку повернення позики, не ґрунтується на нормах матеріального права, за наслідком чого в цій частині вимог слід відмовити. Щодо вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків в порядку статті 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №\~373/2054/16-ц\~(провадження № 14-446цс18) та №\~464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Розглядаючи можливість одночасного стягнення процентів за користування грошовими коштами та стягнення сум на підставі ст. 6525 ЦПК України, судом враховується, що нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, передбачено застосування положень статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання. Зокрема, вказаній висновок містить в собі правова позиція Верховного Суду України, висловлена ним у постанові від 07.09.2016 року у справі за №6-1412 цс16. З урахуванням встановлених обставин справи та невиконання відповідачем умов договору позики від 01.06.2016 року в обумовлений строк, тобто по 01.06.2019 року, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині частково обґрунтованими та можливим стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних та інфляційні збитки за період прострочення виконання зобов`язань, а саме починаючи з наступного дня після дати остаточного виконання зобов`язань, обумовленої сторонами в 01.06.2019 року, тобто з 02.06.2019 року включно по 30.09.2020 року включно. Перевіривши поданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних збитків за вказаний період, суд дійшов до наступного: - три відсотки річних в порядку ст. 625 ЦК України за період з 02.06.2019 року по 30.09.2020 року складає в сумі 29974,40 грн., виходячи з наступного розрахунку: дата початку нарахування:02.06.2019. дата закінчення нарахування:30.09.2020. відсоткова ставка:3% річних. розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів] Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 02.06.201930.09.2020487750 000.00329 974.40 Всього: 487 29 974.40 - інфляційні збитки за період з 02.06.2019 року по 30.09.2020 року складає в сумі 13500,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: розраховується за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції Червень 2019 Вересень 202099.5 99.4 99.7 100.7 100.7 100.1 100.2 99.7 100.8 100.8 100.3 100.2 99.4 99.8 100.5101.80750 000.00763 500.0013 500.00 Всього: 13 500.00 За наслідком викладеного суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 01.06.2016 року у розмірі 750000,00 гривень; проценти за користування коштами за період з 01.06.2016 року по 01.06.2019 року в сумі 675000,00 гривень; три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України за період з 02.06.2019 року по 30.09.2020 року включно від простроченого зобов`язання в сумі 750000,00 гривень, а саме у розмірі 29974,00 гривень; інфляційні збитки за період з 02.06.2019 року по 30.09.2020 року в сумі 13500,00 гривень, що в загальній сумі складає 1468474,00 гривень. Щодо вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення вищевказаної заборгованості за договором позики, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 12 Закону визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частина 1 статті 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. В силу вимог ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Позивачем з урахувань пояснень його представника в судовому засіданні 23.03.2021 року заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення відповідних виконавчих дій. Пунктом 2.1.6.1 договору іпотеки сторони передбачили, що з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов`язань, передбачених договором позики, вони не будуть виконані. Пунктом 3.1 договору іпотеки обумовлено, що іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за договором позики і за цим договором, яке виникає у іпотеко держателя у випадку невиконання (часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за договором позики, за даним договором та у інших випадках, передбачених цим договором. Відповідно до п.3.2 договору іпотеки, звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання, або в примусовому порядку відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що містяться в цьому договорі. На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлення невиконання відповідачем умов договору позики від 01.06.2016 року, разом з договорами про внесення змін до нього за №1 від 25 травня 2017 року та №2 від 01 червня 2018 року, за наслідком чого виникла заборгованість, яка станом на 01.10.2020 року складає в загальній сумі 1468474,00 гривні, оскільки зобов`язання за вказаним договором сторонами були забезпечені іпотекою, договір іпотеки містить вказівку на те, що звернення стягнення здійснюється, в тому числі, й на підставі рішення суду,\~суд вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, останній має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідком чого слід в рахунок погашення заборгованості перед [PERSON] за договором позики грошових коштів, укладеним 01.06.2016 року з [PERSON] , в сумі 1468474,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення №11, загальною площею 72,7 кв.м., в будинку [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення відповідних виконавчих дій. Положеннями частини першої статті 39 Закону України Про іпотеку передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Позивачем не визначено початкову ціну предмета іпотеки. Однак, суд зазначає, що в іпотечному договорі сторони визначили ціну предмета іпотеки у розмірі 1041064,00 грн. (п.1.9), яка дорівнює оціночній вартості об`єкту нерухомості, встановленої у звіті про оцінку вартості, виготовленому ФОП [PERSON] (п.1.9.1). З урахуванням визначеної сторонами ціни предмета іпотеки, положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку», суд вважає за необхідне визначити початкову ціну\~предмета іпотеки\~для його\~подальшої реалізації на рівні не нижчому 1041064,00 грн. Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи зі змісту поняття ціна, як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України Про іпотеку можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України Про іпотеку встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України Про виконавче провадження сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.(Велика Палата Верхового Суду , справа 235/3619/15-ц від 21 березня 2018 року.) Отже, зазначення в рішенні суду початкової ціни, не перешкоджає боржнику у спосіб та порядку визначеному положеннями Закону України Про виконавче провадження та Закону України Про іпотеку вимагати переоцінки майна під час вчинення виконавчих дій. Наразі чинний Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Частиною 1 вказаного\~Закону\~встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із\~статтею 4 Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із\~статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З урахуванням того, що в даному випадку предметом іпотеки є нерухоме майно, яке не належить до житлового та договором забезпечені зобов`язання, взяті в національній валюті України гривні, до даних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України. Розглядаючи зазначений спір та ухвалюючи судове рішення в цій справі, суд приходить до висновку про можливість одночасного стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості, виходячи з наступного. За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599601, 604609 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Також відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закону про іпотеку), іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку). Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку). Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Отже, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним\~основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Саме до зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року за наслідком розгляду касаційної скарги по справі №361/7543/17, який також узгоджується зі схожими правовими висновками викладеними Верховним Судом України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі №\~22-ц/796/716/2014\~(провадження № 6-1080цс15)\~та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14). Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час виконання судового рішення про стягнення з боржника грошової суми в інтересах іпотекодержателя у межах виконавчого провадження звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням відповідних норм Закону України «Про іпотеку» та статті 572 ЦК України, зокрема з урахуванням права стягувача, який є іпотекодержателем, одержати задоволення вимог за рахунок предмета\~іпотеки переважне перед іншими\~стягувачами. Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. При цьому, з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке\~звернення стягнення не є додатковим\~стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) підлягають вирішенню в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України. За наслідком\~викладеного,\~а також\~враховуючи вимоги\~статті 89\~ЦПК України\~відповідно до\~якої,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи в сукупності та надаючи оцінку кожному доказу окремо, суд вважає позов [PERSON] частково обґрунтованим та підлягаючим до часткового задоволення. Відповідно ч.1,2 ст. 141 ЦПК України \~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: \~1) у разі задоволення позову - на відповідача; \~2) у разі відмови в позові - на позивача; \~3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Задовольняючи вимоги позивача, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору 11350,80 грн. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial