Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в якому просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації матері - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Також, позивач просить судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування свого позову вказала, що 11 березня 2017 року між нею та відповідачем був укладений шлюб , про що Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №144. Від шлюбу у них народився малолітній син - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2017 року шлюбні стосунки між ними припинено остаточно, та проживають окремо, не ведуть спільне господарство, єдиного бюджету не мають. Їх спільна дитина [PERSON] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру, у якій вона проживає належить її батькові - [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2008 року. З грудня 2017 року відповідач [PERSON] не цікавиться дитиною, не бажає спілкуватися з нею, в житті дитини участі не приймає, виявляє байдужість до сина та його потреб. Матеріальної допомоги відповідач на утримання їх сина не надає, аліменти не сплачує, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам, складеним Саксаганським відділом державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Враховуючи небажання відповідача приймати участь у житті та видаванні їх сина, відсутність з його боку матеріальної підтримки для задоволення потреб, дитини, а також що з моменту припинення шлюбних відносин дитина постійно проживає з позивачкою. Позивач, до суду не з`явились, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими відправленнями, повернутими на адресу суду у зв`язку зі закінченням встановленого терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з належним повідомленням відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди представника позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 11 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис №144.(а.с.11) Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 09.08.2019 року, [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , про що 09.08.2019 року складено відповідний актовий запис № 538, та змінила прізвище після державної реєстрації шлюбу позивач на « [PERSON] ». (а.с.39) В період шлюбно-сімейних стосунків у сторін, народився, син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , виданим 07.11.2017 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №416. (а.с.12). Згідно висновку Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті рада про визнання місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] від 22.10.2019 року за №10/39-4640 виконком вважає доцільним визначити місце проживання з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . (а.с.55-56) Суд погоджується з викладеними у вказаному висновку доводами, оскільки наведені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати, як ухилення відповідача [PERSON] від належного виховання своєї дитини, тому суд вважає доведеними заявлені вимоги та вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27.02.1992 року зазначив, що «…між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ст.157 СК України, ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч.3 ст.160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В розумінні положень ст.160 СК України, в контексті суті поняття «місце проживання» відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», місце проживання дитини у віці від 10 до 14 років є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною і батьками, оскільки в такому віці дитина хоча і вправі висловлювати свою думку з цього приводу, однак її думка не має вирішального значення. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може знешкодити розвиткові дитини. Аналізуючи рівень виконання батьками своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , судом встановлено, що саме мати - [PERSON] переважно приймає участь у вихованні дитини, його матеріальному забезпеченні. Будь-яких доказів в підтвердження зворотного судом не встановлено та відповідачем, згідно з ст.ст.12, 13 ЦПК України, до суду не надано. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] .. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 768.40 грн. (а.с.1).

Outcome: approved