Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON], 02 травня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки і піклування Первомайської міської ради Миколаївської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 17 серпня 2007 року між нею та відповідачем у справі [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу народилася дитина - дочка - [PERSON]. На теперішній час шлюб між сторонами справи розірвано. Позивач вказувала, що за домовленістю з [PERSON] після розірвання шлюбу донька залишилась мешкати з нею. Стверджує, що має намір забезпечити дитині повноцінний відпочинок та навчання в школі англійської мови за сімейною програмою в країні Мальта Навчання в школі вже сплачено і дитина зарахована до школи на період навчання з 04 червня 2018 року по 15 червня 2018 року. Для виїзду дитини за кордон потрібна письмова нотаріально посвідчена згода батька. Проте відповідач відмовився надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, мотивуючи це тим, що йому позивач не дає можливості зустрічатися з дитиною. Вважає, що ухилення [PERSON] від надання згоди на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон у супроводі матері суперечить інтересам дитини. З цих підстав просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] до країн Шенгенської угоди на період з 04 червня 2018 року по 15 червня 2018 року без згоди її батька [PERSON] у супроводі матері. В судове засідання позивач не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що саме на той період, тобто з 04 червня по 15 червня 2018 року він взяв відпустку щоб побути разом з дитиною, а йому в цьому перешкоджає позивач. Вислухавши пояснення відповідча, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [INFO] року від шлюбу [PERSON] і [PERSON] народилася донька [PERSON] (а. с. 8). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську Первомайського міськрйонного управління юстиції Миколаївської області, відповідно до актового запису №34 від 05 квітня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). За домовленістю з [PERSON] після розірвання шлюбу донька [PERSON] залишилась мешкати з позивачем. У судовому засіданні встановлено, що позивач має намір забезпечити дитині повноцінний відпочинок та навчання в школі англійської мови за сімейною програмою в країні Мальта. Навчання в школі вже сплачено і дитина зарахована до школи на період навчання з 04 червня 2018 року по 15 червня 2018 року. Позивач звернулася до відповідача [PERSON] з проханням надати згоду на виїзд їхньої дитини за кордон у супроводі матері, проте відповідач відмовив позивачеві у наданні такої згоди. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. На думку суду, надання дозволу на виїзд дитини за кордон на період з 04 червня 2018 року по 15 червня 2018 року не є перешкодою спільного відпочинку дитини з батьком улітку, і в цьому контексті, посилання відповідча на те, що він взяв відпустку на інший період і це слугувало його відмовою в наданні згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері є неспроможним. Отже, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] до країни Шенгенської угоди без згоди батька у супроводі матері [PERSON] з 04 червня 2018 року по 15 червня 2018 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн. Та витрати на правову допомогу у розмірі 700 грн.. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: approved