Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр знань» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що з 03.04.2006 по 21.06.2010 включно він працював на посаді генерального директора ТОВ «Центр знань» з середньомісячною заробітною платою в 2010 році 3200 грн. Вказує, що станом на день звільнення заборгованість ТОВ «Центр знань» з виплати заробітної плати [PERSON] склала 55559,48 грн. В день звільнення, 21.06.2010, ні повний, ні частковий розрахунок з [PERSON] здійснений не був. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 55559,48 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 377597,64 грн., а всього: 433157,12 грн. та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 та по день ухвалення рішення. Також, просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано строк відповідачу для подачі відзиву на позов. Так, відповідачем 08.07.2019 скеровано до суду відзив на позов, яким просить суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити в повному обсязі та застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Зокрема, вказують, що [PERSON] звільнився 21.06.2010, встановлений законодавством строк позовної давності минув 22.09.2010. Крім того, розмір заробітної плати є необґрунтованим, оскільки позивач був представником ТОВ «Центр знань» та перебував на посаді генерального директора, він перевищив межі наданих йому повноважень, порушив норми статті 238 ЦК України та п.6.3.9 Статуту ТОВ «Центр знань», оскільки самовільно нараховував собі заробітну плату, не маючи права вчиняти правочини у своїх інтересах і приймати рішення, що не належать до його компетенції. Вважає, що заявлений позивачем позов спрямований на втручання в господарську діяльність ТОВ «Центр знань». Це підтверджується тим, що процес припинення ТОВ «Центр знань» було розпочато державним реєстратором 21.05.2019, а позовна заява подана до суду представником позивача 12.06.2019. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.08.2019 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивача неодноразово уточнював позовні вимоги. Так, заявою від 28.04.2020 просив суд стягнути з відповідача борг по заробітній платі на загальну суму 470883,20 грн., оскільки станом на 03.02.2020 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становила 405892,20 грн. З 04.02.2020 по 29.04.2020 було 56 робочих днів. Таким чином, за вказаний період сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 9431,52 грн. (56 днів*168,42 грн.). З огляду на викладене, станом на 29.04.2020 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 415323,72 грн., а разом з заборгованістю по заробітній платі 470883,20 грн. Представник позивача - адвокат Шимановський А.В. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити. Суду пояснив, що тримісячний строк позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахнку при звільненні не може бути застосованим. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має компенсорний характер. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення вказаних сум без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Тобто перебіг тримісячного строку позовної давності при стягненні середнього заробітку за розрахунку при звільненні може бути розпочатим лише на наступний день після заборгованості по заробітній платі. З даному ж випадку, позивачу не виплачено жодних виплат, передбачених при звільненні, перебіг строку позовної давності в даному випадку не розпочався. В день звільнення, 21.06.2010 позивач [PERSON] був присутнім на роботі, а тому ТОВ «Центр знань» мало змогу розрахуватись з ним в повному обсязі в цей день. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю - [PERSON] уточнений позов не визнав та заперечував проти його задоволення, пояснивши, при цьому, суду, що строк позовної давності закінчився 9 років тому, і за весь час, [PERSON] жодного разу не звертався до ТОВ «Центр Знань» з вимогою розрахунку при звільненні. Також, позивач, перебуваючи на посаді генерального директора ТОВ «Центр знань» самовільно нараховував собі заробітну плату, не маючи права вчиняти правочини у своїх інтересах і приймати рішення, що не належать до його компетенції, завдав ТОВ «Центр Знань» значних збитків, а Черкаськиій планетарій історичну пам`ятку міста, довів до аварійного стану, що потребує невідкладних ремонтних робіт. І після звільнення, будучи на той момент керівником та головою правління Черкаської обласної організації Товариства «Знання» України (яка є одним з учасників ТОВ «Центр Знань», позивач не звертався до відповідача з вимогою про стягнення, та не мав до відповідача жодних претензій. І лише після звільнення його з посади керівника та голови правління Черкаської обласної організації Товариства «Знання» України, [PERSON] почав заявляти вимоги до ТОВ «Центр знань». Заслухавши думку представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно з ухвалою № 2 (п.2.1) зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Центр знань» від 29.03.2006 прот.№7 [PERSON] приступив до виконання обов`язків генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Центр знань» з 03.04.2006, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу № 11 «Про вступ на посаду генерального директора ТОВ «Центра знань» від 03.04.2006. Наказом № 9 від 21.06.2010 [PERSON] звільнено з посади генерального директора ТОВ «Центр Знань» з 21.06.2010 за угодою сторін п. 1 с. 36 КЗпП України. Згідно з довідкою № 8 від 18.06.2010, виданої [PERSON] , станом на 18.06.2010 ТОВ «Центр знань» заборгувало йому заробітну плату в сумі 55559,48 грн. Відповідно до ст. 94 КЗпП, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, враховуючи, що відповідачем не був проведений розрахунок при звільненні та не виплачена заборгованість по заробітній платі в суміі 55559,48 грн., розмір якої не заперечувався представником відповідача, вказана сума підлягає стягненню на користь позивача. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає неаступне. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначає позивач у своєму позові, при зверненні до суду, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була розрахована за період з 21.06.2010 по 31.05.2019 і становила 377597,64 грн. Станом на 03.02.2020 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становила 405892,20 грн. З 04.02.2020 по 29.04.2020 було 56 робочих днів. Таким чином, за вказаний період сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 9431,52 грн. (56 днів*168,42 грн.). З огляду на викладене, станом на 29.04.2020 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 415323,72 грн., а разом з заборгованістю по заробітній платі 470883,20 грн. Однак, суд не може погодиться з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який визначений позивачем. При цьому, суд критично оцінює і твердження сторони відповідача щодо застосування строку позовної давності в три місяці до даних правовідносин, оскільки згідно з рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 : «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1,12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином, тримісячний строк позовної давності до вимог середнього заробітку на чає затримки розрахунку при звільненні не може бути застосованим. У той же час, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача 5000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з наступних підстав. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. КЦС зауважив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує істотність та розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право, а саме 55559,48 грн., порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку він претендує, а саме 415323,72 грн. Крім того, суд звертеє увагу на те, що з моменту звільнення з роботи (2010 рік) [PERSON] не звертався до відповідача з вимогою про виплату йому нарахованої заробітної плати та не навів поважні причини, які перешкоджали йому звернутися до відповідача чи суду за захистом своїх прав. Тому, суд, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 5000 грн., враховує фактичні обставини справи, зокрема, що позивач протягом тривалого часу не звертався до роботодавця із вимогою про погашення йому заборгованості за заробітною платою (10 років), а також застосовує принцип розумності та співмірності. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України та Закону України\~"Про\~судовий збір" судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial