Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір. Позичальнику були надані грошові кошти, встановлений термін їх повернення. В забезпечення виконання цього договору з [PERSON] був укладений договір застави. Зобовязання за вказаним договором належним чином не виконуються, крім того в порушення чинного законодавства та умов договору [PERSON] продав заставне майно Відповідачу. У звязку з цим позивач просить суд постановити рішення про звернення стягнення на предмет застави. Представник позивача позов підтримам та надав суду пояснення про те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 20.03.2006 року був укладений кредитний договір про надання останньому кредиту у розмірі 50 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 18.03.2009 р. Пунктом 4.7. договору передбачений строк позовної давності 5 років, тобто до 18.03.2014 р. В забезпечення кредитних зобов'язань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 20.03.2006 року був укладений договір застави транспортного засобу марки Mercedes-Benz, модель 411 СDІ, рік випуску: 2000, тип ТЗ: автобус, № кузова/шасі: WDB9046632КЛ63152, реєстраційний номер: ВК3462АС, що належав на праві власності [PERSON]. У відповідності до вимог ст.ст.11, 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» та ст.15 Закону України «Про заставу» заставлений транспортний засіб був зареєстрований у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 30.09.2013 року за № 42032430. Темін дії обтяження встановлений до 30.09.2018 року. У порушення ст.17 Закону України «Про заставу» заставодавець без згоди заставодержателя, в період дії заборони відчуження, здійснив відчуження заставленого транспортного засобу [PERSON], а той - [PERSON] 13.12.2012 року рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ був задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по даному кредитному договору. Правова позиція Позивача полягає в наступному: відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги. Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. За змістом статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі, якщо порушено провадження у справі про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Це правило відповідає речовій природі застави як способу забезпечення, що отримало назву «право слідування». За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Крім того, ч.2 ст.264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ПАТ КБ «ПриватБанк» подав позов до боржника [PERSON] та 13.12.2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ був задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за даним кредитним договором. Таким чином строк позовної давностиі був перерваний, та відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України починається заново. Визначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах від 03.04.2013 р. (справа № 6-7цс13) та від 19.11.2014 р. (справа № 6-168цс14), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судв України. За наведеного просить суд задоволити заявлений позов. Відповідач в судове засідання не зявився. Подав до суду заперечення проти позову, згідно якого просить суд відмовити в задоволенні позову. [PERSON] була подана заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності при зверненні до суду. Відповідач зазначає, що 05.02.2014 р. року він придбав автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель 411 СDІ, рік випуску: 2000, тип ТЗ: автобус, № кузова/шасі: WDB9046632КЛ63152 у [PERSON], сплативши відповідно через довідку-рахунок кошти за придбаний автомобіль. Договір купівлі-продажу, за яким продавець зобов'язується передати річ у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти цей товар і сплатити за нього певну ціну фактично був виконаний, та до відповідача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб: право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Автомобіль був зареєстрований за реєстраційним номером ВК0722АА. В цей же день, коли позивач купував автомобіль на підставі заяви в службових відмітках ДАІ було здійснено перевірку даного автомобіля і засвідчено державтоінспектором, що вищезазначений автомобіль перевірений за базою «Угон», «Інтерпол», АРМ «Розшук » - не значиться. [PERSON] в перевірці за системами «Документи у розшуку» - не значиться, «Заарештований АМТ» - ТЗ під арештом не перебуває. Тобто жодних відомостей про те, що даний автомобіль є заставою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» чи перебуває під арештом у базі даних ДАІ зазначено не було. Банк при оформленні кредитних правовідносин з [PERSON] після укладення договору застави автотранспорту від 20.03.2006 р. не повідомив органи ДАІ про виданий кредит з проханням внесення в бази даних ДАІ відповідну інформацію. При наявності цих даних у ДАІ не було б підстав для переоформлення на відповідача даного автомобіля. У вересні 2015 р. відповідачем було отримано постанову відділу ДВС РМУЮ ВП № 46631795 від 03.07.2015 р. про розшук майна боржника, а саме, про розшук всіх належних відповідачеві транспортних засобів. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317ЦК). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.319 ЦК). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК). Згідно ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач опинився у такому становищі, коли не може вільно розпоряджатися майном, за яке заплатив чималі гроші і яке фактично належить йому з 05.02.2014 р. Розшук та вимоги банку щодо звернення стягнення перешкоджають користуватися автомобілем та порушують права відповідача як власника даного автомобіля. Після ознайомлення з матеріалами судової справи стало відомо, що 20.03.2006 р. [PERSON] отримав у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит на споживчі цілі у розмірі 50000,00 доларів США під 16 % річних до 18.03.2009 року, уклавши з Банком кредитний договір № 0603/66 (надалі по тексту - Договір 1). Відповідно до умов Договору 1 зобов'язання за договором забезпечуються заставою рухомого майна. Тобто, вищезазначений автомобіль є предметом застави у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно договору застави автотранспорту №0603/66/ТЗ/1 від 20.03.2006 р. (надалі по тексту - Договір-2), укладеного між банком та [PERSON] Тривалий час відповідач користувався автотранспортним засобом, допоки позивач не став претендувати на власність відповідач. Автомобіль був перепроданий кілька разів. Проте банк не хоче визнавати, що всі купівлі автомобіля були законними, оскільки всі документи по базах МРЕВ УДАІ були «чистими» і всі покупці були і є добросовісними набувачами. У відповідності до п. п. 15.2 Договору-2 Заставодержатель має право в будь-який час перевіряти документально і фактично наявність, розмір, стан і умови збереження та цільового використання Предмету застави. Проте Банком не надано жодних актів перевірки застави до позову. [PERSON], як Заставодержатель здійснював регулярно огляд Предмету застави відповідно до умов Договору-2, то цим попередив би подальші продажі автомобіля. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. [PERSON] згідно ст. 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до п. 17.9 Договору-2 застава за договором підлягає реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, проте Банком не надано витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, з якого випливає, що предмет застави був внесений до даного реєстру при укладенні договору застави. Оскільки строк дії кожного витягу становить 5 років, і його дію слід продовжувати, Банком не надано витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, з якого випливає, що [PERSON] є Заставодержателем на даний час. Банком зареєстровано звернення стягнення на предмет застави автотранспортний засіб з реєстраційним номером ВК3462АС, так як відповідачеві належить автомобіль за реєстраційним номером ВК0722АА. Банк зазначає, що на підставі ч.1 ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи, однак банк не наводить жодних таких підстав. З розрахунку заборгованості, наданої Банком випливає, що на даний час загальна сума позовних вимог становить 82 180, 08 долара США, в тому числі: заборгованість за кредитом становить 19 936,96 долара США; заборгованість за відсотками становить 32 172,00 долара США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 3 0071,12 долара США. Банк зазначає та звертає стягнення на суму заборгованості за 8 років та «наростив» заборгованість просто в катастрофічному розмірі. Позивач 8 років (з 2006 року по 2014 рік) накопичував заборгованість, і лише в квітні 2014 р. звернувся з позовом до суду. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені - п.1 ст. 258 ЦК). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, (ст.261 ЦК). З розрахунку заборгованості, наданої Позивачем, чітко простежується те, що саме з 22.12.2006 р. почалась прострочена заборгованість, тобто строк позовної давності у позивача на задоволення позовних вимог вже сплив, оскільки позивач повинен був звернутись за захистом своїх прав до 22.12.2009 року. Про існування заборгованості Позивач знав, що підтверджується розрахунком заборгованості. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо - ст.266 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п.4 ст.267 ЦК). Тому позов не підлягає задоволенню за спливом строку позовної давності. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 54 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Умова договору про його дію до повного виконання сторонами зобов'язань не може вважатися встановленням строку дії договору. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні з позовом до суду, і на підставі вищезазначеного законодавства просить застосувати даний строк, та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Згідно ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання. Відповідно до ст. 3 даного Закону застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. А строк виконання зобов'язання [PERSON] вже припинився, оскільки згідно умов Договору-1 позичальник зобов'язується повернути одержаний кредит у повному обсязі до 18.03.2009 р., тобто строк виконання зобов'язання уже сплив і банк втратив право на звернення до суду у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем не надано жодних доказів про отримання коштів [PERSON] - ні розпорядження, ні виписки по рахунку, ні платіжного доручення. Відповідно до ЦК України кожна сторона має довести обставини на які вона посилається. Підписаний позичальником кредитний договір - це не доказ отримання коштів. З розрахунку заборгованості, наданої Банком випливає, що на даний час загальна сума позовних вимог становить 82 180, 08 доларів США. Однак Заставодавець відповідає лише в межах заставленого майна, і сума заборгованості не є співмірною з ринковою вартістю Предмета застави (вартість предмета застави згідно п. 9 Договору-2 становить 75 750, 00 грн.). Позивачем на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення заборгованості надано розрахунок заборгованості, що базується на власних припущеннях позивача, та не підтверджений первинними документами у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Наданий Позивачем розрахунок не оформлений належним чином, не має зазначення прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлення документів", затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року. Відповідно до ч.3 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про стандартизацію та сертифікацію" від 10.05.1993 р. обов'язкові вимоги державних стандартів підлягають безумовному виконанню органами державної виконавчої влади, всіма підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями та громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, на діяльність яких поширюється дія стандартів. Крім того, у своєму позові [PERSON] зазначає, що позичальник [PERSON] предмет застави в заклад банку не передав, проте [PERSON] не надає жодних доказів направлення йому відповідного повідомлення з вимогою передати в заклад банку автомобіль. [PERSON] вказує у позові на те, що саме [PERSON] було продано [PERSON] автомобіль, однак це не відповідає дійсності, оскільки автомобіль відповідач придбав у [PERSON] Згідно ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ст. 386 ЦК). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК). Тобто відповідач [PERSON], будучи власником автомобіля та його добросовісним набувачем, мав повне право на свій розсуд розпоряджатися своєю власністю - ні про які кредити чи застави відповідачеві не було відомо, оскільки як вже було зазначено вище - всі документи та відомості по базі МРЕВ УДАІ по автомобілю були належними - ніде не значилося, що транспортний засіб перебуває в заставі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». На підставі наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник позивача позов не визнала з аналогічних підстав. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. [PERSON] встановлено в судовому засіданні, відповідно до укладеного договору № 0603/66 від 20.03.2006 року [PERSON] (далі Клієнт) 21.03.2006 року отримав кредит у розмірі 50 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.03.2009 року. Банк надав позивачльнику грошові кошти, однак позивачальник несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював платежі згідно до умов укладеного договору. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Отже, в порушення зазначених норм закону та умов договору Клієнт зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а саме: не сплатив необхідні кошти для погашення заборгованості за кредитом. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Клієнт станом на 04.04.2014 року має заборгованість 82 180,08 [Долар США], яка складається з наступного: -19 936,96 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - 32 172,00 [Долар США] - заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 30 071,12 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Розрахунок суми заборгованості додається банком. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ ПРИВАТБАНК і Клієнт 20.03.2006 р. уклали договір застави рухомого майна № 0603/66/ТЗ/1 (надалі - договір застави). Згідно з договором застави Відповідач надав в заставу автомобіль Mercedes-Benz, модель 411 СDІ, рік випуску: 2000, тип ТЗ: автобус, № кузова/шасі: WDB9046632КЛ63152, реєстраційний номер: ВК3462АС, що належав на праві власності [PERSON] (35320, с. Олександрія Рівненського району Рівненської області, вул. Шевченка, буд. 18; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]). Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Договором застави передбачено, що у випадку порушення Заставодавцем/Позичальником зобов'язань за кредитним договором, або за договором застави, Заставодавець зобов'язаний передати предмет застави Заставодержателю в заклад. В порушення вищезазначених вимог закону та умов договору Клієнт зобов'язання за кредитним договором не виконує; предмет застави в заклад банку не передав. Відповідно до ст. 19 Закону України Про заставу, за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано (ч. 1 ст. 20 Закону України Про заставу). Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави (ч. 6 ст. 20 Закону України Про заставу). Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобовязання в натурі - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. З огляду на те, що законом та умовами договору передбачено обов'язок Клієнта передати предмет застави в заклад заставодержателя (ПАТ КБ ПРИВАТБАНК), то суд вважає вимогу Позивача стосовно зобов'язання виконати зобов'язання в натурі законною і обґрунтованою. В ході здійснення моніторингу даного кредиту було встановлено, що 05.02.2014 р. в порушення умов ст. 17.7 договору застави, ч. 2 ст. 586 ЦК України та ст. 17 Закону України Про заставу, без згоди Банку заставний автомобіль був реалізовний Відповідачу - громадянину [PERSON] (що мешкає за адресою: с. Рогачів, вул. Коцюбинського, 6, Рівненського району Рівненської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]). Заставний автомобіль було зареєстровано за новим реєстраційним номером ВК0722АА. У відповідності до вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» та ст.15 Закону України «Про заставу» заставлений транспортний засіб був зареєстрований у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 30.09.2013 р. за № 42032430. Темін дії обтяження встановлений до 30.09.2018 р. В порушення ст.17 Закону України «Про заставу» заставодавець без згоди заставодержателя в період дії заборони відчуження здійснив відчуження заставленого транспортного засобу, останній набувач - [PERSON] Відповідно до ст. 27 Закону України Про заставу застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Крім того, згідно зі ст. 9 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження. ПАТ КБ ПРИВАТБАНК згоду на відчуження рухомого майна Клієнтом без збереження обтяження не надавав; відчуження належного Клієнту автомобіля не здійснювалось в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу, а тому зареєстроване обтяження зберегло силу для нового власника - Відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача (заклад). Аналогічна умова міститься в договорі застави. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Це правило відповідає речовій природі застави як способу забезпечення, що отримало назву «право слідування». За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи. Отже, на майно може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Крім того, частиною 2 ст.264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ПАТ КБ «ПриватБанк» подав позов до боржника [PERSON], та 13.12.2012 р. рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ був задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.03.2006 року.. Таким чином строк позовної давностиі був переваний, та відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України починається заново. Визначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах від 03.04.2013 р. (справа № 6-7цс13) та від 19.11.2014 р. (справа № 6-168цс14), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судв України. Отже, заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не може бути задоволена, оскільки такі строки банком не були пропущені. Відповідач зазначає, що позивачем на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення заборгованості надано розрахунок заборгованості, що базується на власних припущеннях позивача, та не підтверджений первинними документами у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». [PERSON] відповідач зазначає, що з розрахунку заборгованості, наданої Банком випливає, що на даний час загальна сума позовних вимог становить 82 180, 08 доларів США. Однак Заставодавець відповідає лише в межах заставленого майна, і сума заборгованості не є співмірною з ринковою вартістю Предмета застави (вартість предмета застави згідно п. 9 Договору-2 становить 75 750, 00 грн.). В даному випадку відповідач не довів, що зазначені у кредитному договорі суми не видавалися позичальнику. Відповідач також не враховує ту обставину, що 13.12.2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ був задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.03.2006 року. За положеннями частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. [PERSON] відповідач не враховує, що зазначена банком заборгованість позивачльника відображає таку станом на 04.04.2014 року, і не зобов'язує заставодавця відповідати поза межами оцінки заставного майна. За наведеного наявні підстави для задоволення заявленого позову. Задоволення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved