Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини. Свої вимоги у позовній заяві обґрунтовує тим, 16 листопада 2013 року позивач уклав з відповідачем шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 267513 від 16 листопада 2013 року. 18 грудня 2014 року, у сторін народився син - [PERSON], що також підтверджується свідоцтвом про народження від 08 лютого 2017 року, виданого повторно. З 23 грудня 2016 року сторони почали проживати окремо, спільне господарство не ведуть сімейні стосунки не підтримують. Дитина на теперішній час проживає разом з відповідачем у її матері в с.Миколаївка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Наразі сторони не дійшли згоди щодо порядку участі позивача, у спілкуванні та вихованні сина. Відповідач своїми діями чинить йому перешкоди у побаченнях з дитиною, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом та просить зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні та вихованні сина - [PERSON], [INFO], визначити порядок участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні сина, та стягнути судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала, та не заперечувала щодо їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що 16 листопада 2013 року позивач уклав з відповідачем шлюб, 18 грудня 2014 року, у сторін народився син - [PERSON]. З 23 грудня 2016 року сторони почали проживати окремо, спільне господарство не ведуть сімейні стосунки не підтримують. Дитина на теперішній час проживає разом з відповідачем у її матері в с.Миколаївка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст.8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд погоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved