Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що остання є донькою [PERSON] та [PERSON] [PERSON] являється їх сином, а [PERSON] рідним братом. Батько [PERSON] [PERSON] та його родичка [PERSON] в 1973 році на земельній ділянці [PERSON] по [ADDRESS] разом самовільно спорудили 2-х квартирний житловий будинок, а також сараї «К», вбиральну «М», гараж «Л», навіс «Л-І». Рішення виконкому Замостянської районної ради народних депутатів за № 4 від 09.01.1991 року ці споруди були прийняті в експлуатацію і доручено приймальній комісії видати акти та свідоцтва про право особистої приватної власності, а Вінницькому ОБТІ - зареєструвати будинок згідно із цим рішенням. Як свідчить довідка КП ВМБТІ від 13.10.2016 року за № 4954, видана згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 21546, буд. [ADDRESS] станом на 29.12.2012 року за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва [NUMBER] про право приватної власності на будівлі від 22.03.1991 року, виданого виконкомом райради народних депутатів на підставі рішення виконкому Замостянської районної ради народних депутатів № 4 від 09.01.1991 року. Таким чином батько позивачки при житті тримав правовстановлюючі документи на частину будинку і зареєстрував своє право власності. Однак, дані документи були ним втрачені, і при житті не відновлені. [INFO] року [PERSON] помер в м. Вінниці, актовий запис про смерть № 2505 від 22.09.1999 року у відділі РАГС Вінницької міської ради Вінницької області. Після смерті батька відкрилась спадщина, заповіту на яку він не залишив. Його спадкоємцями за законом першої черги являються [PERSON] та брат [PERSON] як діти померлого і їхня мати [PERSON], як його дружина. Будинок був споруджений батьком та його родичкою ще до одруження з матір'ю [PERSON], тому частка будинку не являється їх спільним майном подружжя, а є об'єктом особистої власності батька. Таким чином кожний з трьох спадкодавців за законом, прийняв спадщину. [PERSON] звернулася в нотаріальну контору з метою оформлення спадщини після смерті батька, і їй було відмовлено постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. від 24.10.2016 року за № 1231/02-31 і повідомлено, що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на частину домоволодіння на ім'я померлого, нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначене нерухоме майно. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] згідно заяви просили позов розглядати у їх відсутність, позов визнають у повному обсязі. Представник ВК ВМР Федчишен В.А. в судовому засідання при вирішенні позову поклався на думку суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Батько [PERSON] [PERSON] та його родичка [PERSON] в 1973 році на земельній ділянці [PERSON] по [ADDRESS] разом самовільно спорудили 2-х квартирний житловий будинок, а також сараї «К», вбиральну «М», гараж «Л», навіс «Л-І». Рішення виконкому Замостянської районної ради народних депутатів за № 4 від 09.01.1991 року ці споруди були прийняті в експлуатацію і доручено приймальній комісії видати акти та свідоцтва про право особистої приватної власності, а Вінницькому ОБТІ - зареєструвати будинок згідно із цим рішенням. Відповідно до довідки КП ВМБТІ від 13.10.2016 року за № 4954, видана згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 21546, буд. [ADDRESS] станом на 29.12.2012 року за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва [NUMBER] про право приватної власності на будівлі від 22.03.1991 року, виданого виконкомом райради народних депутатів на підставі рішення виконкому Замостянської районної ради народних депутатів № 4 від 09.01.1991 року. [INFO] року помер батько [PERSON] - [PERSON], про що 22.09.1999 року було зроблено відповідний актовий запис за № 2505, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.09.1999 року. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 45619182 від 01.11.2016 року після померлого [PERSON] у спадковому реєстрі інформація відсутня. Відповідно на запит суду від 30.11.2016 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. повідомляє, що відповідно до спадкового реєстру спадкоємці померлого [INFO] року [PERSON] до шестимісячного терміну до нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа не заводилася. [PERSON] звернулася в нотаріальну контору з метою оформлення спадщини після смерті батька, і їй було відмовлено постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. від 24.10.2016 року за № 1231/02-31 і повідомлено, що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на частину домоволодіння на ім'я померлого, нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначене нерухоме майно. Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК України 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки батько позивача [PERSON] помер [INFO] року, тобто до 01.01.2004 року, до виниклих правовідносин слід застосовувати положення та норми ЦК УРСР 1963 року. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч.1 ст. 529 ЦК УРСР). Зі змісту статті 549 ЦК УРСР, встановлено, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Нормами ст.ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Зі змісту статті 182 ЦК України випливає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими правами та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяження. Судом встановлено, що померлий [PERSON] за життя не отримав відповідних правовстановлюючих документів та не здійснили державну реєстрацію права власності на квартиру в [ADDRESS], а відтак державний нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину позивачу у зв'язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на квартиру та не проведена державна реєстрація права власності на вищевказане спадкове майно. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права виникають із дій осіб, що передбачені актами, цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання або оспорювання і у випадку невизнання права особи, вона згідно вимог ст. 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права особи є визнання такого права. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 524, 525, 529, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 11, 15, 328, 1217, 1218, 1261-1265, 1268 ЦК України, керуючи ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

Outcome: approved