Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності, посилаючись на те, що з 1984 року він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. 22 липня 2011 року був звільнений з підприємства згідно ст. 38 КЗОТ України, у зв`язку з виходом на пенсію. Висновком МСЕК від 20.10.1997 року йому первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, при неодноразових переоглядах Висновком МСЕК від 08.12.2005 року йому встановлено 35% втрати працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності. При переогляді в 2009 році Висновком МСЕК від 24.11.2009 року йому встановлено 25% втрати працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, безстроково, група інвалідності не встановлена. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує біль в руках та ногах, біль в кістках, обмеження рухів в попереково-крижовому відділі хребта та постійна втома. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 170 000 грн., яку просив стягнути з відповідача. 16 жовтня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. 04 листопада 2019 року судом отримано клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та зобов`язати позивача надати суду оригінали документів. Ухвалою суду від 05.11.2019 року клопотання задоволено, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням ( викликом) сторін на 13:00 годину 03.12.2019 року. Ухвалою суду від 03 грудня 2019 року клопотання позивача про відкладення розгляду справи для надання додаткових доказів задоволено, розгляд справи відкладено до 13:00 години 13 січня 2020 року. Позивач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача Ніколенко К.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в повному обсязі з підстав зазначених в відзиві на позовну заяву. Зазначила, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди підприємством та її розмір. Відповідач не приховував від позивача важкість та небезпечність технологічного процесу, не порушував технологію виробництва, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку настанням шкоди не вчиняв, тому не може нести відповідальність за ушкодження здоров`я позивача. Підкреслює, що позивачем не надано документу, який підтверджує дату встановлення йому первинної втрати професійної працездатності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював на різних посадах в умовах впливу шкідливих факторів з 06.06.1984 року по 22.07.2011 року на підприємстві відповідача ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Звільнений 22.07.2011 року у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України, що сторонами не заперечується(а.с.5-10). Відповідно до висновку МСЕК від 20.10.1997 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з наступним переоглядом 01.10.1998 року, група інвалідності не встановлена (а.с.67). Висновком МСЕК від 08.12.2005 року позивачу при повторному переогляді встановлено 35 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності з наступним переоглядом 01.10.2007 року (а.с.16) При неодноразових переоглядах Висновком МСЕК від 24.11.2009 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, безстроково, група інвалідності не встановлена (а.с.18). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.09.1997 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, тривалий стаж роботи (13р 2 міс.) в умовах шкідливих професійних факторів впливу на організм, важка фізична праця, несприятливий мікроклімат (а.с.11-12). Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено 35% втрати професійної працездатності у жовтні 1997 р., тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність вперше у розмірі 35%, в подальшому йому безстроково встановлено 25% втрати працездатності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, потребує медикаментозного лікування у зв`язку з отриманим професійним захворюванням. Тому суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 30 000 грн., що є пропорційним з отриманим ушкодженням, який відповідає засадам справедливості, не призведе збагаченню позивача за рахунок відповідача та не поставить у вкрай скрутне положення відповідача. Доводи відповідача про те, що тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 р. № 212, висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди. Позивачем надано виписку з акту освідування від 21.10.1997 року, яким підтверджено дату первинної втрати ним професійної працездатності. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 768,40 гривень.

Outcome: partial