Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 25 травня 2015 року між нею та [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, а також стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, мотивуючи свої вимоги тим, що дитина проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог посилається на те, що 25 травня 2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] в Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, запис №585. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка мешкає з нею та знаходиться на її утриманні. Шлюбні відносини з відповідачем не підтримує з серпня 2016 року. Сімейне життя не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на життя. Спільне господарство не ведеться, проживають окремо один від одного. На утримання дитини відповідач матеріальну допомогу не надає. Крім того зазначає, що відповідач працездатний. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище «[PERSON]». Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання дитини не заперечував, в частині стягнення аліментів на утримання дружини просив відмовити. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 травня 2015 року сторони зареєстрували шлюб у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстицї, про що зроблено відповідний актовий запис №585, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим 29.05.2015 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстицї /а.с.5/. Від спільного життя сторони мають дочку [PERSON], [INFO] /а.с.6/. Судом встановлено, що дитина [PERSON] проживає з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] /а.с.7/. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують. Ухвалою суду від 12.01.2017 року сторонам по справі був наданий строк для примирення один місяць, проте сторони не примирились та примирення вважають неможливим. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд вважає, що збереження сім'ї сторін є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання її та дитини з боку батька дитини порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини та дружини підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні аліментів суд враховує: 1/ стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2/ стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3/ наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4/ інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ст. 183 ч. 1 СК України частка заробітку /доходу/ матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За змістом ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до частин 1 та 2 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, які будуть стягуватися як аліменти на утримання дитини, суд виходив з того, що відповідач визнав позовні вимоги в цій частині і погодився сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Хоч стороною відповідача не визнається вимога про стягнення з нього аліментів на утримання дружини, суд вважає, що така позовна вимога є обґрунтованою та законною, зважаючи на те, що дитина проживає разом з позивачем, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і самостійного заробітку не має, а також те що у суду відсутні підстави вважати, що у відповідача немає змоги надавати допомогу матері своєї дитини, яка доглядає за останньою. Ураховуючи, що дитина проживає спільно з матір'ю, яка нею опікується постійно, і об'єктивно несе більші витрати на її утримання, та ураховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їх дочки належить визначити в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.11.2016 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на утримання позивача в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця до досягнення дитиною трирічного віку, відповідно до положень ст. 84 СК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial