Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Ідея Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 16.02.2021 року приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М. було видано виконавчий напис №7970, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість у розмірі 35112,62 грн. 18.03.2021 року старшим державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко А.О. відкрито виконавче провадження № 64848361. Позивач вважає, що вчинення виконавчого напису здійснено з порушенням чинного законодавства, а саме з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, провадження щодо виконання зазначеного виконавчого напису є неправомірним, а тому такий виконавчий напис має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Позивач зазначає, що оспорюваний виконавчий напис № 7970 від 16.02.2021 року містить безпідставно нараховану плату за обслуговування Договору кредиту та страхування № Z62.00608.005672124 від 06.09.2019 року, а саме за період з 06.09.2019 року по 03.03.2021 року відповідачем з рахунку позивача за період з 06.09.2019 року по 03.03.2021 року списано 13 913,57 грн. у рахунок погашення плати за обслуговування Договору кредиту та страхування № Z62.00608.005672124 від 06.09.2019 року. Жодної вимоги щодо дострокового повернення частини позики, що залишилася за договором кредиту та страхування № Z62.00608.005672124 від 06.09.2019 року позивач не отримував. Таким чином, відповідач станом на 16.02.2021 року не мав права примусово стягувати з позивача 16 460, 93 грн. строкового основного боргу, 115, 16 грн. строкових процентів. Згідно постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. по справі № 826/20084/14 визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, зокрема, в частині доповнення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», у якому знаходився пункт 2 вищевказаного переліку. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, касаційну скаргу по даній справі залишено без задоволення, Постановою Великої палати Верховного суду Верховного суду від 20.06.2018 року відмовлено в задоволені заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Таким чином, на час вчинення виконавчого напису № 7970 від 16.02.2021 року приватний нотаріус не мав повноважень на вчинення таких дій. На підставі викладеного позивач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 7970 від 16.02.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості у розмірі 35112,62 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.04.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.04.2021 року забезпечено позов шляхом зупинення стягнення за виконавчим провадженням № 64848361, відкритим старшим державним виконавцем Деснянського районного Відділу ДВС Дяченко А.О. 18.03.2021 року, на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. від 16.02.2021 року № 7970 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» грошових коштів у розмірі 35112, 62 грн. до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили. 15.06.2021 року від приватного нотаріуса КМНО Остапенка Є.М. до суду надійшли Письмові пояснення третьої особи, відповідно до яких зазначено, що нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. 16.02.2021 року до приватного нотаріуса звернувся представник за довіреністю AT «Ідея Банк» Карпець Ю.В., із заявою про вчинення виконавчого напису від 12.02.2021 р. № 12.4.2/18959, до якої було надано всі необхідні та передбачені законодавством України документи для вчинення виконавчих написів. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що постановою Київського апеляційного адміністративного руду від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, визнано незаконною та не чинною з моменту її прийняття постанову - Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662. Також, позивач стверджує, що на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Проте ці ствердження позивача не відповідають дійсності. Більше того, позивач не прийняв до уваги той факт, що Ухвалою Вищого адміністративного суду країни від 06.03.2017 року по справі № 826/20084/14 дію постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було зупинено до закінчення касаційного розгляду. Більше того, Постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» в поточній редакції (яка діяла і на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису - 16.02.2021 року) містить пункт 2, яким передбачено, що: для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про погашення заборгованості. Крім того, приватний нотаріус зазначає, що нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданих документах, але не визначає та не перевіряє її розмір. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обгрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному вище Переліку документів. Щодо твердження позивача про те, що жодних повідомлень від банку до нього не надходило, приватний нотаріус зазначає, що воно є хибним та підлягає спростуванню, так як в матеріалах нотаріальної справи наявне Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, відміткою поштового відділення зв`язку від 16.01.2021 р., де адресатом є [PERSON] , в якому наявні відмітки «вручено», «особисто» та навпроти помітки «Розписка в одержанні» також наявний підпис. Жодного порушення процедури вчинення виконавчого напису не було, оскільки для вчинення виконавчого напису обов`язковою умовою є лише надіслання вимоги про усунення порушень кредитних зобов`язань і наявність відмітки поштового зв`язку про її відправлення, а не одержання, оскільки боржники як правило відмовляються від одержання кореспонденції від свої кредиторів. Отже, АТ «Ідея Банк» були подані всі необхідні документи для вчинення мною виконавчого напису, які в повному обсязі, відповідають вимогам чинного законодавства та підтверджують безспірність заборгованості. На підставі викладеного, приватний нотаріус КМНО Остапенко Є.М. просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 05.07.2021 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що АТ «Ідея Банк» не погоджується з вищезазначеним позовом, вважає його надуманим, безпідставним та необгрунтованим, натомість виконавчий напис, вчинений 16.02.2021 року приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М. за №7970, таким, що в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає виконанню, підтвердженням чого є наступне. На момент укладення Кредитного договору законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування, умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості. На підставі положень чинного законодавства АТ «Ідея Банк» звернулось до приватного нотаріуса КМНО Остапенка Є.М. з заявою від 12.02.2021 року про вчинення виконавчого напису про стягнення з [PERSON] 33212,62 грн. боргу за Кредитним договором та витрат на його вчинення в сумі 1900,00 грн. Відповідно до п. 3.2. Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. 09.01.2021 року АТ «Ідея Банк» надіслало позивачу вимогу від 04.01.2021 року про усунення порушення кредитних зобов`язань на адресу зазначену в Кредитному договорі, за допомогою якої позивач був повідомлений про те, що в нього наявна заборгованість згідно Кредитного договору, вказано розмір заборгованості, а також з чого вона складається. Попереджено також про можливість стягнення боргу шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або іншим способом на власний вибір відповідача у випадку її непогашення в тридцяти денний строк з дня направлення відповідної вимоги. Так, серед документів для вчинення виконавчого напису було надано рекомендоване повідомлення про вручення 16.01.2021 року [PERSON] поштового відправлення з відміткою вручено особисто, яким було надіслано вимогу з додатками. Крім того, твердження позивача щодо чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 суперечать дійсному змісту постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14, якою не визначено моменту з якого втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року, внаслідок чого така втрачає чинність в загальному порядку, встановленому законом для нормативно-правових актів. Резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14 не містить відомостей про те, з якого саме моменту втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662, внаслідок чого така, як вже вказувалося, втрачатиме чинність в загальному порядку, а саме відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 року №32/5. Відтак, зважаючи на те, що спірний виконавчий напис вчинено до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662, яка залишається чинною по сьогоднішній час, то відсутні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. На підставі викладеного, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 19.07.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 19.07.2021 року від представника позивача - [PERSON] - до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що у своєму відзиві відповідач неодноразово посилається на норму права, яку визнано незаконною та не чинною, згідно постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14, а саме пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, на підставі виконавчих написів нотаріусів (розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин»), який був доповнений відповідним пунктом постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року. Позивач не погоджується з наведеними вище твердженнями відповідача, зазначає, що тлумачення норм права наведене у відзиві на позовну заяву суперечить основоположній системі стримувань та противаг, оскільки ставить у залежність строк набрання чинності рішенням суду від дій органу державної реєстрації. Постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 втратила чинність, зокрема, в частині внесення змін, до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, шляхом доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин з моменту винесення постанови Київського апеляційного адміністративного суду по справі № 826/20084/14, а саме з 22.02.2017 року». Позивач зазначає, що постанова Верховного суду від 23.01.2020 р. по справі № 355/1214/16-ц жодним чином не підтверджувала чинність Постанови КМУ № 662 від 24.11.2014 р., більш того дана справа стосувалась виконавчого напису від 05 серпня 2016 року № 556 , тобто у вищезазначеній справі правовідносини виникли до набрання чинності постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі № 826/20084/14. Таким чином, на час вчинення виконавчого напису № 7970 від 16.02.2021 року приватний нотаріус не мав повноважень на вчинення таких дій. До аналогічних висновків приходить Верховний суд у постанові по справі 172/1652/18 від 21 жовтня 2020 року, з яких вбачається дія постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник відповідача - АТ «Ідея Банк» - в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Остапенко Є.М. - в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - старший державний виконавець Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко А.О. - в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 16.02.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 7970, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості у розмірі 1835112,62 грн. 18.03.2021 року старшим державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко А.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64848361. 31.03.2021 року старшим державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко А.О. винесено постанову про арешт коштів боржника. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року за наслідками розгляду цивільної справи № 756/7916/15-ц. Позивач зазначає, що вищевказаний виконавчий напис було вчинено з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки виконавчий напис був вчинений на договорі, який нотаріально не посвідчений, що, на думку позивача, є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В оспорюваному виконавчому написі, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., посилається на ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та на п. 2 Переліку за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172. Згідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 затверджений Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України яким повинен керуватись нотаріус. Пунктом 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172. Постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 було залишено без змін. З огляду на викладене, на день вчинення виконавчого напису, редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Пункт 1 зазначеного Переліку, в чинній на день вчинення виконавчого напису редакції, регламентує, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, є порушенням вимог ст. 87 Закону України "Про нотаріат", Постанови КМУ №1172 від 29.06.1999, а тому такий виконавчий напис виконанню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved