Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Солар Стальконструкція» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку з тих підстав, що як стверджує, у період з 03 липня 2017 року по 11 листопада 2019 року він працював на посаді бетоняра будівельно-монтажного відділу ТОВ "Солар Стальконструкція". 11 листопада 2019 року його було звільнено із даної посади за згодою сторін, на що підприємстві видано наказ №506 та вчинено відповідний запис у трудовій книзі. В цей же день йому було видану трудову книжку. За період роботи на підприємстві він не використав жодного дня щорічної основної відпустки, а тому станом на день звільнення залишок невикористаних ним щорічних відпусток складає 56 днів, а саме: 24 дні за період роботи з 03.07.2017 р. по 02.07.2018р.; 24 дні за період роботи з 03.07.2018р. по 02.07.2019р.; 8 днів в за період роботи з 03.07.2019 по 11.11.2019 р. У день його звільнення 11 листопада 2019 року відповідач не провів належного розрахунку з ним, як того вимагає КЗпП України, хоча в цей день він був присутній на робочому місці. 02.12.2019 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою, у якій просив здійснити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно листа-відповіді від 10.01.2020 року відповідач зазначає, що здійснив усі виплати при звільненні, однак дане твердження є не вірним та не підтверджене жодним належним доказом. Згідно інформації з реєстру застрахованих осіб, виписка форми ОК-5 від 22.01.2020 року у листопаді 2019 року [PERSON] нараховано 12295,52 грн. заробітної плати. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб, виписка форми ОК-5 від 22.01.2020 року, за останні 12 місяців, що передували звільненню, [PERSON] було нараховано заробітної плати 272 291,99 грн. (жовтень 2019 р. 33759,01 грн. + вересень 2019 р. 21806,81 грн. + серпень 2019 р. 26070,82 грн. + липень 2019 р. 13849,99 грн. + червень 2019 р. 50241,02 грн. + травень 2019 р. 28080,19 грн. + квітень 2019 р. 35720,10 грн. + березень 2019 р. 6283,23 грн. + лютий 2019 р. 27294,50 грн. + січень 2019 р. 10168,16 грн. + грудень 2018 р. 15295,16 грн. + листопад 2018 р. 3723,00грн.). Отже, сума компенсації за невикористані відпустки становить 41776 грн. (сорок одна тисяча сімсот сімдесят шість гривень), виходячи з такого розрахунку: 41776 грн.= 272291,99 грн./365 днів х 56 днів. Таким чином, на момент звільнення загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем із належних йому виплат склав 41776 грн. Кількість днів затримки виплати відповідачем нарахованих сум, належних [PERSON] при звільненні, складає 62 робочих днів з 12.11.2019 р. по 10.02.2020 р. Відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб (виписка форми ОК-5 від 22.01.2020 року) нарахована заробітна плата позивачу за останні два календарні місяці роботи становить 55 565,82 грн. (за жовтень 2019 р. 33759,01 грн; за вересень 2019 р. 21806,81 грн.). Позивачем за останні два календарні місяці роботи відпрацьовано 43 дні (22 дні у жовтні та 21 день у вересні). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 1292 грн. (55565,82 грн. /43дні). З цього слідує, що станом та 10.02.2020 року, крім заборгованості за невикористану відпустку у сумі 41 776 грн., згідно із ст. 117 КЗпП України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток позивача за період затримки розрахунку з дня звільнення, 11.11.2019 року по день звернення до суду у розмірі 80104 грн., який складається із наступних сум: за лютий 2020 року 7752 грн. (1292 грн.х 6 днів); за січень 2020 року 27132 грн. (1292 грн.х 21день); за грудень 2019 року 27132 грн. (1 292 х 21 день); за листопад 2019 року 18088 грн. (1292 х 14 днів). Оскільки позивачу не відомо остаточної дати прийняття судом рішення за даним позовом, то розрахунок середнього заробітку за період затримки виплат з дня звільнення (77520 грн.) здійснено по дату подачі позову до суду, тобто по 10.02.2020 року. Просить стягнути з ТОВ «Солар Стальконструкція» (код ЄДРПОУ 38677882, адреса 49094, вул.Набережна Перемоги, 36А, м. Дніпро) на користь [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ): заборгованість із грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 41 776 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 80104 грн. Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає позовні вимоги не обгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності та не підлягають задоволенню з наступних причин. Згідно розрахунку середнього заробітку, таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам» до Додатку 4 Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Форма Д 4 (місячна) (копії - додаються), який прийнято Державною фіскальною службою, що підтверджується відповідними квитанціями, позивачу в період роботи в з 03.07.2017 р. по 11.11.2019 р. компенсовані кошти за використання щорічних основних відпусток, а залишок невикористаної щорічної основної відпустки в кількості 16 календарних днів, компенсовано (без урахуванням податків) при звільнені, а саме: 1) 4 календарних дні з 02.01.2018 р. по 05.01.2018 р. період розрахунку з 03.07.2017 р. по 31.12.2017 р. нарахована загальна сума нарахувань - 509,24 грн.; 2) 18 календарних днів з 13.08.2018 р. по 31.08.2018 р., період розрахунку з 01.08.2017 р. 31.07.2018 р.. загальна сума нарахувань - 2 331,72 грн.; 3) 2 календарних дні з 01.09.2018 р. по 02.09.2018 р., період розрахунку з 01.09.2017 р. по 31.08.2018 р. - загальна сума нарахувань 259,08 грн.; 4) 3 календарних дні з 29.12.2018 р. по 31.12.2018 р., загальна сума нарахувань - 518,91 грн.; 5) 14 календарних днів з 01.01.2019 р. по 16.01.2019 р. за період роботи з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р., загальна сума нарахувань - 2 421,58 грн.; 6) Згідно відомості розрахунку виплат від 12.11.2019 р. за 16 календарних днів не використаної відпустки позивачу виплачена компенсація при звільнені в сумі 9 897,90 грн. (дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто сім гривень 90 коп,). Отримання позивачем грошових коштів підтверджується: 1. Відомістю розподілу виплат ТОВ «Солар Стальконструкція», проведеною ПАТ КБ «ПриватБанк» 04.01.2018 р. та розрахунковим листом, що містять інформацію про оплату відпустки з 02.01.2018 р. по 05.01.2018 р., сума нарахованих грошових коштів - 509,24 грн. Загальна сума отриманих позивачем грошових коштів за цей період складає 409,94 грн. (509,24 - 19,5%). 2. Відомістю розподілу виплат ТОВ «Солар Стальконструкція», проведеною ПАТ КБ «ПриватБанк» 13.08.2018 р. та розрахунковим листом, що містять інформацію про оплату відпустки з 13.08.2018 р. по 31.08.2018 р., сума нарахованих грошових коштів - 2 331,72 грн. Загальна сума отриманих позивачем грошових коштів за цей період складає 1 877,03 грн. (2 331,72 - 19.5%). 3. Відомістю розподілу виплат ТОВ «Солар Стальконструкція», проведеною ПАТ КБ «ПриватБанк» 04.10.2018 р. та розрахунковим листом, що містять інформацію про оплату відпустки з 01.09.2018 р. по 02.09.2018 р., сума нарахованих грошових коштів - 259.08 грн. Загальна сума отриманих позивачем грошових коштів за цей період складає 208.56 грн. (259,08 - 19,5%). 4. Відомістю розподілу виплат ТОВ «Солар Стальконструкція», проведеною ПАТ КБ «ПриватБанк» 22.12.2018 р. та розрахунковим листом, що містять інформацію про оплату відпустки з 29.12.2018 р. по 31.12.2018 р., сума нарахованих грошових коштів 518,91 грн. та оплати відпустки з 01.01.2019 р. по 16.01.2019 р. сума нарахованих грошових коштів 2 421,58 грн. Загальна сума отриманих позивачем грошових коштів за цей період складає 2 367,10 грн. (2 421,58 + 518,91 - 19,5%). 5. Відомістю розподілу виплат ТОВ «Солар Стальконструкція», проведеною ПАТ КБ «ПриватБанк» 12.11.2019 р., та розрахунковим листом, що містять інформацію про оплату компенсації за невикористані 16 днів щорічної відпустки, сума нарахованих грошових коштів 12 295,52 грн. Загальна сума отриманих позивачем грошових коштів за цей період складає 9 897,90 грн. (12 295,52 грн. - 19,5%). Отже, загальна кількість днів щорічної оплачуваної відпустки за період роботи позивача на підприємстві з 03.07.2017 р. по 11.11.2019 р. складає 57 календарних днів, сума виплачених грошових коштів 14 760,53 грн. (409,94 +1877,03 + 208,56 + 2 367.10 + 9 897,90). Тому, у зв`язку з тим, що позивачу в повному обсязі виплачені кошти за щорічну відпустку в тому числі виплачена компенсація за не використані дні щорічної відпустки при його звільнені, а також здійснені всі розрахунки, передбачені чинним законодавством, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості із грошової компенсації за не використану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Просять у позові відмовити. Представник позивача зазначає, що позивачу було виплачено 14 760,5 грн. грошових коштів, однак дані кошти не можливо ідентифікувати, як кошти за період відпусток виходячи з наступного. Так ст. 10 Закону України «Про відпустки» та ст. 79 КЗпП передбачено: - черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), доводиться до відома всіх працівників; - при складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку; - конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Отже, про дату початку щорічної відпустки відповідач зобов`язаний був письмово повідомити позивача не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком терміну. Якщо ж графік відпусток у відповідача відсутній або позивач не бажав іти відпустку у встановлений графіком термін, то згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про відпустки», він мав подати відповідну письмову заяву на ім`я керівника. Однак до свого відзиву відповідач не додав належного графіку відпусток із підтвердженням, що позивач ознайомлений з таким графіком, заяв позивача про надання йому таких відпустки, наказів про відпустку, табеля обліку робочого часу. Це свідчить про необґрунтованість доводів відповідача щодо використання позивачем належних йому днів основної відпустки. Згідно заперечень на відповідь на відзив графік відпусток на підприємстві відповідача ведеться згідно з чинним законодавством. Обов`язок доведення даного графіку покладено на старшого будівельника (майстра будівельного майданчику), який відповідає за організацію робочого процесу на будівельному майданчику, та всі організаційні питання, що виникають в процесі взаємовідносин підлеглих йому працівників та роботодавця. Відповідно до даних, що збереглися та містяться у відділі управління персоналом, позивачеві за час роботи на їхньому підприємстві, щорічна відпустка надавалася тричі. Дана інформація внесена до відповідних графіків. Оскільки, до графіків відпусток внесені особисті данні та дати відпусток інших працівників підприємства, інформація щодо яких є конфіденційною, тому надають витяги графіків відпусток, які стосуються безпосередньо позивача, а саме: витяг з графіку відпусток за 2018 рік; витяг з графіку відпусток за 2019 рік. Щодо заяв позивача про надання відпустки, відповідні заяви не збереглися у зв`язку із закінченням строку зберігання, визначеного в 1 рік п. 515 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 12.04.2012 № 578/5, тому надати їх для ознайомлення немає можливості. За період роботи на підприємстві відповідача позивач тричі перебував у щорічній оплачуваній відпустці у наступні періоди, що підтверджується відповідними наказами: наказ № ССК00000082, період відпустки з 02.01.2018 р. по 05.01.2018 р.; наказ № ССК00000180, період відпустки з 13.08.2018 р. по 02.09.2018 р.; наказ № ССК00000592, період відпустки з 29.12.2018 р. по 16.01.2019 р. У робочий час працівник виконує свої обов`язки, перебуваючи на будівельному майданчику, відповідальність за роботи на якому лежить на старшому будівельникові (майстрові будівельного майданчику). Саме він здійснює контроль та облік робочого часу працівників підприємства, і подає відповідні звіти про кількість відпрацьованого часу працівником чи/бо кількість виконаних робіт, за результатами яких здійснюється нарахування заробітної плати відповідному працівнику. Згідно даних, переданих старшим будівельником до відділу управління персоналом, складається табель обліку робочого часу. Оскільки до табелю обліку робочого часу внесені особисті данні інших працівників підприємства, інформація щодо яких є конфіденційною, тому надали витяги табелів робочого часу, які стосуються безпосередньо позивача, а саме: витяг з табелю робочого часу за період з 01.08.2018 р. по 31.08.2018 року; витяг з табелю робочого часу за період з 01.12.2018 р. по 31.12.2018 року; витяг з табелю робочого часу за період з 01.09.2018 р. по 30.09.2018 року; витяг з табелю робочого часу за період з 01.01,2018 р. по 30.01.2018 року; витяг з табелю робочого часу за період з 01.01.2019 р. по 31.01.2019 року. З наданих витягів можна встановити, що позивач у зазначені вище періоди перебував у щорічних відпустках та отримав відповідні виплати, що підтверджено належними доказами, доданими відповідачем у свої запереченнях до суду раніше. Кошти отримані позивачем при звільненні, являються компенсацією за невикористану відпустку у кількості 16 календарних днів, які позивач не використав за час своєї роботи на підприємстві. Всі розрахунки за виконану роботу, були проведені з працівником раніше на підставі наданих відомостей старшим будівельником. Вважають необґрунтованими позовні вимоги, що відповідач заперечував наданню позивачу відпусток чи якимось іншим чином перешкоджав цьому. Позивач не довів обставин невикористання ним відпусток та факту не надання їх роботодавцем, а також компенсації роботодавцем за частину невикористаної відпустки. В подальшому позивач збільшив свої позовні вимоги з тих підстав, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлений рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Із наданих відповідачем до матеріалів справи № 126/346/20 документів не вбачається здійснення відповідачем виплати позивачу у день звільнення заробітної плати за період з 01.11.2019 року по 11.11.2019 року. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача: заборгованість із грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 41 776 три.; заборгованість із заробітної плати за період з 01.11.2019 року по 11.11.2019 року; середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день прийняття рішення по справі №126/346/20. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно наказу № 187-к від 30.06.2017 року позивач 03.07.2017 року прийнятий на посаду бетоняра будівельно-монтажного відділу. Як видно з наказу № 506 від 11.11.2019 року з 11.11.2019 року позивач звільнений з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Частиною 1 ст.75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. За період роботи на підприємстві відповідача він не використав жодного дня щорічної основної відпустки, а тому станом на день звільнення залишок невикористаних ним щорічних відпусток складає 56 днів, а саме: 24 дні за період роботи з 03.07 2017 р. по 02.07.2018р.; 24 дні за період роботи з 03.07.2018р. по 02.07.2019р.; 8 днів в за період роботи з 03.07.2019 по 11.11.2019 р. Згідно до ч.1 статті 83 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до частини першої ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У день його звільнення 11 листопада 2019 року відповідач не провів належного розрахунку з позивачем, як того вимагає КЗпП України, хоча в цей день той був присутнім на робочому місці. Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст.ст. 12 ч.3, 60, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належних та допустимих доказів (графіків відпусток, доведених до позивача у встановленому законом порядку, заяв позивача про надання відпусток і т.ін.) про те, що позивач за час роботи у відповідача був у передбаченій законодавством черговій щорічній оплачуваній відпустці відповідач суду не надав. Як видно з наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача за два останніх повних місяці роботи перед звільненням становила 22365 грн.24 коп. (44730:2). Середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці перед звільненням, розрахована відповідно до п.п. 5, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з наступними змінами становить 1292 грн. Залишок невикористаних позивачем щорічних відпусток складає 56 днів, а саме: 24 дні за період роботи з 03.07.2017 р. по 02.07.2018 р.; 24 дні за період роботи з 03.07.2018 р. по 02.07.2019 р.; 8 днів в за період роботи з 03.07.2019 по 11.11.2019 р. Тому компенсація за невикористані відпустки становитиме 41 776 гривень (56 х 1292) за період роботи з 03.07.2017 по 11.11.2019 року. Середній заробіток за час затримки розрахунку становитиме 219 640 грн. (1292 х 170). Розмір не отриманої позивачем заробітної плати за листопад 2019 року становить 7752 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVTN AND OTHERS v. UKRAINE. № 4909/04, § 58, ССПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.10, ст.11 ч.2, ч.1 ст.ст.24, 76, 77, 79,ст. 83 ч.1 Закону України «Про відпустки»,

Outcome: approved