Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON], від імені якої діє законний представник опікун [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області про примусове вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. Просили вселити її разом із опікуном у квартиру [ADDRESS] (колишня назва вулиці Францева) у м. Ізюмі Харківської області у зв'язку з протидіями по вселенню та користуванню зазначеною квартирою з боку відповідача. Заборонити [PERSON] перешкоджати у подальшому [PERSON] разом із опікуном [PERSON] у здійсненні ним права користування квартирою № 8 у будинку № 1 по вул. Булгакова (колишня назва вулиці Францева) у м. Ізюмі Харківської області. До судового засідання позивач та її представник не з'явилися, відповідно поданої письмової заяви представника позивача просить розгляд справи провести без його участі. Відповідач у судове засідання також не з'явився, згідно заяви, наявної в матеріалах справи, просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа надала заяву про розгляд справи без участі представника Ізюмської міської ради. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 30 серпня 1986 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Ізюмської міської Ради депутатів трудящих Харківської області, актовий запис № 358, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ВЛ № 479581 від 30.08.1986 р. (а.с.8). Відповідно ордеру на житлове приміщення № 014707від 21.02.1991 р. видано [PERSON], з сімєю з двох чоловік на право зайняття жилого приміщення, житловою площею 28.09 кв.м., яка складається з двох кімнат за адресою: [ADDRESS], що відноситься до комунальної форми власності. (а.с.10). В період шлюбу з відповідачем позивач захворіла на тяжке психічне захворювання. У 1995 році [PERSON] була визнана інвалідом 2 групи. 17 жовтня 2001 року шлюб між сторонами розірвано, про що підтверджується свідоцтвом серії 1-ВЛ № 169717, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану міського управління юстиції 17.10.2001 р. (а.с.9). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.08.2016 р. по справі № 623/964/16-ц [PERSON] визнано недієздатною, встановлено над нею опіку, опікуном призначено [PERSON] Судове рішення набрало чинності 06 вересня 2016 року. (а.с.11). Представник зазначила, що після стаціонарного лікування відповідач не впускає [PERSON] та її у квартиру. [PERSON] вимушена оселитись у сестри [PERSON], яка мешкає у с. Чистоводівка Ізюмського району вул. Думинська. буд. 19, де тимчасово перебуває згідно довідки виконкому Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. (а.с.7). На теперішній час замки у дверях квартири змінені відповідачем, який відмовляється видати ключі позивачці. Самостійно вселитися у квартиру [PERSON] не має можливості. По даному факту звертались до поліції, зокрема заявою від 30.08.2017 р. Однак поліцією рекомендовано подавати позов до суду з приводу порушення відповідачем права в користуванні житловим приміщенням. (а.с.44,45). Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.380 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім'ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Згідно п.33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. В контексті ст. 15 ЦК України право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення, а способи захисту порушеного права прямо передбачені ст.16 ЦК України. Квартира [ADDRESS] є неприватизованою та відноситься до комунальної форми власності. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української PCP члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача. їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом. У відповідності до ст. 9 Житлового кодексу Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідач перешкоджає позивачу у користуванні житлом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом достовірно встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, які зокрема підтверджуються зверненнями позивача до правоохоронних органів. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених у справі доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що в суді знайшов підтвердження факт порушення відповідачем права позивача на житло, з огляду на що його вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні ним права користування власністю підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за звернення до суду з позовом немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого на 1 січня), тому витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 гривень суд стягує з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved