Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області та просить визнати рішення Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 27 грудня 2010 року №14 "Про затвердження акту погодження меж між суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON]" протиправним і скасувати його. Також просить зобов'язати Бережківську сільську раду Дубровицького району Рівненської області погодити технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки суміжних землекористувачів [PERSON] та [PERSON] по межі фактичного землекористування, яка існує з 1957 року. Свої вимоги мотивує тим, що межі фактичного землекористування між двома суміжними спірними земельними ділянками існують протягом більше 50 років і ніяких спорів з цього приводу ніколи не було. Названим рішенням сільради затверджено межу між суміжними землекористувачами не по прямій лінії, як вона існує, а згідно кадастрового плану, розробленого приватним підприємством «Дубровицьке земельно-кадастрове бюро», працівником якого є [PERSON] І згідно цієї межі, наведеної фактично самим [PERSON] в кадастровому плані, виявилось, що його господарські будівлі, побудовані десятки років тому на власній земельній ділянці, « перемістились» за межу на ділянку [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, а його представник - адвокат [PERSON] пояснив, що оскарженим рішенням сільрада фактично вилучила в позивача, без будь-яких правових підстав, частину земельної ділянки, якою його батьки користувались з моменту надання їм цієї ділянки для будівництва житлового будинку, приблизно з 1957 року. При цьому вилучена та частина земельної ділянки, на якій розташовані його господарські будівлі, і які тепер «перемістились» на суміжну земельну ділянку. Із кадастрового плану, по якому затверджена нова межа між земельними ділянками видно, що пряма лінія між точками А і Б в точці 9 «ламається» на 7,27 метрів в земельну ділянку [PERSON] При наданні земельної ділянки для такої її конфігурації не було причин. Стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову у зв'язку з його пропуском, то позивач та його представник заперечили з тих підстав, що [PERSON] звернувся за судовим захистом в червні 2011 року, подавши цей позов в порядку адміністративного судочинства. Після того, як ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 29.05.2014 року остаточно було визначено, що даний спір має розглядатись в порядку цивільного судочинства, в установлений законом строк до суду була подана заява в порядку цивільного судочинства. Представник відповідача - адвокат [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених в письмових запереченнях, поданих суду по суті позовних вимог, аналогічні пояснення надала суду, а також подала письмову заяву про застосування строку позовної давності на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє з наступних підстав. Із пояснень позивача, його представника та допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що спірна межа згідно фактичного землекористування більше 50-ти років проходила по прямій лінії і виходила на кут житлового будинку, який в свій час був збудований батьком позивача. Це факт підтверджується письмовим доказом, зокрема актом про встановлення розташування спірного житлового будинку від 15 грудня 2006 року (справа № 2-а-775/11, а.с.27). З оглянутих в судовому засіданні матеріалів даної справи та справи за № 2-а-775/11 вбачається, що з фактичних розмірів земельної ділянки, яка перебуває у користуванні [PERSON] (а.с.13) по межі між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] іде пряма лінія. По даній межі розташований житловий будинок позивача. Вищевказані фактичні розміри земельної ділянки, яка перебуває у користуванні [PERSON] відрізняються від тих замірів, які зазначені у кадастровому плані на земельну ділянку [PERSON] (а.с.9). Із вказаного кадастрового плану вбачається, що пряма лінія по межі між точками А і Б в точці 9 "ламається" на 7,27 метрів в земельну ділянку [PERSON] Відповідно до положень ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, і визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Сільрада своїм рішенням від 27 грудня 2010 року № 14 «Про затвердження акту погодження меж між суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON]», затвердивши межу між суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON], згідно кадастрового плану, розробленого приватним підприємством «Дубровицьке земельно-кадастрове бюро» вилучила у позивача частину його присадибної ділянки по лінії А - Б між точками 9 - 1, хоч рішення про таке вилучення не приймалось. До того ж Земельний кодекс України чітко регламентує як підстави, так і порядок вилучення земельних ділянок у власників чи землекористувачів. В даному випадку сільрадою вони не були дотримані. Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч.5 ст.158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Суд вважає необгрунтованою заяву представника відповідача про необхідність застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. [PERSON] звернувся з первинним позовом за таким захистом до суду, хоч і в порядку адміністративного судочинства, в червні 2011 року, тобто в межах строку позовної давності. Судом встановлено, що ухвалою Дубровицького районного суду від 09 квітня 2012 року, адміністративний позов [PERSON] до Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області про оскарження дій та рішення суб'єкта владних повноважень в сфері земельних правовідносин, було задоволено. Судом також встановлено, що ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2012 року, апеляційну скаргу Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області було задоволено частково, а постанову Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 квітня 2012 року - скасовано та закрито провадження у справі. Колегія суддів вирішила, що позивач має захищати своє невизнане право в цивільному порядку шляхом пред'явлення позову, оскільки захист права в порядку адміністративного судочинства не передбачений законодавством. Суд також встановив, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року, касаційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2012 року - без змін. Колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, після ухвали Вищого адміністративного суду України від 29.05.2014 року, якою остаточно вирішено спір в якому порядку має бути розглянута позовна заява, [PERSON] звернувся зі своєю заявою до суду вже в порядку цивільного судочинства, не порушивши строку звернення до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved