Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулось ПАТ КБ "ПриватБанк" з вимогами стягнути з [PERSON], на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»: заборгованість у розмірі 26 322,76 грн. за кредитним договором № б/н від 13.11.2013 року, яка складається з наступного: 186 30,77 грн. - заборгованість за кредитом; 2 302,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 389,27 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2.Генеральної угоди, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати у розмірі 263, 23 грн. Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 13.11.2013 року [PERSON], отримав кредит у розмірі 20 168,13 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач вказує, що при укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Позивач повідомляє, що відповідач станом на 24.09.2014 року має заборгованість - 26 322,76 грн. за кредитним договором № б/н від 13.11.2013 року, яка складається з наступного: 186 30,77 грн. - заборгованість за кредитом; 2 302,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 389,27 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2.Генераральної угоди. Зустрічний позов мотивовано тим, що 13 листопада 2013 року між «ПАТ КБ ПриватБанк» та [PERSON], було укладено «Генеральну угоду» про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт. Відповідач-позивач вказує, що він заперечує щодо існування кредитного договору, укладеного з ПАТ КБ «Приватбанк» 13.02.2006 року, та вказує на такі обставини: я уклав кредитний договір з КБ «Приватбанк» шляхом підписання заяви про отримання кредиту 13.02.2005 року. Цю обставину можна встановити на підставі поданої ПАТ КБ «Приватбанк» копії заяви з моїм підписом. Жодного номеру підписана мною заява не містить. Інших кредитних договорів з ПАТ КБ «Приватбанк» я не укладав. Я вважаю, що заборгованість за укладеним мною 13.02.2005р. договором відсутня. Вважаю, що сума заборгованості в розмірі 21532,8 грн. була нарахована ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі заборгованості іншої особи, оскільки у Генеральній угоді згадується інший кредитний договір, з іншими реквізитами, укладений з іншою особою. Відповідач-позивач зазначає, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт, може бути визнана недійсною відповідно до ст. 230 ЦК України «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Таким чином відповідач-позивач просить суд визнати недійсною Генеральну угоду б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредиті карт від 13 листопада 2013 року укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], На підставі ст. 230 ЦК України, якою встановлено, що якшо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин визнається судом недійсним. Представник позивача позов підтримав в повному обсязі, проти визнання зустрічного заперечував. Відповідач проти визнання первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав в повному обсязі. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: 13.11.2013 року [PERSON], отримав кредит у розмірі 20 168,13 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ( а. с. 5-30) Згідно розрахунку заборгованості за вищевказаним договором кредиту заборгованість відповідача становить - 26 322,76 грн. за кредитним договором № б/н від 13.11.2013 року, яка складається з наступного: 186 30,77 грн. - заборгованість за кредитом; 2 302,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 389,27 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2.Генераральної угоди. ( а. с. 4) Судом встановлено, що відповідачем отримано кошти за вище вказаним договором, що підтверджується заявою позичальника. ( а. с. 5) ст. 6 ЦК України встановлено, що, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України. ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. ст. 526 ЦК України встановлено, що - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться. ч.1 ст. 530 ЦК України встановлено, що - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк, якого не визначений вказівкою на подію, яка має неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із статтею 551 ЦК України у випадку, коли предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки встановлений законом, може бути збільшений у договорі. ст. 610 ЦК України встановлено, що - порушення зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. ч.1 ст.1054 ЦК України встановлено, що - за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. ст. 230 ЦК України, якою встановлено, що якшо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин визнається судом недійсним. Як вірно зазначається в п. 19 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. ст. 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. ст. 60 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що первісний позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи, та підлягає повному задоволенню, тому суд, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] ідентифікаційний номер: [NUMBER] зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»: заборгованість у розмірі 26 322,76 грн. за кредитним договором № б/н від 13.11.2013 року, яка складається з наступного: 186 30,77 грн. - заборгованість за кредитом; 2 302,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 389,27 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2.Генераральної угоди. Разом з тим вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають, судом встановлено, що твердження позивача ґрунтується лише на припущеннях жодних доказів, в обґрунтування відповідачем -позивачем обставин вказаних в зустрічному позові зокрема того, що одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення суду не надано. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 263,23 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved