Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач 31 січня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04 серпня 2007 року [PERSON] отримала кредит у сумі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За п.п. 3.2,3.3 Правил надання кредиту, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Судовим наказом виданим Легігським районним судом м. Дніпропетровська 05.02.2009 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, стягнуто з [PERSON] заборгованість в сумі 5 983,85 грн. за договором №б/н від 04.08.2007 року. Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, але станом на 15 січня 2014 року заборгованість відповідачки перед банком складає 30 009,75 грн., з якої: - заборгованість по процентам - 15 679,52 грн.; - заборгованість по комісії - 12 425,00 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) - 1 405,23 грн. Оскільки відповідачка здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором не бажає, позивач змушений був звернутись до суду, в якому просив суд стягнути із [PERSON] на свою користь суму заборгованості у розмірі 30 009,75 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача, діючий за довіреністю - Сеннов О.А., не з'явився. Про час, місце та день судового засідання був сповіщений у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.25). Відповідачка у судове засідання не з'явилась. Про день, час і місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надавала. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що 04 серпня 2007 року [PERSON] звернулась до установи банку із заявою на отримання кредиту, сума ліміту якого складає 5 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки (а.с.10,11-14). Судовим наказом виданим Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 05 лютого 2009 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 5 983,85 грн. та судові витрати по справі в сумі 44,92 грн. (а.с.4,28). Згідно п. 9.1, 9.4 умов та правил надання банківських послуг, вказано в яких випадках дія картки припиняється та з якого часу у кредитора виникає право на примусове стягнення заборгованості та в якому порядку. Відповідно до п. 9.4. умов та правил надання банківських послуг, у випадку наявності перевитрат платіжного ліміту по карті та непогашення їх клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається та її наступне відновлення можливе лише після повного погашення заборгованості. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 04.08.2007 року та виписки з карткового рахунку, в період 04-06 серпня 2007 року з картки було знято 5 000,00 грн., після чого було здійснено лише один платіж на кредитну картку 30.01.2008 року, і більше щомісячні платежі не здійснювалися, отже, відповідно до положень укладеного між сторонами договору та умов і правил надання банківських послуг, платіжна картка відповідачки повинна бути закрита протягом 6 місяців після настання строку погашення чергового платежу, тобто з 01 липня 2008 року (а.с.5-9,30-32). Але, позивач звернувся до суду із даним позовом лише 31 січня 2014 року. Загальна позовна давність, у відповідності до ст.. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ст.. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що передбачено ст..ст.252-255 ЦК України. При цьому, згідно зі ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, за змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, умова договору про надання кредитного ліміту на платіжну картку про те, що строк дії картки не визначений, не свідчить про те, що цей договір не має строку виконання. Позивач не заявляв до суду щодо поновлення строку позовної давності. А судом, з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку позивачем з поважних причин. Згідно ст.. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, так як у позивача була законна можливість у встановлений законом строк звернутися до суду із вимогами щодо стягнення заборгованості. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не підлягають задоволенню, то сплачений судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed