Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] "Міські теплові мережі" звернувся до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що 29.02.2012 року [PERSON] "Міські теплові мережі" звертався з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за відпущену теплову енергію в період з вересня 2010 року по грудень 2011 року в сумі 2871,00 грн.. 19.03.2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було винесено судовий наказ№ 0818/2623/2012 про стягнення з відповідача суми основного боргу - 2871,00 грн., 107,30 грн. - ІТЗ. 21.12.2012 року Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 0818/13343/2012, судовий наказ № 0818/2623/2012 було скасовано. Позивач скориставшись нормами до п. 2 ч. 8 ст. 105-1 ЦПК України, звернувся до суду у позовному порядку. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач [PERSON] є власником нежитлового приміщення №101 по пр. Леніна, буд. 190 в м. Запоріжжі. Що підтверджується свідоцтвом про право власності № 1727, виданим Запорізькою міською радою 18.08.2000 р.; угодою, посвідченою [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 14.06.2001 р.; договором дарування, посвідченим [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 29.05.2009 р., р.№ 796. Позивачем було відпущено теплову енергію відповідачу за період: з вересня 2010 року по грудень 2011 року на загальну суму 2871,00 грн., що підтверджується рахунками та актами і приймання - передачі теплової енергії, надісланими на адресу відповідача. Всього за спірний період з вересня 2010 року по грудень 2011 року відповідачу було нараховано до сплати 2871,00 грн.. Крім того з січня 2012 по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по 2015 року було нараховано борг за спожиту теплову енергію в сумі 1007, 22 коп.. Просять стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість в сумі 3878 грн. 22 коп. та судовий збір в сумі 1378 грн.00 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримала в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] заявлений позов не визнав в повному обсязі та надав суду письмові заперечення, в яких просить застосувати строк позивної давності відносно заборгованості, що виникла за 2010-2011 роки в сумі 2871,00 грн., щодо заборгованості яка виникла з січня 2012 по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по 2015 року позивач заперечує, оскільки дану енергію вона не споживала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлений позов не мотивований, та не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником нежитлового приміщення №101 по пр. Леніна, буд. 190 в м. Запоріжжі. Що підтверджується свідоцтвом про право власності № 1727, виданим Запорізькою міською радою 18.08.2000 р.; угодою, посвідченою [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 14.06.2001 р.; договором дарування, посвідченим [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 29.05.2009 р., р.№ 796. В 2010-2011 роках відповідно до договору про купівлю-продаж теплової енергії в гарячій воді № 203319 від 01.09.2010 року, в приміщення №101 по пр. Леніна, буд. 190 в м. Запоріжжі, власником якого є відповідач, позивачем було поставлено теплову енергію на загальну суму 2871,00 грн.. 19.03.2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, за зверненням позивача, було винесено судовий наказ № 0818/2623/2012 про стягнення з відповідача суми основного боргу - 2871,00 грн., 107,30 грн. - ІТЗ. 21.12.2012 року Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 0818/13343/2012, судовий наказ № 0818/2623/2012 було скасовано. Відповідно до вимог ст. 264 позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Таким чином суд вважає, що з часу звернення позивача до суду з вимогою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача суми заборгованості, строк позовної давності по даній вимозі було перервано. Проте після скасування судом 21.12.2012 року винесеного раніше судового наказу, відповідно до вимог ч.3 ст.264 ЦК України перерваний строк позовної давності починається заново. В подальшому з позовом про стягнення заборгованості за спожиту теплоенергію в період 2010-2011 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 30.12.2015 року, що підтверджується копією позовної заяви наданої суду. Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки. Позивач не надав суду доказів, про те, що йому не було відомо, про ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2012 року, тому на час подання повторного позову строк позовної давності по даним вимогам сплив. Відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як було вже зазначено, позивач в своїх запереченнях неодноразово заявляв про застосування строку позовної давності. Частина 4 ст.267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином в частині вимог про стягнення з відповідача [PERSON], заборгованості за відпущену теплову енергію в період з вересня 2010 року по грудень 2011 року в сумі 2871,00 грн. необхідно відмовити. Що стосується вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в період з січня 2012 по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по 2015 року, суд виходить з наступного. Як зазначалось раніше в період 2010-2011 р. між сторонами було укладено договір про купівлю-продаж теплової енергії в гарячій воді № 203319 від 01.09.2010 року. В подальшому відповідач відмовився від споживання теплоенергії , яку постачав позивач, та прибрав з приміщення прилади опалення, про підтверджується актами від 30.06.2010 року( т. 1 арк. 181) та 21.02.2012 року (т.1 арк.171) . З даних актів складених представникам відповідача, вбачається, що під час складення акту від 30.06.2010 року в приміщенні №101 по пр. Леніна, буд. 190 в м. Запоріжжі на час складання даного акту було встановлено опалювальні прилади тип М-132 чавунні в кількості 14 секцій. З акту складеного 21.02.2012 року зазначено, що опалювальних приладів в приміщенні немає. Протягом 2010 -2013 років позивач звертався до суду з позовами про спонукання відповідача до укладення договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, разом з тим 26.04.2013 року Баришівський районний суд Київської області залишив зазначений позов без розгляду, за заявою позивача. Всі документи по укладенню договорів, акти використання теплової енергії та інші, позивач протягом 2013-2016 років направляв на адресу м. Запоріжжя буль. Шевченка б. 24 кв.39, хоча ще 07.02.2013 року ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області було встановлено , що позивач проживає на території Баришівського району Київської області в [ADDRESS]. Саме дана обставина була підставою для зміни підсудності по справі за позовом позивача про спонукання відповідача до укладення договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, та була достеменно відома відповідальним особам позивача, оскільки саме в Баришівському районному суді Київської області продовжувався розгляд згаданої справ, та саме до цього суду вони звертались з заявою про залишення позовних вимог без розгляду. Таким чином позивач не довів суду, що він своєчасно та у встановлений законом спосіб повідомляв відповідача про свої претензії. Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання», п.4 Правил користування теплової енергією, затвердженими Постановою КМУ № 1198 №1198 від 03.10.2007 року користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією. Посилання позивача на висновок викладений в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.11.2015 року по справі № 6-582 цс 15, про про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надання послуг теплопостачання, у разі якщо між сторонами склались фактичні договірні відносини, на думку суду є недоречними. Як зазначалось раніше між сторонами не тільки не склались договірні відносини, позивач намагався в судовому порядку примусити відповідача до таких відносин, крім того відповідач вчинив відповідні дії, щоб припинити такі відносини, а саме відєднав всі опалювальні пристрої та ізолював (зашив гіпсокартоном труби, по яких теплоносій поставляється до житлових приміщень в тому самому будинку). Позивач з свого боку не вчинив жодних дій для припинення не законного використання відповідачем ( якщо на думку позивача таке відбувалось) теплоносія. Позивач не звертався до відповідача з жодними претензіями, щодо неналежного ізолювання трубопроводів, чи то з претензіями про оплату теплоносія. Як встановлено раніше, достеменно знаючи про те, що позивач зареєстрований та проживає в [INFO] позивач продовжує направляти кореспонденцію на імя відповідача в м. Запоріжжя. За таких обставин суд вважає, що між сторонами не склались договірні відносини та відповідач вчинив всі необхідні дії для припинення таких відносин. Таким чином нарахування позивачем заборгованості за начебто використання позивачем теплової енергії в період з січня 2012 по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по 2015 року на думку суду є безпідставними та не мотивованими, а тому в задоволенні даних вимог також необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed