Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою та просить встановити факт, що має юридичне значення, що він [PERSON] , 1971 року народження, постійно, безвиїзно проживав на території України з народження по теперішній час. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він народився [INFO] в с. Хорошеве, Харківського району, Харківської області. З 1978 по 1988 роки навчався в Хорошівській загальноосвітній школі, з 04 липня 1989 року по 11 грудня 1989 року працював на Харківському машинобудівному заводі ім. Ф.Е. Дзержинського і звільнений у зв`язку із призовом до лав Радянської Армії. Проходив строкову службу з 21 грудня 1989 року по 07 грудня 1991 року, зокрема в період з 24 травня 1990 року по 09 грудня 1991 року у військовій частині № [NUMBER] , місцем дислокації м. Житковичи, Гомельської області, Білорусь. З 20 січня 1992 року по 08 квітня 1992 року працював на Малому підприємстві Виробнича фірма «Фенікс», м. Харків. Відповідно до пунктів 1,2 ч. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року постійно проживали та території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (03.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Отже заявник не з власної волі не має підтвердження про постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або постійне проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Після звільнення з армії з грудня 1991 року по сьогоднішній день постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] . Встановлення факту проживання на території України дозволяє в майбутньому реалізувати право на отримання громадянства та паспорта громадянина України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року відкрито провадження по справі. Заявник в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити з підстав викладених у заяві. Представник заінтересованої особи Олійник Ю.В. в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість та вказав, що відповідно до наданих документів заявник в період з 24 травня 1990 року по 09 грудня 1991 року не перебував на території України тому просив у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши пояснення заявника, представника заінтересованої особи, дослідивши докази по справі приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 315 частина 1 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до частини 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року постійно проживали на території України; 2) особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (03.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; З) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України. 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Відповідно до архівної довідки Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації № 1/3-3179 від 09 квітня 2018 року, за архівними документами, рядовий [PERSON] проходив військову службу в частині [NUMBER] , зарахований до списку особового складу з 24 травня 1990 року Наказом № 105 від 24.05.1990 року (прибув з військової частини [NUMBER] ), виключений зі списків особового складу частини з 09 грудня 1991 року наказом № 261 від 09 грудня 1991 року у зв`язку зі звільненням в запас по закінченні строку служби. Дислокація військової частини [NUMBER] за 1990-1991 роки: м. Житковичи, Гомельської області, Білорусь. Заявником в якості доказів суду надані копії наступних документів: - свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] в с. Хорошево Харківського району Харківської області; - паспорта громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік (зразка 1974 року) на ім`я [PERSON] , що виданий 23 травня 1989 року Відділом внутрішніх справ Червонозаводського райвиконкому м. Харкова; - довідку про присвоєння 19.08.1999 року [PERSON] ідентифікаційного номеру [NUMBER] ; - атестат про середню освіту, військовий квиток, трудову книжку на ім`я [PERSON] ; - паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] ; - свідоцтва про укладення 20 червня 1992 року шлюбу [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] ; - свідоцтва про народження [INFO] [PERSON] , батьком якої записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Аналізуючи доводи заявника та надані докази суд приходить до висновку, що вимоги про встановлення факту постійного, безвиїзного проживання заявника на території України з народження по теперішній час задоволенню не підлягають оскільки у судовому порядку підлягають встановленню тільки факти, що мають юридичне значення, а встановлення вказаного факту - юридичного значення не має, оскільки не є підставою для набуття заявником громадянства України відповідно до положень ч. 1 Закону України «Про громадянство України», тому, що він в період з 24 травня 1990 року по 09 грудня 1991 року на території України не перебував. Також суд враховує, що заявник до належних компетентних органів Управління Державної міграційної служби України не звертався, не надав доказів, що йому після повернення в Україну 09 грудня 1991 року після звільнення з військової служби відмовлено у внесенні напису "громадянин України" у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України і в судовому засіданні відмовився від пояснень з цього приводу. Враховуючи, що вимоги заявника не ґрунтуються на нормах закону, тому суд повністю відмовляє в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Судові витрати понесені заявником суд на підставі п. 7 ч. ст. 294 ЦПК України відносить за його рахунок.

Outcome: dismissed