Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. 17 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 02 жовтня 2019 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Власниками іншої частини цього будинку - квартири № 1 , є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За будинком з 1982 року закріплена земельна ділянка, на яку на підставі рішення Коломийської міської ради № 280 від 31.10.2006 [PERSON] 06 березня 2007 року отримав Державний акт на право власності ЯД № 840855 про передачу земельної ділянки у спільну сумісну власність без визначення розміру часток [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , із присвоєнням кадастрового номера 2610600000200020046. Оскільки частки співвласників земельної ділянки не визначено, укласти договір її купівлі-продажу одночасно з купівлею квартири було неможливо. Проте, в силу вимог ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, з 02.10.2019 разом із купівлею квартири він також набув право спільної сумісної власності із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку,кадастровий номер 2610600000200020046, а відповідно право спільної сумісної власності на земельну ділянку [PERSON] було припинено. Провести розподіл земельної ділянки пропорційно розміру часток у власності на будинок, так як це визначено діючою на час виокремлення первинних часток співвласників (приватизації квартир) ст. 42 ЗК України 1990 р., [PERSON] відмовився, а коли він повідомив про судове вирішення спору, відповідачі для неможливості виконання рішення суду, 16.11.2019 через «Експерт Центр Прикарпаття» виготовили технічну документацію про поділ спірної земельної ділянки на два кадастрові номери 2610600000:20:002:0194 і 2610600000:20:002:0195, та 03.12.2019 державний реєстратор Кіщук М.П. зареєстрував право власності на них за відповідачами. Так як до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщена придбана ним квартира, пропорційно розміру часток у власності на будинок, а відповідачі здійснили поділ належної на праві спільної власності земельної ділянки без його згоди, то найбільш ефективним способом захисту порушеного права є позов про визначення його частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки та визнання за ним права власності на 1/2 частки земельних ділянок. 31 січня 2020 року [PERSON] збільшив розмір позовних вимог, обгрунтовуючи заяву тим, що оскільки закріплена за будинком [ADDRESS] земельна ділянка, кадастровий номер 2610600000:20:002:0046, передана у спільну сумісну власність без визначення розміру часток, що унеможливлювало укладення договору її купівлі-продажу на час купівлі квартири з [PERSON] , то остання того ж дня 02.10.2019 надала йому і [PERSON] довіреність бути її представниками по виготовленню техдокументації й отримання необхідних документів щодо поділу і реєстрації вказаної ділянки. Не погодившись на варіант поділу, відповідачі без його відома і згоди поділили спірну земельну ділянку на дві ділянки, одну з яких - кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, подарували 12 грудня 2019 року [PERSON] , про що він довідався у підготовчому судовому засіданні. Оспорюваний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами: [PERSON] , [PERSON] - батьки, а [PERSON] - сестра обдаровуваного [PERSON] , та знали про негативні наслідки для них у випадку визнання за позивачем права власності на частину ділянки, кадастровий номер 2610600000:20:002:0194. Отже, відповідачі як сторони договору дарування не бажали реального настання правових наслідків, їхні дії були спрямовані на фіктивний перехід права власності на землю до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому судового рішення про визначення частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності на неї, а дарувальники фактично продовжують володіти і користуватися цим майном. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Окрім того, відповідачі в силу вимог статті 13 ЦК України зобов`язані були утримуватися від дій, які могли б порушити його права, не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати йому шкоди чи зловживати правом в інших формах. Тому просив визнати також недійсним договір дарування земельної ділянки від 12 грудня 2019 року і скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на подаровану земельну ділянку. В подальшому позивач зменшив позовні вимоги, вказуючи у заяві, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 04 квітня 1994 року, яка є у витребуваній справі № 2-654/11, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності в рівних частках квартира [ADDRESS] , загальною площею 61,2 кв.м. Тому згідно ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 р. в редакції на час приватизації квартир, використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок. Наступне збільшення внаслідок реконструкції загальної площі квартири № 1 до 83,6 кв.м не впливає на визначення частки земельної ділянки, яка б мала перебувати у користуванні власників квартир (ч. 2 ст. 42 ЗК України 1990 р.). Отже, на час формування первинних часток співвласників будинку [ADDRESS] , його загальна площа становила 116,7 кв.м (квартира № 1 - 61,2 кв.м, квартира № 2 - 55,5 кв.м). Частка земельної ділянки, яка б мала перебувати у користуванні власника квартири № 2 визначається за таким розрахунком: площу квартири № 2 - 55,5 кв.м поділити на загальну площу будинку 116,7 кв.м та помножити на 100 % = 47,5578. Тому він зменшує позовні вимоги в частині визначення його частки у праві спільної власності на земельні ділянки, що становить 47/100 частки із виділенням її зі спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на 47/100 частини земельних ділянок. Остаточно просить: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 12 грудня 2019 року, реєстровий № 2794, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П., згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подарували [PERSON] земельну ділянку площею 0,0615 га, кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, розташовану в [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , номер запису про право власності: 34615614, на земельну ділянку площею 0,0615 га, кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, розташовану в [ADDRESS] , здійснену на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2019 року, реєстровий № 2794, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П.; визначити, що частка [PERSON] у праві спільної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, цільове призначення 02.01. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності приватна, площею 0,0615 га, розташовану в [ADDRESS] , становить 47/100 частки та виділити її зі спільної сумісної власності; визначити, що частка [PERSON] у праві спільної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2610600000:20:002:0195, цільове призначення 02.01. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності приватна, площею 0,0385 га, розташовану в [ADDRESS] , становить 47/100 частки та виділити її зі спільної сумісної власності; визнати за [PERSON] право власності на 47/100 частини земельної ділянки, кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, цільове призначення 02.01. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності приватна, площею 0,0615 га, розташовану в [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 47/100 частини земельної ділянки, кадастровий номер 2610600000:20:002:0195, цільове призначення 02.01. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності приватна, площею 0,0385 га, розташовану в [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати. У відзиві на позов від 27.01.2020 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] посилаються на те, що після отримання 06.03.2007 Державного акту на землю у них з [PERSON] виникло право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, в [ADDRESS] , яка в даний час поділена на дві окремі ділянки площею 0,0385 га і 0,0615 га. У свою чергу, в договорі купівлі-продажу квартири не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, на якій вона розміщена і відповідно на яку переходить право власності разом із набуттям права власності на квартиру, тому навіть з позиції позивача договір купівлі-продажу квартири є нікчемним через відсутність в ньому істотної умови. Після розподілу земельної ділянки на дві окремі, вони зареєстрували право спільної сумісної власності на них у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В наслідок поділу для обслуговування будинку [ADDRESS] залишилась земельна ділянка площею 0,0385 га, а позивач може претендувати на визначення своєї частки у праві власності саме на неї із розрахунку від площ приватизованих квартир: № 1 - 83,6 кв.м, № 2 - 55,5 кв.м. Право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га не може бути визнано за позивачем, так як вона належить [PERSON] на підставі договору дарування. Просять у задоволенні позову відмовити. [PERSON] у відзиві на позов від 27.01.2020 зазначає, що продаючи належну їй квартиру повідомила [PERSON] про намір подарувати частину приватизованої під будинком земельної ділянки [PERSON] , а іншу частину продати окремо, так як за квартиру отримала 8500 доларів, решту [PERSON] мав доплатити при купівлі земельної ділянки. Оскільки земля знаходилась у спільній власності, то для укладення договору щодо земельної ділянки площею 0,0385 га потрібно було визначити розмір її частки. Тому домовились спочатку укласти договір купівлі-продажу квартири, потім поділити земельну ділянку і укласти договір купівлі-продажу останньої. Згідна продати частку цієї земельної ділянки позивачу, однак заперечує у позбавленні її законної власності. Заяву про визнання позову просить до уваги не брати, так як підписала її на прохання [PERSON] , не читаючи. Крім того, в договорі купівлі-продажу квартири не вказано істотної умови - кадастрового номера земельної ділянки, на яку б перейшло право власності разом із переходом права власності на квартиру. У відзиві на позов від 03.03.2020 [PERSON] , заперечуючи збільшені позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 12.12.2019 та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0615 га, в [ADDRESS] , посилається на те, що ця земельна ділянка була подарована за згодою усіх співвласників. Доводи позивача безпідставні. Так, договір дарування укладено 12 грудня 2019 року, а [PERSON] з позовом про визначення частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку і визнання права власності звернувся 17 грудня 2019 року, тому на час укладення договору сторонам не було і не могло бути відомо про існування спору щодо цієї земельної ділянки. Укладений договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, всі його умови виконані у повному обсязі, він зареєстрований відповідно до закону, під час укладення нотаріус роз`яснив вимоги законодавства щодо змісту, значення та наслідків правочину, а сторони своїми підписами підтвердили, що він не має ознак фіктивного чи удаваного, тому підстави, передбачені статтями 234, 235 ЦК України відсутні. Посилання позивача на те, що на даний час вона з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продовжують володіти й користуватися земельною ділянкою не доведені, тому просить у задоволенні позову відмовити повністю. У відповіді на відзив [PERSON] вказує, що у зв`язку з набуттям ним права власності на квартиру [ADDRESS] у відповідності до ч. 1 ст. 120 ЗК України право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка відноситься до цієї квартири, припинилось, тому доводи відповідачів про неукладення договору купівлі-продажу земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки [PERSON] втратила право власності та статус співвласника цієї земельної ділянки, а він набув право власності на спірну земельну ділянку у передбачений ст. 377 ЦК України спосіб, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. 10 лютого 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали заперечення, посилаючись на те, що обгрунтування позивачем свого права власності на земельні ділянки ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України є суперечливим, оскільки він зазначає, що купив не житловий будинок, а квартиру в багатоквартирному будинку. Тому жодних прав на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на квартиру до нього не перейшло. Вважають, що набути право власності на земельну ділянку під будинком позивач може шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, а не в судовому порядку. Вони ж набули право власності на спірні земельні ділянки шляхом їх приватизації, тому мають право на власний розсуд володіти та розпоряджатися ними. Доказів заявленого позову [PERSON] не наводить. Адже, [PERSON] не проти продати йому належну їй частку у праві власності на земельну ділянку під будинком площею 0,0385 га, а позивач бажає позбавити їх права на землю без будь якої компенсації. [PERSON] у відзиві на позов від 02.03.2020 просить у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що він є законним власником земельної ділянки площею 0,0615 га в [ADDRESS] , на якій бажає розпочати будівництво житлового будинку, виготовив робочий проект та ескіз наміру забудови. Тому посилання [PERSON] , що сторони договору дарування не передбачали реального настання правових наслідків, їхні дії спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майна до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому судового рішення про визначення частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, а також що дарувальники фактично продовжують володіти та користуватися цим майном, є припущеннями. Позивачем не доведено ні правової, ні фактичної підстави недійсності правочину, як і факту недобросовісності набувача майна. Договір дарування земельної ділянки укладено 12 грудня 2019 року - до звернення позивача до суду (17.12.2019). Тому на момент його укладення сторонам не було відомо про спір щодо даної земельної ділянки. Укладений договір не може бути фіктивним, так як на його виконання була передана земельна ділянка і зареєстровано право власності на неї в реєстрі речових прав. У поясненні від 16.01.2020 представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області посилається на те, що 23 листопада 2019 року [PERSON] через веб-ресурс електронних послуг Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру звернувся з двома онлайн-заявами до міськрайонного управління у Коломийському районі та м. Коломия ГУ Держгеокадастру про державну реєстрацію земельної ділянки, утвореної шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: кадастровий номер 2610600000:20:002:0046. Державним кадастровим реєстратором міськрайонного управління у Коломийському районі та м. Коломия Шульгою-Лабич І.В. заяви з доданими до неї документами розглянуто та відповідно до Порядку ведення державного земельного кадастру від 17.10.2012 № 1051 прийнято рішення про реєстрацію ділянок: кадастрові номери 2610600000:20:002:0194 та 2610600000:20:002:0195. Щодо скасування реєстрації цих земельних ділянок, то органи Держгеокадастру діють лише у межах повноважень та у спосіб, встановлений законодавством про порядок скасування реєстрації земельних ділянок, однак механізм виконання такої процедури не розроблений. Водночас, повідомлення про зареєстровані (припинені) речові права у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, в тому числі за рішенням суду, надходить з органів реєстру прав, після чого відомості вносяться у Поземельну книгу (пункти 113, 130 Порядку № 1051). Отже, після скасування права на землю органами реєстру прав державний кадастровий реєстратор отримає таку інформацію та відповідно внесе зміни до Поземельної книги. Треті особи подали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників: 13 січня 2020 року - управління надання адміністративних послуг Коломийської міської ради; 19 лютого 2020 року - ТзОВ «Експертцентр Прикарпаття». ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 18 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху. 23 грудня 2019 року представником позивача [PERSON] заявою усунуто недоліки. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 26 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. 29 січня 2020 року від позивача [PERSON] поступила письмова заява про залучення відповідача [PERSON] . Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 12 лютого 2020 року у справі залучено співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 26 травня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. ІІІ. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом установлено, що 02 жовтня 2019 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Обідняк І.В., зареєстровано в реєстрі за № 1316, що підтверджується копією договору серія НОА № 705908 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183236163 від 02.10.2019. Відповідно до пунктів 2-3 цього договору відчужувана квартира складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 27,8 кв.м, загальною площею 55,5 кв.м, і належить продавцю: 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого Коломийським Бюро по приватизації державного житлового фонду 08.07.1993 згідно розпорядження № 1432 від 08.07.1993 та зареєстрованого Коломийським МБТІ 14.09.1993 за № 4419 та 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Маркеловою І. М. , старшим державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори, 02.06.1994 за реєстровим № Д-800 та зареєстрованого Коломийським МБТІ 06.06.1994 у реєстрову книгу під № 4419. (т.1 а.с. 17-18). Окрім того, [PERSON] того ж дня 02 жовтня 2019 року нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила [PERSON] і [PERSON] бути її представниками в усіх органах, у тому числі державних установах, з питань виготовленню технічної документації й отримання всіх необхідних документів, що стосуються поділу та реєстрації земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] . Для цього надала право, зокрема: проводити поділ цього майна, укладати необхідні договори, проводити від її імені будь-які реєстраційні дії, розписуватись за неї, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з цією довіреністю. Сторони не заперечують, що будинок [ADDRESS] складається з двох квартир - № 1 та № 2, і розташований на земельній ділянці загальною площею 0,10 га, яка закріплена за будинком у 1982 році, що підтверджується план-схемою, затвердженою рішенням МВК № 347 від 27.10.1982. Квартира № 2 належала [PERSON] . Інша частина цього будинку - квартира № 1 , загальною площею 61,2 кв.м, належала на праві спільної власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження (наказу) від 04.04.1994, записаного у реєстрову книгу за № 3616 (т.2 а.с. 245). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, видно, що квартира [ADDRESS] , форма власності: приватна спільна часткова із розміром частки 1/4 кожного: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підстави виникнення права власності: рішення суду, справа № 2-654/11, 31.05.2011, Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області (т.2 а.с. 81-83). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 840855, виданим 06 березня 2007 року [PERSON] на підставі рішення Коломийської міської ради № 280 від 31.10.2006 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 2610600000200020046, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010729700207, співвласниками земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копіями витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1 а.с. 10, 22-27). Як видно із Витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, площею: 0,0615 га, і кадастровий номер 2610600000:20:002:0195, площею: 0,0385 га, їх державна реєстрація здійснена на підставі Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 16.11.2019, ТОВ «Експерт Центр Прикарпаття»; дата державної реєстрації цих земельних ділянок: 29.11.2019. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка, кадастровий номер: 2610600000:20:002:0194, площа: 0,0615 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності: приватна, вид власності: спільна сумісна, розмір частки: 1/1, власники: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с. 77). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка, кадастровий номер: 2610600000:20:002:0195, площа: 0,0385 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності: приватна, вид власності: спільна сумісна, розмір частки: 1/1, власники: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с. 78). Також судом установлено, що згідно договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подарували [PERSON] належну дарувальникам на праві власності земельну ділянку, площею 0,0615 га, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2610600000:20:002:0194, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір посвідчено приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П., зареєстровано в реєстрі за № 2794. Відповідно до пункту 2 цього договору - Підстава виникнення права власності за Дарувальниками на земельну ділянку: «Заява, серія та номер: 2574, [NUMBER] , [NUMBER] , 2577, виданий 18.11.2019, видавник: приватний нотаріус Яцко П.П.; відомості з ДЗК, серія та номер: 15607639, виданий 03.12.2019, видавник: державний земельний кадастр», що підтверджується інформаційною довідкою: 192817983, яка сформована 12 грудня 2019 року [PERSON] , приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу. Право власності на земельну ділянку, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 грудня 2019 року державним реєстратором Кіщуком М.П. Управління надання адміністративних послуг Коломийської міської ради, Івано-Франківська область, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1976407126106, що підтверджується вищенаведеною інформаційною довідкою: 192817983. (т. 1 а.с. 195-197). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка, кадастровий номер: 2610600000:20:002:0194, площа: 0,0615 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 29.11.2019, орган, що здійснив державну реєстрацію Міськрайонне управління в Коломийському районі та м. Коломия Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); номер запису про право власності: 34615614, дата державної реєстрації 12.12.2019, державний реєстратор приватний нотаріус Яцко П.П., підстава виникнення права власності: договір дарування земельної ділянки, номер 2794, виданий 12.12.2019; форма власності: приватна, розмір частки: 1/1, власники: [PERSON] (т.2 а.с. 58). Предметом спору у цій справі є захист права власності позивача на майно, зокрема у спосіб визнання права власності на частину земельної ділянки та визнання недійсним договору і скасування державної реєстрації. Підставою для звернення [PERSON] із цим позовом, з урахуванням його уточнення, є порушення його прав, як власника земельної ділянки, право власності на яку до нього перейшло у зв`язку із набуттям права власності на частину житлового будинку (квартиру), розташовану на такій земельній ділянці, відповідно до договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2019 року. ІV. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд доходить висновку про задоволення позову з наступних підстав. За змістом частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК). З установлених судом обставин справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] є одноповерховим і складається з двох квартир - № 1 та № 2. Право власності на квартиру № 2 , загальною площею 55,5 кв.м, виникло у продавця [PERSON] у липні 1993 року в порядку приватизації (1/2 частки) та у червні 1994 року - в наслідок спадкування (1/2 частки). Інша частина цього будинку - квартира № 1 , загальною площею 61,2 кв.м, приватизована в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квітні 1994року. Як видно із план-схеми, затвердженої рішенням Коломийського МВК № 347 від 27.10.1982, будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці загальною площею 1996 кв.м, яка закріплена за будинком у 1982 році. Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне звернутися до ретроспективного аналізу норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. За загальновизнаним принципом права, закріпленим у частині першій статті 58 Конституції України, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзац 2 пункту 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/1999 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)). За правилами статті 20 ЗК Української РСР 1970 року право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Відповідно до статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції, яка діяла на час приватизації квартир) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч. 5 ст. 10 цього Закону користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України. Відповідачі набули у власність свої квартири у будинку [ADDRESS] із державного житлового фонду в період дії ЗК України 1990 року. Відповідно до пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 № 562-XII громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Частина перша статті 30 ЗК України 1990 року (у редакції, яка діяла на час приватизації квартир) в імперативній формі визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у містах повинен бути не більше 0,1 гектара (ст. 67 ЗК України 1990 року). Отже, право користування земельною ділянкою, закріпленою за житловим будинком [ADDRESS] , було набуте в установленому законом порядку, тому не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення. Особливістю цього одноповерхового будинку є те, що він складається всього з двох квартир, інших приватизованих або неприватизованих квартир у ньому немає. У час, коли внаслідок приватизації із державного житлового фонду виокремилися первинні частки власників двох квартир будинку [ADDRESS] , загальна площа будинку становила 116,7 кв.м (квартира № 1 - 61,2 кв.м, квартира № 2 - 55,5 кв.м). Тому розмір частки квартири № 2 в цілому будинку становить 47/100 (55,5 : 116,7 х 100), а відповідно квартири № 1 - 53/100 будинку. Статтею 42 ЗК України 1990 року (в редакції на час виокремлення первинних часток співвласників (приватизації квартир) передбачено, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. Отже, порядок користування землею, закріпленою за будинком, в силу вимог ст. 42 ЗК України 1990 року визначався для власників квартир № 1 і № 2 залежно від (пропорційно) розміру часток у власності на будинок. Відтак, частка земельної ділянки, яка перебувала у користуванні власника квартири № 2 [PERSON] , становила 47/100 частки земельної ділянки, на якій розташований будинок [ADDRESS] . В подальшому правовідносини сторін регулюються чинними Цивільним та Земельним кодексами України. Відповідно до пункту 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК України 2001 року громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. З огляду на викладене, зазначене належне [PERSON] право користування зберігалося незалежно від наявності або відсутності у неї правовстановлюючих документів на спірну (належну їй частину) земельну ділянку, оскільки зміна законодавства, за загальним правилом, не може впливати на існування того права, що правомірно виникло у встановленому попереднім законодавством порядку. Державним актом від 06 березня 2007 року на підставі рішення Коломийської міської ради № 280 від 31.10.2006 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2610600000200020046, розташовану по [ADDRESS] , загальною площею 0,1000 га. За положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Аналізуючи усі вказані вище норми матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на цей будинок із державного житлового фонду на користь наймачів двох його квартир в порядку приватизації, суд вважає, що у даному конкретному випадку в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку власниками квартир № 1 та № 2 , право власності на земельну ділянку переходить пропорційно до розміру часток цих квартир у цілому будинку. Ураховуючи, що в час, коли виокремились первинні частки власників двох квартир вказаного будинку і до власника квартири № 2 [PERSON] , а також власників квартири № 1 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщений будинок пропорційно до розміру часток квартир у цілому будинку, то частка власника квартири № 2 [PERSON] відповідно становить 47/100 частки земельної ділянки із загальної площі 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2610600000200020046, розташованої по [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2019 року позивач [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру № 2 у цьому будинку, загальною площею 55,5 кв.м. Тобто, площа квартири № 2 (55,5 кв.м), як і розмір земельної ділянки за вказаною адресою (0,1000 га), залишалися сталими від моменту приватизації квартири [PERSON] , передачі у власність земельної ділянки, на якій розташований будинок [ADDRESS] , і до купівлі [PERSON] цієї квартири. Тому розмір частки квартири [ADDRESS] - 47/100 частин, а відповідно - у власності на земельну ділянку, не змінився, оскільки в силу ч. 2 ст. 42 ЗК України 1990 р. наступне збільшення внаслідок добудови у 1995 році загальної площі квартири № 1 до 83,6 кв.м не тягне за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. На даний час сторони мають у власності та фактично користуються відповідним житлом: позивач - квартиру № 2 , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - квартиру № 1 у двоквартирному (не багатоквартирному) будинку [ADDRESS] за вказаною адресою. Земельна ділянка, кадастровий номер 2610600000200020046, загальною площею 0,1000 га, на якій знаходиться цей житловий будинок, передана у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Державним актом від 06 березня 2007 року на підставі рішення Коломийської міської ради № 280 від 31.10.2006. Отже, спірна земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. [PERSON] підтвердила своє право власності на спірну земельну ділянку на час укладення договору купівлі-продажу квартири, за яким квартира [ADDRESS] , розташованому на вказаній земельній ділянці, перейшла у власність до іншої особи - [PERSON] . Позов про визнання права власності на частину належної на праві власності [PERSON] земельної ділянки [PERSON] мотивує набуттям ним права власності на квартиру у двох квартирному житловому будинку, що знаходиться на цій земельній ділянці. Вважає, що право власності на земельну ділянку до нього перейшло на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України. Частиною першою статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Суд, згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує ці висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ураховуючи наведене, суд доходить висновку про те, що з набуттям [PERSON] права власності на квартиру № 2 до нього як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку, а саме: він набув право спільної сумісної власності разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на земельну ділянку, кадастровий номер 2610600000200020046, а відповідно право спільної сумісної власності на земельну ділянку [PERSON] було припинено. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. Отже, вказана земельна ділянка належить позивачу на праві власності у визначеному розмірі та на тих самих умовах, що й [PERSON] . Зазначене право зберігається незалежно від відсутності у [PERSON] правовстановлюючих документів на спірну (належну йому) земельну ділянку, оскільки цей факт не може впливати на існування того права, що правомірно та у встановленому законом порядку виникло у правопопередника позивача. Одним зі способів захисту цивільних прав, з яким особа має право звернутися до суду, є вимога про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права (стаття 392 ЦК України). При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним. Сторони не заперечують, що позивачу належить квартира [ADDRESS] , з приводу цього спір відсутній. Однак сторони зазначили, що між ними не досягнуто згоди про порядок користування землею, на якій розташований їх житловий будинок, а також відповідачі не визнають право власності позивача на земельну ділянку пропорційно до часток власників квартир у цьому будинку. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що цільовим призначенням земельної ділянки із встановленою площею 0,1000 га є обслуговування житлового будинку, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯД № 840855, виданим 06 березня 2007 року [PERSON] , суд вважає, що за [PERSON] , як за покупцем квартири № 2 у цьому будинку, необхідно було визнати право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] , оскільки відповідачі не погоджувались на набуття ним права на частину цієї земельної ділянки пропорційно розміру часток квартир у власності на будинок внаслідок їх приватизації, в той час як володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом (ч. 3 ст. 89 ЗК України). Однак, як вбачається з матеріалів справи, не зважаючи на те, що [PERSON] в день продажу квартири 02.10.2019 надала [PERSON] довіреність бути її представником по виготовленню технічної документації й отримання необхідних документів щодо поділу і реєстрації земельної ділянки,відповідачі, 16.11.2019 через «Експерт Центр Прикарпаття» самостійно виготовили технічну документацію про поділ спірної земельної ділянки площею 0,1000 га на два кадастрові номери: 2610600000:20:002:0194 та 2610600000:20:002:0195, відповідно площею: 0,0615 га і 0,0385 га. Наведене стверджується Витягами з Державного земельного кадастру про ці земельні ділянки та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо зазначених земельних ділянок. З огляду на це, вимоги позивача про визначення його часток у праві у праві спільної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 2610600000:20:002:0194, 2610600000:20:002:0195 та визнання за ним права власності на визначені частки цих земельних ділянок, є обгрунтованими. Так, частинами четвертою та п`ятою статті 89 ЗК України установлено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Окрім того, частиною четвертою статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З урахуванням того, що вперше власність державного житлового фонду будинку [ADDRESS] перетворилась на приватну власність наймачів квартир № 2 і № 1 в порядку приватизації у липні 1993 року - квітні 1994 року, коли з урахуванням вимог статті 42 ЗК України 1990 року їх власниками відповідно стали [PERSON] (47/100 частин) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (53/100 частин), що були попередніми власниками часток, а в подальшому власником квартири № 2 став відповідно [PERSON] (з 02 жовтня 2019 року), тому до нього на підставі положень статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України перейшло право власності на земельну ділянку, яка належала [PERSON] у відповідній частці. Отже, судом встановлено, що розмір земельних часток позивача у спільній сумісній власності на земельні ділянки: кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, площею 0,0615 га, та кадастровий номер 2610600000:20:002:0195, площею 0,0385 га, розташовані в [ADDRESS] , складає 47/100 частин кожної. Оскільки стаття 120 ЗК України і стаття 377 ЦК України (у чинних редакціях) також передбачають припинення права власності на земельну ділянку попереднього власника та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно, а належне позивачу право не визнається відповідачами, які штучно без його згоди поділили спірну земельну ділянку площею 0,1000 га на дві ділянки, площею 0,0615 га і 0,0385 га, кадастрові номери: 2610600000:20:002:0194 та 2610600000:20:002:0195, то вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності та визначення його часток у праві спільної власності на ці земельні ділянки з їх виділенням із спільної сумісної власності, грунтуються на вимогах закону. Разом з тим, за правилами частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки, окрім визнання прав, здійснюється також шляхом визнання угоди недійсною. [PERSON] вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на позбавлення його власності на землю, право на яку перейшло у зв`язку з набуттям нерухомого майна та вимагати захисту свого права. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, серед іншого, дійшла висновку про те, що укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 02 жовтня 2019 року. Отже суд вважає, що укладаючи 12 грудня 2019 року договір дарування земельної ділянки за цією ж адресою і аналогічним цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), дарувальники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та обдарований [PERSON] були обізнані з тим, що у межах подарованої земельної ділянки розташована квартира позивача із відповідною прилеглою до неї земельною ділянкою, пропорційною частці [PERSON] у двоквартирному одноповерховому будинку. Також, з набуттям [PERSON] права власності на квартиру № 2 до нього згідно статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України перейшло право спільної сумісної власності разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на земельну ділянку, кадастровий номер 2610600000200020046, а відповідно таке право [PERSON] на цю земельну ділянку було припинено, тому [PERSON] не могла дарувати те, що їй не належить. Окрім того, суд бере до уваги ту обставину, що відповідачі штучно без згоди позивача 29 листопада 2019 року перед укладенням оспорюваного договору дарування поділили спірну земельну ділянку площею 0,1000 га на дві ділянки, площею 0,0615 га і 0,0385 га, кадастрові номери: 2610600000:20:002:0194 та 2610600000:20:002:0195, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 16.11.2019, оскільки позивач не був учасником землевпорядного процесу, з ним не погоджувався проєкт поділу спірної земельної ділянки, хоча й він мав відповідне доручення. Як видно з пункту 2 договору дарування - підставою виникнення права власності за дарувальниками на земельну ділянку є їх заяви, номери: 2574, 2575, 2576, 2577, видані 18.11.2019 приватному нотаріусу Яцко П.П. Зареєструвавши право власності на це майно за собою та без згоди [PERSON] , відповідачі через три дні вчинили правочин щодо відчуження уже поділеної частини цього майна на користь іншої сторони, яка є близьким родичем: [PERSON] , [PERSON] - батьки, а [PERSON] - сестра обдаровуваного [PERSON] , а також вони знали про негативні наслідки для них у випадку визнання за позивачем права власності на частину ділянки,площею 0,0615 га, кадастровий номер 2610600000:20:002:0194. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення [PERSON] перешкод у володінні земельною ділянкою. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав на землю. Відповідно до статті 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. За таких обставин, нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки від 12 грудня 2019 року, за яким [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , подарували [PERSON] земельну ділянку площею 0,0615 га, в [ADDRESS] , кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, слід визнати недійсним. Разом з тим, скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку за іншою особою є захистом прав позивача на цю земельну ділянку від їх порушення особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна. Тому позов у частині вимог про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0615 га, в [ADDRESS] , кадастровий номер 2610600000:20:002:0194, здійснену на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2019 року, також підлягає до задоволення. Отже, суд приходить до переконання, що обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача, знайшли своє підтвердження наведеними вище доказами й мотивами застосування норм права. Даючи оцінку наведеним відповідачами аргументам, що відносяться до предмета спору щодо відсутності підстав для задоволення позову, суд виходить з таких мотивів. Доводи про те, що у договорі купівлі-продажу квартири не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, на якій вона розміщена та відповідно на яку переходить право власності разом із набуттям права власності на квартиру, тому цей договір є нікчемним через відсутність в ньому істотної умови, не спростовують висновку суду про порушення майнових прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, з огляду на таке. Дійсно, у чинних частині другій статті 377 ЦК України та у частині шостій статті 120 ЗК України зазначено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, однак указано винятки - крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В той же час, згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено». Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові також зазначила, що «у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Суд відхиляє наведені доводи відповідачів, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вони не оскаржують дійсність правочину щодо переходу права власності на нерухоме майно до [PERSON] , а не погоджуються з тим, що позивач як новий власник нерухомості не оформив право на землю у встановленому законом порядку. Зазначений договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2019 року в передбаченому законом порядку не визнавався недійсним та його недійсність не встановлена законом (нікчемний правочин). Він виконаний його сторонами і продавець [PERSON] не оспорює його дійсність. З огляду на викладене суд вважає, що цей дефект договору купівлі-продажу квартири не порушує прав продавця. Окрім того, суд бере до уваги ті обставини, що [PERSON] набула у власність об`єкт державної власності (квартиру) шляхом приватизації. У [PERSON] як продавця квартири виникли об`єктивні труднощі з новим кадастровим номером земельної ділянки під будинком, що перебувала у спільній сумісній власності сторін, тому вона під час посвідчення договору купівлі продажу квартири видала [PERSON] довіреність бути її представником по виготовленню технічної документації й отримання необхідних документів щодо поділу і реєстрації земельної ділянки, однак саме відповідачі відмовились здійснити такий поділ разом із позивачем у позасудовому порядку, а навпаки вчинили дії, що утруднили для позивача визначення кадастрового номера належної йому земельної ділянки. З урахуванням наведеного, застосувавши принцип справедливості, та з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін у справі, суд вважає, що цей дефект договору купівлі-продажу квартири не спростовує правильності доводів позивача про необхідність судового захисту його порушених майнових прав. Посилання відповідачів на законність договору дарування частини земельної ділянки [PERSON] суд відхиляє з тих підстав, що з набуттям [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , у відповідності до ч. 1 ст. 120 ЗК України право власності [PERSON] на земельну ділянку припинилось не залежно від її волі, у зв`язку з чим їх аргументи є необґрунтованими, оскільки остання втратила право власності та статус співвласника цієї земельної ділянки в силу прямого припису закону, а позивач набув право власності на спірну земельну ділянку у передбачений ст. 377 ЦК України спосіб, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Тому не заслуговують на увагу аргументи, що [PERSON] правомірно набув у власність спірну частину земельної ділянки за договором дарування. Доводи відповідачів про те, що позивач звернувся до суду за захистом права, яке не грунтується на законі та порушує їхні права, а також протирічить документам, які посвідчують їх право власності на земельні ділянки, оскільки позивачу не може належати визначена ним частка земельної ділянки, закріпленої за будинком, яка перевищує його частку у домоволодінні, є необґрунтованими, так як право [PERSON] на земельну ділянку припинено відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на квартиру, а також не спростовують висновків суду про право [PERSON] на земельну ділянку, що відноситься до цієї квартири з часу приватизації останньої, і що становить 47/100 частин земельної ділянки, на якій в цілому знаходиться одноповерховий двоквартирний житловий будинок сторін. Інші аргументи відповідачів є безпідставними та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки усталена судова практика підтверджує установлений загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Отже суд вважає, що майнові права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, були порушені відповідачами. За таких обставин суд доходить висновку про задоволення позову щодо кожної з заявлених вимог. На підставі наведеного та ст. ст. 5, 6, 15, 16, 203, 204, 215, 319, 377, 392, 627, 638, 717 ЦК України, ст. ст. 30, 42, 67 ЗК Української РСР 1990 року, ст. ст. 89, 120, 125, 152, 210 ЗК України,

Outcome: approved