Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

АТ «Перший Український Міжнародний банк» звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 03.11.2016 року було відкрите провадження по цивільній справі № 520/13299/16-ц (провадження № 2/520/5312/16) за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (21.12.2018 року у ЄДРПОУ змінено назву на Акціонерне Товариство «Перший Український Міжнародний банк») до [PERSON] , [PERSON] про припинення права користування житловим приміщенням. Також, позивач Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» звернувся з позовом до Київського районного суду м. Одеси з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 04.02.2019 року було відкрите провадження по цивільній справі № 520/21387/18 (провадження № 2/520/1022/19) за позовною заявою Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Судом залучено до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою від 12.03.2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визнання такими, що втратили право користування домоволодінням та цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] та [PERSON] , про визнання такими, що втратили право користування домоволодінням з надвірними спорудами (цивільна справа № 520/21387/18), яка знаходилась в провадженні Київського районного суду м. Одеси (с. Калініченко Л.В. ). Вирішено розглядати їх в одному провадженні, та присвоїти об`єднаній справі № 520/13299/16-ц. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Державною реєстраційною службою України 27.06.2013 року зареєстроване за Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» право власності на домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , про що виданий відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] як колишній власник втратила право користування домоволодінням яке є похідним від права власності. Також вважає, що члени її сім`ї також втратили право користування цим будинком, оскільки їхні права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї яких [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник [PERSON] - адвокат Подольна Т.А. та представник [PERSON] - адвокат Мастюк Є.П. у судовому засіданні позовні вимоги АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не визнали, просили відмовити в повному обсязі, подали до суду відзиви, в яких не оспорюючи належності на праві власності домоволодіння позивачу посилались на те, що відповідачі там постійно проживають, а також на те, що домоволодіння перебувало в іпотеці, тому виселення проводиться на підставі рішення суду з наданням іншого постійного жилого приміщення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк») укладений договір іпотеки р№ 4729 від 06.08.2008 року, відповідно до п.1.2. якого в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ Фірма «Славутич-95» за кредитним договором № 7.6-39 від 06.08.2008 року перед банком по погашенню заборгованості в сумі 2 600 000 дол. США [PERSON] , а також процентів, комісій, неустойки в іпотеку ЗАТ «ПУМБ» було передано домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття його у власність. Державною реєстраційною службою України 27.06.2013 року зареєстроване за Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , про що виданий відповідний Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 5532727 від 01.07.2013 року, 12:55:56, номер запису про право власності: 1469361). Таким чином, з 27.06.2013 року позивач є власником вказаного домоволодіння з усіма правами та обов`язками власника. Відповідно до довідки № 852 від 16.11.2016 року виданої Органом самоорганізації населення Комітет мікрорайону «10 станція Великого Фонтану у м. Одесі» у вказаному домоволодінні, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В ході розгляду справи встановлено, що на даний час у домоволодінні зареєстровані та проживають попередній власник - [PERSON] та члени її сім`ї. Відповідачі перешкоджають позивачу у здійснені ним права власності шляхом фактичного користування цим майном, а також в утриманні свого майна в т.ч. перешкоджають в доступі на територію домоволодіння представникам АТ «Перший Український Міжнародний Банк»та іншим особам з дозволу позивача як власника, в тому числі представникам комунальних установ, державному виконавцю тощо. Факт того, що відповідачі перешкоджають позивачеві користуватись домоволодінням та не допускають відповідні служби підтверджується Актом від 25.07.2013 року про перешкоджання в доступі до домоволодіння представникам власника, Актом від 30.07.2013 року про блокування входу до будинку, для зняття показань з лічильників комунальних підведень (електроенергії, газо-водо постачання) для подальшого укладення договорів про надання комунальних послуг з обслуговування домоволодіння, Актом від 08.10.2013 року про перешкоджання в доступі [PERSON] до домоволодіння для перевірки лічильника води. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ч. 1 ст. 320 Цивільного кодексу України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, прийнявши у власність домоволодіння позивач не може здійснювати право власності, а саме право володіння, користування і розпорядження. Представники [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову посилаючись на те, що втрата права користування житловим приміщенням врегульована ст.ст. 71,72, 109, 116, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 311, 405 ЦК України, жодних з зазначених випадків не настав, відповідачі продовжують проживати та користуватись домоволодінням, тому відсутні будь які підстави для визнання їх такими, що втратили право користування цим домоволодінням. Суд вважає, що на правовідносини, які виникли між сторонами, положення статей 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, 405 ЦК України не поширюються. Відповідачі обґрунтовують свої заперечення з посиланням на статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу Української УРСР якими врегульований порядок виселення мешканців з житлового будинку, що був предметом іпотеки. Відповідачі зазначають, що особам, яких виселяють із свого житлового будинку, яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою цього житла. Предметом позову є визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а не виселення, тому посилання відповідачів на зазначені норми закону, якими врегульований порядок виселення є безпідставним. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Отже, відповідно до наведених норм чинного законодавства та судової практики, право власності АТ «Перший Український Міжнародний Банк»на спірне домоволодіння підлягає захисту в судовому порядку шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкод позивачу у користуванні домоволодінням. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Як випливає із вищевикладеного, [PERSON] втратила право власності на домоволодіння, а разом із ним і право користування домоволодінням як похідне від права власності. Члени її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] також втратили право користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . В п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", зазначено наступне: «Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Як було встановлено в судовому засіданні, під час укладення Іпотечного договору № 7.6/39/ [PERSON] . зобов`язалась без згоди позивача не вчиняти дій по виникненню у третіх осіб прав на предмет іпотеки, однак в порушення абз. 1 п. 3.3 зазначеного договору в 2009 році зареєструвала своє місце проживання та місце проживання членів своєї сім`ї у предметі іпотеки. Письмової згоди на вселення та реєстрацію відповідачів позивач не надавав. Позивачем надано докази того, що він є власником з підстав передбачених законом та договором, а діями відповідачів, а саме: користування власністю позивача, перешкоджання позивачу в користуванні своєю власністю, порушуються права власності позивача як власника. Суд вважає, що до вказаних правовідносин необхідно застосувати положення статей 317,319,321,386,391 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені у Постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14, від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього будинку, то припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України. Доказів укладення між позивачем та [PERSON] , та членами її сім`ї договору щодо права користування вказаним домоволодінням відповідачами до суду не надано. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Держава гарантує захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2. № 4, № 7 га № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги АТ «Перший Український Міжнародний Банк»доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved