Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування Позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов, яким висунула вимоги про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Зокрема, позовні вимоги обгрунтувала тим, що з 2004 року по лютий місяць 2017 року року проживала однією сім`єю з відповідачем, а [INFO] у них народилась донька [PERSON] . В позовній заяві вказує, що з лютого 2017 року вона разом з донькою проживає окремо від відповідача, у той час, як він у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини надає нерегулярно, незважаючи на те, що має змогу працювати і отримує пенсію. Тож, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання судового рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім цього, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати за правничу допомогу у розмірі 200,00 грн. Процесуальні дії у справі Спрощене позовне провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2019 року, якою, до того ж, у порядку ч.2 ст. 13 ЦПК України, витребувано докази щодо спроможності відповідача утримувати дитину, позаяк, це було необхідно для захисту її прав та інтересів. Позиція сторін Позивач в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлена належно, причин свого неприбуття не вказала, проте, надала письмову заяву, якою просила розглядати справу за її відсутності, паралельно висловивши позицію щодо підтримання своїх вимог. Відповідач в судове засідання також не прибув, надав заяву, із якої слідує, що він проти задоволення позову не заперечує і просить розглядати справу за його відсутності. Крім цього, відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, яким вказав, що дійсно має спільну з позивачкою доньку [PERSON] , яка наразі проживає разом з матір`ю. Проте, донька часто приїжджає до нього і він їй допомагає чим може, а тому твердження позивача про те, що він матеріально не утримує дитину не відповідають дійсності. До того ж, відповідач вказав, що не заперечує проти сплати аліментів у розмірі 1/6 частини, оскільки є інвалідом ІІІ групи, отримує пенсію в розмірі 1 564,00 грн., має на утриманні непрацездатну матір, яка часто хворіє. Крім цього, відповідач вказав, що позивач зловживає своїм правом на звернення до суду із таким позовом, сама не працює, перебуває на пенсії, не надала жодного доказу того, донька отримує належні умови для розвитку. За таких обставин, відповідач вважав, що підстав для задоволення позову у повному обсязі немає, тому просив стягувати з нього аліменти на утримання доньки у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу). Крім цього, проси суд врахувати той факт, що він надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, у підтвердження чого надав до суду відповідні квитанції. В подальшому відповідач позов визнав. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених сторонами У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши надані йому докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, встановив наступні обставини, відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки. В судовому засіданні установлено, що відповідач є батьком дитини [PERSON] , яка народилась [INFO] ( а.с. 10). Наразі дитина проживає разом з матір`ю, окремо від відповідача, що підтвердив сам відповідач, і перебуває на її утри манні. Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок батьків утримувати дитину/дітей до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок, виходячи із аналізу вказаної правової норми, стосується обох батьків, у тому числі й того з них, хто проживає окремо від дитини. При цьому, способи виконання батьками такого роду обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України). Та у цьому випадку, суд не установив наявності між сторонами домовленості щодо способів утримання їхньої спільної дитини, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі, позаяк, достовірно установив, що дитина наразі перебуває на утриманні матері. За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При заявленні вимог у частці ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, остання визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України). Тож, виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину/дітей той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом і має право вибору щодо способу їх стягнення. При цьому, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Та у будь - якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України, а також те, що розмір аліментів у жодному разі не може бути меншим від 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, задовільний стан стан здоров`я дитини та її матеріальне становище, зокрема, те, що вона проживає разом з матір`ю і перебуває на її утриманні. А також суд враховує матеріальне становище і стан здоров`я відповідача, який, зокрема, є інвалідом ІІІ групи загального захворювання безстроково, перебуває на обліку в УСЗН Арбузинської РДА Миколаївської області і отримує державну соціальну допомогу інвалідам ІІІ групи у розмірі 1 564, 00 грн. ( червень - листопад 2019 року), перебуває на обліку у лікаря - фтизіатра, має на праві власності житловий будинок, не є учасником виконавчих проваджень на даний час, не володіє транспортними засобами, на обліку в органах Пенсійного фонду України Миколаївської області не перебуває. І як наслідок, з урахуванням викладеного, з огляду на обов`язок батька утримувати свою дитину та відсутність домовленості між батьками про способи такого утримання, суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. При цьому, суд зважає на докази щодо стану здоров`я відповідача, зокрема, проте, виходить із того, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України) і не може бути меншим від 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зокрема, згідно ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", у 2019 році прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить : з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, інтереси та потреби дитини превалюють у даному, конкретному випадку, у той час, як відповідач повинен нести відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку і належного забезпечення дитини. Отже, суд, у контексті установлених фактичних обставин, із числа тих, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України, приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, що заявлений позивачем, тобто, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), що повинно становити не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. І як наслідок, цей позов підлягає до повного задоволення. При цьому, суд виходив із того, що у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. А матеріальний же стан позивача чи то факт перебування/неперебування її на пенсії, як вказував відповідач у своєму відзиві, не впливає на право отримувати аліменти на утримання дитини та визначення їх розміру, позаяк, суд враховує спроможність саме платника у кожному конкретному випадку, у той час, обов`язок утримувати дитину стосується обох батьків і звертає увагу на те, що аліменти мають чітко визначене цільове призначення щодо задоволення потреб дитини і їх розмір жодним чином не може ставитись у залежність від доходу того з батьків, з ким проживає дитина. Доводи ж того, що позивач не надала доказів про створення належних умо для розвитку дитини є неспроможними під розгляду справи про стягнення аліментів. Суд, крім того, не установив жодної із обставин, що передбачені ст. 188 СК України. При цьому, суд взяв до уваги той факт, що відповідач час від часу надає кошти на утримання дитини у розмірі близько 500,00 грн., проте, як вказано вище, ця обставина не має визначального значення для вирішення питання про стягнення аліментів, з огляду, зокрема, на установлений законом їхній мінімальний розмір ( 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). Стосовно тверджень відповідача про відсутність у нього доходів, то суд зауважує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18 вказав на те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України). Будь - яких даних про те, що інвалідність відповідача перешкоджає його працевлаштування, суд не здобув. Відповідно, суд бере до уваги цю обставину, проте, вважає її такою, що сама по собі не може вплинути на необхідність стягнення з відповідача аліментів у меншому розмірі, аніж заявлено позивачем. При цьому, жодних доказів тому, що матір відповідача перебуває на його утриманні суду надано не було, у той час, як саме по собі твердження, без застосування визначених ЦПК України засобів доказування, не є вагомим аргументом. Отже, суд не враховує цю обставину. Усі інші доводи, що викладені у відзиві відповідача на позов, є неспроможними. А отже, позов у частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача підлягає до задоволення. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду із дня пред`явлення позову, а тому у цій ситуації їх слід стягувати з 06 листопада 2019 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду та згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Тож, у цьому випадку, з урахуванням задоволення позову, він підлягає розподілу за правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, має бути покладений на відповідача. Вирішуючи дане питання, суд виходив із положень ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову, а також із того, що згідно ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" він не може бути меншим, аніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на сьогоднішній день становить 768, 40 грн. Отже, судовий збір, за такого, слід стягнути з відповідача на користь держави. Вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 200,00 грн. не може бути задоволена. Зокрема, суд виходив із того, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК). Частина 3 ст. 137 ЦПК передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В такому описі слід зазначати перелік конкретних послуг та вартість кожної послуги, або, в разі погодинної тарифікації послуг адвоката - кількість годин, витрачених на надання кожної послуги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК). У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Та у цьому випадку, вказаних вимог закону при доведенні розміру витрат на правову допомогу дотримано не було, що дає суду підстави відмовити у стягненні їх з відповідача на користь позивача. Сама по собі квитанція не може бути достатнім доказом розміру та сплати витрат з мотивів, що наведені судом вище. Тому,

Outcome: approved