Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно до Самарської сільської ради Дніпропетровської області. В обґрунтування позову вказала, що 15.07.2012 року помер її батько [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №5 по вул. Півнична в с. Самарське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області а також земельна ділянка право власності на яку мав спадкодавець на підставі державного акту серії 1У - ДП № 012174, земельна ділянка розташована на території Самарської сільської ради Петропавлівського району, Дніпропетровської області. Нотаріально оформити спадщину вона не має можливості через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно і при її зверненні до нотаріальної контори, державний нотаріус вказав про це у Постанові від 24.04.2013 року. Саме через цю обставину вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. На підставі ст. 1222,1223,1258 ЦК України позивачка прохає задовольнити її позовні вимоги. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, її представник надав суду заяву з проханням розглянути справу в їх відсутність. Відповідач також в судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи в їх відсутність та зазначив, що позовні вимоги визнають повністю. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному з оглядом на наступні обставини. Судом встановлено, що 15.07.2012 року помер батько [PERSON] [PERSON], підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 473228 від 17.07.2012 року, свідоцтвом про народження серії III - КИ № 355450 від 20.12.1980 року та свідоцтвом про одруження серії 1-КИ № 177607 від 01.10.2002 року. Заповіту померлий не залишив. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №5 по вул. Півнична в с. Самарське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області власником якого був померлий, що підтверджується довідкою відповідача № 168 від 08.07.2015 року в якій зазначено, що згідно даних облікової картки об'єкта по господарського обліку, власником вказаного будинку був [PERSON] померлий 15.07.2012 року. Згідно виготовленого технічного паспорту, на вказаний будинок державна реєстрація відсутні. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином судом встановлено, що спадкодавєць [PERSON] був належним власником житлового будинку № 5 по вул. Півнична в с. Самарське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, ніхто його право власності на вказане нерухоме майно до суду не оспорив, і [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги, має право на визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок. Померлий [PERSON] 24.07.2009 року успадкував земельну ділянку, яка на приватної власності належала померлій [PERSON], що підтверджується державним актом серії 1У - ДП № 012174 в якому державним нотаріусом зроблена відмітка про те, що [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим номером 1903, земельна ділянка, розміром 5,950 га розташована на території Самарської сільської ради Петропавлівського району, Дніпропетровської області. Отже, судом встановлено, що померлий спадкодавець володів та розпоряджався на законних підставах вказаною земельною ділянкою і це право має бути успадковане [PERSON] як спадкоємицею першої черги за законом. [PERSON] від спадщини не відмовлялась, її право на вказану спадщину було підтверджене рішенням Петропавлівського районного суду від 04.10.2012 року, яке на даний час чинне. Нотаріально оформити спадкові права [PERSON] не мала можливості через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Частина 2 статті 316 ЦК України вказує, що право власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.2 ст. 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно,якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1268 п. 3 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6 місяців він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved