Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, [PERSON], [PERSON], відділу приватизації житла Галицького району м. Львова, [PERSON], з позовом, уточненим до початку судового розгляду про визнання недійсною приватизацію квартири за адресою [ADDRESS], а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на це ж помешкання. В обґрунтування заявленого позову покликається на порушення в ході приватизації спірного житла, проведеної у 1995 році, його прав, гарантованих житловим законодавством, а також на порушення норм чинного законодавства, якими передбачено саму процедуру передачі житла з державного до приватного житлового фонду. В уточненій позовній заяві зазначає, що у 1976 році одружився із [PERSON] Після укладення даного шлюбу переселився у квартиру до дружини за адресою [ADDRESS], як член сім'ї, де і мешкає постійно і безперервно дотепер. Відповідно до чинного законодавства, ст. 65-1 ЖК України, ст. ст. 1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира приватизується на наймача та членів його сім'ї, котрі постійно проживають разом із наймачем. Він, позивач, з 1976 року постійно мешкає у спірній квартирі, однак на час приватизації у 1995 році його згоди на відчуження квартири з державного до приватного житлового фонду ніхто не питав, думки з цього приводу не з'ясовував, хоча він і не відмовлявся від свого права, гарантованого чинним Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Внаслідок порушення процедури приватизації і прав позивача квартира була приватизована тільки [PERSON], її рідною сестрою [PERSON], неповнолітнім [PERSON] 1984 р. н. По наслідках передачі квартири у власність відповідачам було видане свідоцтво про право власності на спірну житлову площу від 13 квітня 1995 року. Крім цього, [PERSON] звернувся до суду із заявою про поновлення йому позовної давності для захисту по суду порушених житлових прав. Обґрунтовуючи дане прохання, зазначає, що про сам факт приватизації довідався після смерті однієї з співвласниць квартири [PERSON], коли її законний спадкоємець першої черги колишній чоловік [PERSON] звернувся до суду із позовом про розподіл спадкового майна. Про порушення своїх прав і самої процедури приватизації дізнався ще пізніше, звернувшись за правовою допомогою у 2014 році, раніше про ці обставини нічого не знав і не міг довідатись за жодних умов, оскільки при відчуженні державного житлового фонду у приватну власність громадян умови і процедура даного відчуження набувачам не роз'яснюються. Просив суд визнати недійсними приватизацію спірної квартири та видане по її наслідках свідоцтво про право власності. У судовому засіданні позивач та представник позивача уточнений позов підтримали, надали пояснення, аналогічні доводам первісної та уточненої позовних заяв. Просили поновити їм строк позовної давності на оскарження приватизації з підстав передбачених ст. 80 ч. 2 ЦК України в редакції 1960 року. У судовому засіданні представник відповідача-1 Галицької районної адміністрації Львівської міської ради проти позову заперечила. Пояснила, що приватизацію квартири і видане на підтвердження набутого права спільного власності свідоцтво вважає законними. Про те, що у спірній квартирі з 1976 р. постійно проживав ще й позивач на той час органам приватизації відомо не було. Із заявою на приватизацію звернулися у 1995 році [PERSON], [PERSON] Остання при цьому діяла особисто від себе та як законний представник на той час неповнолітнього [PERSON] [PERSON] з заявою про приватизацію самостійно не звертався, а якщо б звернувся - був би включений до складу співвласників квартири. Відповідач-2 [PERSON] просила вирішити спір відповідно до чинного законодавства та постановити законне і обґрунтоване рішення, покладаючись при розгляді заявлених вимог на розсуд суду. Пояснила суду, що дійсно у спірній квартирі з 1976 року вона мешкає разом з чоловіком - позивачем по справі. У 1984 році від їхнього шлюбу народився син і співвідповідач у справі [PERSON] На час укладення шлюбу у квартирі, окрім неї та її батьків, мешкала ще сестра [PERSON] Остання у1978 році вийшла заміж за [PERSON], однак у 1987 році цей шлюб було припинено, після чого [PERSON] виселився з спірного житла. У 2000 році [PERSON] померла після тривалої хвороби. Її майно успадкував [PERSON] Право останнього на частину спірної житлової площі підтверджено по суду рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2013 року. Чому право [PERSON] на приватизацію житла не було враховане під час набуття квартири у спільну власність пояснити не може, які документи подавалися для оформлення речових прав не пригадує. Про перебування квартири у спільній власності чоловік дізнався після смерті [PERSON], коли [PERSON] ініціював судовий процес по розподілу квартири. Просить вирішити справу згідно із законом. Відповідач-3 [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечили, відповідач пояснив суду, що у 1978 році одружився з [PERSON], і переселився у спірну квартиру, де на той час мешкали позивач по справі з дружиною [PERSON], батьки останньої. У 1987 вони оформляли розлучення із дружиною, яке було насправді фіктивним, а в 1995 році поновили шлюб. У 2000 році [PERSON] померла, залишивши в його (відповідача) користь заповіт. Спадкове розпорядження було оспорене до суду за позовом [PERSON] і визнане недійсним рішенням Галицького районного суду м. Львова. Зараз у провадженні цього ж суду є його ([PERSON]) позов про вселення до спірної квартири, а тому позов про визнання приватизації недійсною спрямований на усунення його від здійснення права спільної власності, набутого на законних підставах за правом спадкування. Просив відмовити [PERSON] у задоволенні його вимог. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги заперечив, подав письмові заперечення на позов, згідно з якими вважає, що право позивача не було порушено під час приватизації вказаної квартири, оскільки він не мав права брати участь у її приватизації , оскільки одночсно приймав участь у приватизації іншої квартрири [ADDRESS],що позбавляє його права на одночасну приватизацію спірної квартири. Стверджував, що позивач не був членом сім"ї наймача квартири [ADDRESS] під час її приватизації у 1995 році, реально там не проживав, не був там прописаний, що свідчить що наймач та члени його сім"ї згоди на його вселення не давали. Крім того, покликається на те, що кожен громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. оскільки позивач своє право на приватизацію житла вже використав під час приватизації квартири [ADDRESS] в 1995 році, то, відповідно права на повторну приватизацію у нього не існує. Наводив також інші доводи, покликаючись на судову практику по даній категорії справ. Просив у позові відмовити повністю. Представник відповідача-4 по справі відділу приватизації житла Галицького району м. Львова та відповідач-5 [PERSON] у судове засідання, про час та місце проведення якого повідомлявся неодноразово, не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, а тому суд з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України вирішує спір без даних учасників процесу у судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановления рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає,що позов підлягає до задоволення з таких міркувань. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 p.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 p. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України.) Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Розпорядження виконавчого комітету ЛМР від 13.04.95 №243 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації «Про передачу квартир у власність громадян» від 13.04.95 № 180, було передано квартири у власність громадян згідно з додатком, (а.с.26). До згаданого Списку громадян, яким передаються у спільну власність чотирикімнатна квартира, за адресою [ADDRESS], було зараховано [PERSON],[PERSON], [PERSON]. Реєстраційним органом було видано 13.04.1995р Свідоцтво про право власності на квартиру за згаданою адресою на [PERSON] та [PERSON], [PERSON], як членів сім'ї. У судовому засіданні встановлено, що 28 серпня 1976 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Ця обставина не заперечується жодним учасником процесу і вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу №359294 від «28»серпня 1976 року. (а. с. 18). Як вбачається з акту від 23.05.2014р. обстеження житлових умов, складеного Львівським комунальним підприємством «Снопківське» [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] без реєстрації з 1976 року.(а.с.18а). Даний документ складений на підставі огляду квартири і обстеження житлових умов та з пояснень сусідів. Останні, зокрема [PERSON] будучи допитаною в якості свідка, показала суду, що мешкає по сусідству з родиною [PERSON], з якою позивач одружився і з 1976 року постійно мешкає за адресою [ADDRESS]. Аналогічні показання по суті справи дали суду свідки [PERSON], [PERSON] Усі вони добре знають сусідів, зокрема й [PERSON], який постійно проживає за цією адресою з 1976 року після одруження з [PERSON] Кожен з допитаних свідків, як вони показали, неодноразово бував в помешканні у позивача. Ці показання узгоджуються за змістом між собою та з іншими доказами по справі, а тому, на думку суду є достовірними. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою членів всіх сім'ї , які проживають разом з ним, вселити у займане ним жиле приміщення свою дружину, батьків, а також інших осіб. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» , вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема : чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони у даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання , чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування цим приміщенням. При цьому Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначив, що наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, яюцо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони давали таку згоду. Проживання [PERSON] у квартирі, приватизацію якої він оспорює, вбачається також з, кредитного договору № 1153113278908В від 20.06.2012 року (а.с. 102108), де зазначено місце проживання позивача за його пропискою та фактичне місце проживання, що збігається з адресою спірного житла, а також з документів про лікуванння позивача в стаціонарних умовах у 1986 році, де зазначена адреса проживання хворого як [ADDRESS] (а.с. 95). Жоден з учасників процесу вищезазначених засобів доказування не заперечував. Інших доказів на спростування встановлених судом обставин не надав. Як пояснили у судовому засіданні [PERSON], відповідач [PERSON], вони не можуть пригадати, чи була письмова згода усіх дорослих членів сім'ї на вселення позивача у дану квартиру. На той час мешканцями цього приміщення були батько відповідачки [PERSON] її мати та рідна сестра [PERSON] Батько відповідачки помер, мати [PERSON] померла [INFO]. (а.с.20). . Відповідач [PERSON] визнав, що на час його вселення у квартирі мешкав також [PERSON] Позивач та його дружина вели спільне господарство з наймачем квартири, брали участь в утриманні цієї нерухомості, несли пов'язані з цим витрати. Обставини, визнані сторонами цивільної справи звільняються від подальшої перевірки їх доказами на підставі ст. 61 ч. 1 ЦПК України. Визнання відповідача [PERSON] по своїй суті тотожне сукупності інших доказів, які стверджують проживання позивача у спірній квартирі з 1976р., а тому, на думку суду, відповідає дійсним обставинам справи. Відтак суд вважає доведеним факт вселення [PERSON] у 1976 році у спірну квартиру як члена сім'ї наймача зі згоди останнього та членів його сім'ї. Члени сім'ї наймача, що проживають разом з ним мають усі права та несуть усі обов'язки, які випливають з договору найму житлового приміщення (ст. 64 ЖК України). Згідно з ст. 65-1 цього ж кодексу наймач вправі за письмовою згодою всіх повнолітніх членів своєї сім'ї придбати займане ним приміщення у будинку державного житлового фонду у власність з підстав, передбачених законом. Між тим, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON], будучи членом сім'ї наймача спірної квартири, письмової згоди на відчуження цього житла з державного до приватного житлового фонду не давав. Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Правовий режим власності визначається виключно законами. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19 червня 1992 року N 2482-12 (далі Закон 2482-12). Ні цим Законом, ні Законом України «Про приватизаційні папери» не визначено терміну використання житлових чеків, а відтак не встановлено строків для приватизації державного житлового фонду. Вищевказані закони є невизначено-строковими. Невизначено- строкові - це нормативно-правові акти, у яких не зазначено термін їх дії, тобто такі акти мають законну силу, доки їх дію не буде відмінено. Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22, 64). Відповідно статті 8 Конституції закони та інші нормативно-правові акти повинні прийматися на основі Конституції України і мають відповідати їй. Згідно із ч. З ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У лютому 1995року [PERSON] звернулася із заявою до Керівника органу приватизації про передачу їй у приватну власність квартири, яку вона займає з членами сім'ї на умовах найму. До заяви додала довідку про склад сім'ї та займані приміщення. Відповідно до п.п. 18, 19, 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджено наказом Держжитлокомунгоспу від 15.09.92 року (зі змінами), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сімї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), підтверджується письмово і додається до заяви. Разом з тим, як випливає з матеріалів справи, до органу приватизації звернулися з заявою лише [PERSON] та [PERSON], яка на той час була зареєстрована разом з сином [PERSON] у спірній квартирі. Розпорядженням виконавчого комітету ЛMP від 13.04.95 №243 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації «Про передачу квартир у власність громадян» від 13.04.95 № 180, було передано квартири у власність громадян (а.с.204-205). На підставі цього рішення виконавчим комітетом було видано 13.04.1995р Свідоцтво про право власності на квартиру за згаданою адресою на [PERSON] та [PERSON], [PERSON], як членів сім'ї. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, в зв'язку з чим підлягають задоволенню з метою захисту порушеного його права на житло. Закон 2482-12 визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин (преамбула Закону). Відповідно до Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (частина перша статті 1, частина перша статті 3). Встановлення зазначеної санітарної норми для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Наведена норма Закону 2482-12 безпосередньо реалізує конституційну вимогу щодо рівності громадян перед законом, не допускає дискримінації громадян України залежно від площі житла, яке вони займали у державному житловому фонді на момент приватизації, забезпечує конституційну гарантію реалізації права на житло шляхом набуття його у власність (частина перша статті 24, частина перша статті 47 Основного Закону України). Твердження представника відповідача [PERSON], про те, що позивач вправі був приватизувати лише одну квартиру спростовуються рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла) Справа N 1-38/2010 від 10 червня 2010 року N 15-рп/2010, згідно з яким положення частини першої пункту 1 статті 4 Закону 2482- 12 дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім'ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Приватизація житла за адресою [ADDRESS] дійсно відбулася за участю позивача, котрий при цьому не використав усі свої житлові чеки і площу, яку згідно з законом міг набути з державного житлового фонду у свою власність. Чотири особи вправі придбати у межах 90 кв. м. житлової площі, тоді як згадане помешкання становило тільки 67 кв. м. Жодного документу, з якого би вбачалася письмова згода позивача на реалізацію права наймача, передбаченого ст. 65-1 ЖК України, жоден з відповідачів не надав. Не надано сторонами і доказів, які б стверджували відмову [PERSON] від участі у приватизації квартири, у якій він проживав з 1976 року на законних підставах. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженим на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир проводиться у спільну сумісну бо часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, якщо за ними зберігається право на житло. Згідно ст..5 Закону 2482-12 до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Отже, до моменту одержання письмової згоди на приватизацію від усіх осіб, що мають статус наймача державного житлового фонду стосовно конкретного житлового приміщення, передавати таке житло у приватну власність юридично неможливо. Жодних винятків з цього припису чинне законодавство не містить, зокрема й не передбачає можливості приватизації квартири в користь не усіх, а лише частини членів сім'ї наймача. У судовому засіданні безспірно встановлено, що позивач такої письмової згоди не давав. Зазначене з достатньою повнотою вказує, що в ході приватизації були порушені вимоги чинного законодавства, зокрема ст. ст.. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України, а відтак суд не бере до уваги покликання представника відповідача [PERSON], що правом на приватизацію володіють тільки особи, котрі не тільки проживають, але й прописані на житловій площі, оскільки це суперечить правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від ЗО січня 2013 року в справі №6-125цс12, що відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. З ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Отже, не слід пов'язувати право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі, оскільки це суперечить положенням законодавства, що регулює правовідносини щодо приватизації. Згідно ст..5 Закону 2482-12 до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Отже норми спеціального Закону 2482-12, що регулює правовідносини щодо приватизації житлового фонду пов'язують виникнення права на приватизацію житла членами сім'ї наймача наявність факту постійного проживання, а не прописку (реєстрацію) за адресою помешкання, що підлягає приватизації. Приватизація житла є цивільно-правовою угодою і може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом. В силу ст. 48 ЦК України 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. Судом встановлено на підставі належних і допустимих засобів доказування, які не оспорювалися відповідачами, що передача спірної квартири у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] відбулась без обов'язкової на те письмової згоди усіх повнолітніх мешканців квартири, що суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість (частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року , ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року N 2148-УІІІ, в якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Норма статті 268 ЦК України визначає вимоги, на які позовна давність не поширюється. Так, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України в редакції закону станом на 14.01.2012 року визначав, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» - п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України було виключено. Закон було опубліковано у офіційному виданні «Голос України» 14.01.2012 року, та набрав чинності 15.01.2012 року. Відтак, строк позовної давності щодо вимог про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право та які були прийняті до 15.01.2012 року почав перебіг з 15.01.2012 року та відповідно спливає 15.01.2015 року, а отже, позивачем станом на час звернення до суду строк позовної давності не сплив, а тому, підстав для застосування такого немає. Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне поновити позивачу строк позовної давності, пропущеної з поважних причин. За змістом Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] не повинен був знати умови та порядок відчуження квартир з державного житлового фонду до приватного. Органи приватизації не мають юридичного обов'язку роз'яснювати положення згаданого вище Закону України особам, що виявили бажання приватизувати займане ними житло, зокрема здійснювати перевірку наданих документів на предмет їх достовірності, здійснювати обстеження житлових умов. Про порушення своїх прав позивач, довідався, звернувшись на юридичну консультацію для з'ясування обставин видачі свідоцтва про право власності на квартиру, оскільки така вибула з державного житлового фонду з порушенням чинного законодавства і без достатніх на те правових підстав. Недійсність приватизації квартири засвідчує безпідставність і недійсність виданого відповідачам правопосвідчувального документу - свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виключно по наслідках приватизації житлової площі. Відповідно до п.11.ст.8 Закону 2482-12 спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Outcome: approved