Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.10.2013р., вказуючи, що 02.10.2013 року відповідач надала позивачу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанке, яка одночасно із Умовами та правилами надання банківських послуг (далі Умови) та Тарифами є кредитним договором. Згідно заяви відповідачу банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Позивач зі своєї сторони виконав свої зобов'язання за договором. Відповідач в порушення договору не перераховує у встановлені строки чергові платежі в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, станом на 14.11.2016р. сума заборгованості за кредитом складає 21255грн. 81коп. Добровільно відповідач розрахуватись не бажає. Представник позивача надав заяву, в якій позов підтримав повністю, просив його задовольнити в повному обсязі та розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явилась. Її представник надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі та без участі відповідача. Позовні вимоги визнав частково, лише в частині стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом. В частині стягнення нарахованої пені та штрафів позов не визнав, вказуючи, що пеня нарахована за період, що перевищує строк позовної давності. Просив зменшити розмір пені відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України. Також представник позивача у запереченнях вказав, що стягнення пені та штрафів є подвійною юридичною відповідальність. Враховуючи, вище викладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 02.10.2013р. відповідач звернулась до ПАТ "Приватбанк" із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанке та погодилась, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір про надання банківських послуг. Відповідно п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Згідно заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 8000грн. на платіжну карту. В порушення п.2.1.1.5.5. Умов відповідач не сплачує позивачу гроші в рахунок погашення кредиту та процентів. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. ст. 527, 530 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлене договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню, у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Вказані положення також закріплені у п.1.1.3.2.2. та п.2.1.1.5.6. Умов. З розрахунку заборгованості за вказаним договором вбачається, що станом на 14.11.2016р. відповідач має перед позивачем заборгованість на загальну суму 21255,81грн., до якої входять заборгованість за кредитом в сумі 5987,76грн., за процентами - 5563,05грн., з пені - 8216,63грн. штрафи - 500 грн. (фіксована частина)+988,37грн. (процентна складова). Заборгованості за тілом кредиту та за процентами відповідачем визнана в повному обсязі. Умовами спірного кредитного договору, а саме п.1.1.5.25 було передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що розмір пені складається з двох частин (пеня за прострочене зобов'язання (далі - Пеня №1) та пеня за несвоєчасність оплати боргу на суму від 100грн. (далі - Пеня №2)). При цьому Пеня№1 нарахована з липня 2015р., а Пеня №2 - з травня 2016р. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача вище вказаної заборгованості у березні 2017р., суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню частково за період з березня 2016 по березень 2017р. в сумі 7816,63грн. Представник відповідача також просив зменшити суму пені на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Зазначена правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, яка згідно зі ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини 1, 3 ст. 549 ЦК України). Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що за змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Наведений правовий висновок викладено у постановіВерховного Суду України від 14 вересня 2016 (справа № 6-473цс16). Відповідно до тарифів, наданих позивачем, пеня нараховується на загальну суму заборгованості за кредитом. Заборгованістю є грошові зобов'язання позичальника перед Банком за договором, строк оплати за якими настав або сума коштів за такими грошовими зобов'язаннями (п. 1.1.1.35 Умов та правил). До грошових зобов'язань позивальника входять щомісячна сплата мінімального обов'язкового платежу, до якого входять нараховані до сплати відсотки та частина заборгованості за кредитом. Таким чином, пеня нарахована позивачем на заборгованість відповідача по тілу кредиту та відсотках, що складає 11550,81грн. Отже розмір пені в сумі 7816,63грн. не перевищує розмір збитків та підстави для зменшення пені відсутні. Згідно з п.1.1.5.32 Умов сторонами передбачена крім сплати пені також сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення зокрема за несвоєчасну сплату платежів за будь-якими з грошових зобов'язань. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст.. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. На підставі вище викладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафів. Відповідно до ст.88 ЦПК України між сторонами підлягають розподілу судові витрати. Судові витрати ПАТ КБ «Приватбанк» при подачі позову складають 1600 грн. За принципом пропорційності відшкодування судових витрат до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 1457,86грн.

Outcome: partial