Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.10.2020 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просить: - визнати незаконним та скасувати наказ Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.09.2020 р.№267 про звільнення позивача з займаної посади; - зобов`язати Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України поновити на посаді прибиральника службових приміщень війського містечка 27 з 16.09.2020 року та допустити до фактичного виконання посадових обов`язків; - стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (код ЄДРПОУ 214978319) на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 7970,16 грн., з 16.09.2020 р. по 19.10.2020 р., а починаючи з 19.10.2020 р. по день ухвалення рішення по 241,52 грн. за кожен наступний день вимушеного прогулу. - стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (код ЄДРПОУ 214978319) на її користь грошові кошти за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2020 по 30.09.2020 в розмірі 3381,28 грн. - стягнути судові витрати. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, згідно наказу начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2012 №18 позивача було прийнято на роботу на посаду прибиральника службових приміщень військового містечка 27 квартирно-експлуатаційного відділу. Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності міністерства оборони та Генерального штабу збройних сил України від 15.09.2020 №267 позивача [PERSON] звільнено з роботи за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 16.09.2020. Копію наказу про звільнення від 15.09.2020 №267 позивач [PERSON] отримала 06.10.2020. Як зазначає позивач, відповідач повинен сплатити грошові кошти, які підлягають стягненню за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2020 по 30.09.2020, оскільки відповідачем 30.09.2020 на її картку перераховано 2868,321 грн., а звільнена вона була 16.09.2020, тобто проведення з позивачем повного розрахунку здійснено із запізнення на 14 днів, що є порушенням її права на своєчасне одержання винагороди за працю. Також позивач зазначає, що відповідачем її було незаконно звільнено з роботи, відповідачем не було її повідомлено про дату та час прогулу. У зв`язку з тим, що відповідач незаконно звільнив позивача за прогули, не провів повний розрахунок при звільненні позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 06.01.2021р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.03.2021 від відповідача Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача посилається на наступне. Так, позивача було прийнято на роботу до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України на посаду прибиральника. До моменту накладання дисциплінарного стягнення до позивача, нею неодноразово були порушені вимоги трудової дисципліни, що встановлено та зафіксовано відповідними посадовими особами Збройних Сил України. Крім зазначених рапортів представниками Військової служби правопорядку ЗСУ подавалися й інші рапорти, які свідчать про невиконання своїх службових обов`язків позивачем. Так, з метою попередження порушень позивачем трудової дисципліни, з нею неодноразово проводились профілактичні бесіди, проте вони не надали позитивних результатів, а скарги щодо невиконання позивачем своїх обов`язків продовжували надходити. Додатком до наказу начальника Центру від 26.12.2019 №535 «Про організацію служби військ і бойового навчання в Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ на 220 рік» встановлено Розпорядок роботи військовослужбовців та працівників управління. Згідно казаного розпорядження встановлено 5-ти денний робочий тиждень, з початком роботи о 09:00 год. Та кінцем робочого дня о 18:00 год. Крім того представник відповідача зауважує, що на адресу відповідача надійшов лист від Головного управлінні Військової служби правопорядку ЗСУ, №306/мтз/5898 від 20.08.2020, в якому значиться, що 14.08.2020 та в період з 17.08.2020 по 20.08.2020 прибирання службових кабінетів та місць загального користування першого поверху будівлі №5 військового містечка 27 працівницею [PERSON] не здійснювалось у зв`язку з її відсутністю на робочому місці 14.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020, 19.08.2020 та 20.08.2020. Внаслідок чого, 31.08.2020 начальником Центру полковником Працковим С.А., відповідно до ст.149 КЗпП України, в присутності завідуючої господарством [PERSON] та прибиральниць [PERSON] та [PERSON] було запропоновано прибиральниці [PERSON] надати пояснення стосовно відсутності на робочому місці 14,17,18,19,20 серпня 2020. Проте [PERSON] відмовилась надати пояснення з приводу порушених питань. Документів, що підтверджують поважність причин відсутності на робочому місці не надала. Крім того, з приводу порушеного вище питання, на ім`я начальника відділу КЕВ Центра полковника Бацмана О.М. від завідуючого господарством [PERSON] було надано пояснювальну записку, в якій теж значилось про відсутність без поважних причин на робочому місці працівниці [PERSON] протягом 14,17,18,19,20 серпня 2020. Внаслідок чого, 07.09.2020 за вх.№6570 полковником Бацманом О.М. подано рапорт на ім`я начальника Центру з клопотанням щодо застосування дисциплінарного стягнення до працівниці [PERSON] . Беручи до уваги всі обставини, що виникли, ступінь тяжкості вчиненого проступку, зважаючи що [PERSON] відмовилась надавати пояснення за фактами вчинених правопорушень, до останньої було застосовано дисциплінарне стягнення «звільнення». На підставі наказу Начальника Центру від 11.09.2020 №369 до позивача застосовано дисциплінарне стягнення - звільнення з роботи за прогул, без поважних причин, 14.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020. Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності міністерства оборони та Генерального штабу збройних сил України від 15.09.2020 №267 позивача [PERSON] звільнено з роботи за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 16.09.2020. З даним наказом про звільнення, [PERSON] в присутності завідуючої господарством та прибиральників, відмовилась ознайомлюватись, про що було складено відповідний Акт. А тому, твердження позивача про те, що їй не було надано наказ для ознайомлення, не відповідають дійсності. На підставі викладеного, представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову. 29.06.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно якої позивач зазначає, що відповідач посилається на систематичність порушення вимог трудової дисципліни, проте, за правовим змістом вказаної матеріальної норми, під систематичністю розуміється застосування дисциплінарних заходів за два і більше випадки невиконання службових обов`язків, за що передбачена інша норма застосування звільнення - п.3 ч.1 ст.40 КЗпП, яку відповідач не застосував при звільненні. Оскільки позивач не притягувалась до дисциплінарного стягнення, то відповідно братись до уваги вони не можуть. Щодо твердження відповідача про відсутність [PERSON] на робочому місці, позивач зазначає, про наступне. Так, позивач була звільнена за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП - прогул, без поважних причин, а саме за відсутність на робочому місці 14.08.2020 та з 17.08.2020 по 18.08.2020. Позивач зауважує на тому, що відповідно ст.148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Таким чином, дисциплінарне стягнення не застосовується щодо відсутності на роботі 14.08.2020, оскільки до винесення Наказу про звільнення пройшло більше одного місяця. В даний період діяли карантинні обмеження. 13.08.2020 позивач попередила завідуючу господарством [PERSON] , що погано себе почуває, про що написала заяву на відпустку за власний рахунок на 5 днів, яку віддала, як зазвичай [PERSON] 14.08.2020 Наказом начальника Військової служби правопорядку у ЗСУ за №111 було відправлено на самоізоляцію 16 осіб. 19.08.2020 позивач вийшла на роботу та виконала свої обов`язки, але в кінці робочого дня знову відчула погіршення і 20.08.2020 звернулась до лікаря, яким було відкрито цього ж дня лікарняний, яким було визначено, що до роботи треба приступати 29.08.2020. 29.08.2020 та 30.08.2020 були вихідні дні, а 31.08.2020 позивач вийшла на роботу і надала завідуючій господарством лікарняний лист, яка відмовилась його приймати без причин. В подальшому позивач продовжувала працювати без нарікань до 17.09.2020. На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що відповідачем порушено її права, її було незаконно звільнено, та не виплачено в повному обсязі заробітну плату при звільненні. 16.07.2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Так, представник відповідача зазначає, що при звільнені позивача, відповідач застосував п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, що підтверджується витягом з наказу начальника Центру від 15.09.2020 №267. Представник відповідача зауважує, що працівник [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ, який розташований за адресою: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6 (військове містечко №64), а свої службові обов`язки виконувала в приміщеннях Військової служби правопорядку Збройних Сил України, яка розташована за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 55/2 (військоме містечко №27). Тому про незадовільне виконання своїх функціональних обов`язків працівницею [PERSON] повідомляли саме представники Військової служби правопорядку ЗСУ. Щодо доводів позивача, що в наказі начальника Центру №267 від 15.09.2020 не зазначені конкретні факти допущеного невиконання обов`язків, коли саме вони мали місце та в який саме час вчинила проступок позивач, що стало приводом для звільнення, то перелічені дані відомості зазначені в наказі начальника Центру від 11.09.2020 №369, з яким позивачу було запропоновано ознайомитись 16.09.2020, проте вона відмовилась, що підтверджується відповідним актом. Даний факт підтвердила і сама позивач під час судового засідання. Акти, які видає Військова служба правопорядку ЗСУ, жодним чином не стосуються керівництва та працівників Центру. Разом з тим, позивач 14,17,18 серпня 2020 була відсутня на робочому місці. Про обставини та причини своєї відсутності нікому з керівництва Центру, в тому числі безпосередньому начальнику позивач не повідомила. Ці обставини також булі підтверджені самою позивачкою. Про те, що позивач 13.08.2020 писала заяву на відпустку не відповідає дійсності, оскільки такий документ до Центру не надходив та у відповідних журналах Центру не реєструвався. Якщо позивачем і було б подано таку заяву, то вона повинна була переконатись, що така заява зареєстрована та розглянута посадовими особами Центру, та виданий відповідний наказ про надання відпустки. Проте, позивачем цього зроблено не було. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, з підстав викладених в матеріалах справи та наданих доказах. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних та допустимих доказів, якими вони обґрунтовуються, просив у задоволенні відмовити. Суд, вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено, що позивач згідно наказу начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2012 №18 прийнята на роботу на посаду прибиральника службових приміщень військового містечка 27 квартирно-експлуатаційного відділу. Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 11.09.2020 №369 «Про застосування дисциплінарного стягнення до працівника Центру» за порушення трудової дисципліни та неналежне виконання обов`язків, а саме неодноразовий не вихід на роботу без поважних причин (прогул) - 14.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020, до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення «звільнення». Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.09.2020 №267 позивача [PERSON] звільнено з роботи за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 16.09.2020. Віцдповідно до акту від 16.09.2020 позивач відмовилась від ознайомлення з наказами № 369 від 11.09.2020 та № 267 від 15.09.2020. Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП УкраїниЗа порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст.148 КЗпП України). За правилами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Тобто , до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов`язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника. Відповідно до чинного законодавства підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни, яке визначається в п. 24 Типових правил як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Таким чином, під порушенням трудової дисципліни мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на працівника трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Насамперед, роботодавець має встановити, чи немає обставин, які виключають дисциплінарне провадження щодо працівника, до яких зазвичай відносяться: відсутність події або складу дисциплінарного проступку; вина або дії особи у стані крайньої необхідності; наслідки порушення; закінчення терміну, передбаченого для накладення дисциплінарного стягнення. Закон не вимагає, щоб порушення обов`язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення, а наявність чи відсутність шкідливих наслідків може бути врахована тільки при визначенні тяжкості проступку та виборі виду дисциплінарного стягнення. Водночас вина як одна з ознак порушення трудової дисципліни є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, наявність якої має бути обов`язково доведена роботодавцем. Критерієм, за яким визначається наявність вини діях працівника, є належна турбота працівника про виконання трудових обов`язків. Разом з тим, частина друга ст. 149 КЗпП надає право власникові вибирати вид стягнення, але зобов`язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку, яка включає форму вини; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника. Однак слід також зазначити, що роботодавець має встановлювати наявність обставин, які б гарантували працівнику прийняття щодо нього законного, обґрунтованого і справедливого рішення щодо застосування певного дисциплінарного стягнення, що є правом керівника, власника чи уповноваженого ним органу, а не обов`язком. Віповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає підстави для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: відсутність без поважних причин працівника на робочому місці. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992р. розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 26.12.2019 №535 «Про організацію служби військ і бойового навчання в Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ на 2020 рік» встановлено Розпорядок роботи військовослужбовців та працівників управління. Згідно вказаного розпорядження встановлено 5-ти денний робочий тиждень, з початком роботи о 09:00 год. та кінцем робочого дня о 18:00 год. Як вбачається з наданих представником відповідача письмових доказів, а саме: рапорту начальника відділу квартирно-експлуатаційного відділу полковника Бацмана О.М. від 07.09.2020; пояснювальної записки завідуючої господарства військового містечка № 27 квартирно-експлуатаційного відділу забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ [PERSON] , прибиральниця [PERSON] була відсутня на робочому місці в період робочого часу 14.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020. Відповідно листа Головного управлінні Військової служби правопорядку ЗСУ, №306/мтз/5898 від 20.08.2020, встановлено, що 14.08.2020 та в період з 17.08.2020 по 20.08.2020 прибирання службових кабінетів та місць загального користування першого поверху будівлі №5 військового містечка 27 працівницею [PERSON] не здійснювалось у зв`язку з її відсутністю на робочому місці 14.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020, 19.08.2020 та 20.08.2020. 31.08.2020 начальником Центру полковником Працковим С.А., відповідно до ст.149 КЗпП України, в присутності завідуючої господарством [PERSON] та прибиральниць [PERSON] та [PERSON] було запропоновано прибиральниці [PERSON] надати пояснення стосовно відсутності на робочому місці 14,17,18 серпня 2020. [PERSON] відмовилась надати пояснення з приводу порушених питань, про що складено акт. Документів, що підтверджують поважність причин відсутності на робочому місці 14.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020 не надала. Як пояснила позивач в судовому засіданні, вона 13.08.2020, в зв`язку з виявленим випадком захворювання COVID-19 у Головному управлінні Військової служби правопорядку ЗСУ, попередила завідуючу господарством [PERSON], що написала заяву на відпустку за власний рахунок на 5 днів, яку віддала, як зазвичай [PERSON] . З наказом про надання відпустки не ознайомлювалась. 31.08.2020 їй пропонували дати пояснення про відсутність на роботі 14.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020, на що вона усно пояснила, що подавала заяву про відпустку. З 20.08.2020 по 28.08.2020 перебувала на лікарняному з діагнозом "радикуліт". Як встановлено в судовому засіданні наказ про відпустку [PERSON] в період з 14.08.2020 по 18.08.2020 року не видавався. Так, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 12 березня 2020 року на всій території України введено карантин. В умовах карантину діє особливий порядок видачі листків непрацездатності особам, які перебувають у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію її спалахів та епідемій. Порядок, умови видачі (продовження) листків непрацездатності визначаються Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я (далі - МОЗ) України від 13 листопада 2001 року №455 (далі - Інструкція №455). Наказом МОЗ України «Про затвердження Змін до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 27 квітня 2020 року №963 (далі - Наказ №963) до Інструкції №455 внесені зміни щодо видачі листків непрацездатності застрахованим особам на період обсервації та самоізоляції під медичним наглядом. Перелік осіб, які потребують самоізоляції або обсервації, визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211. До переліку входять: особи, які мали контакт з хворим на COVID-19, крім осіб, які перебували у засобах індивідуального захисту у зв`язку з виконанням службових обов`язків; особи, щодо яких є підозра на інфікування, або особи, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації. Отже, працівники, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають. Строк самоізоляції визначає лікуючий лікар хворого або особи з підозрою на інфікування COVID-19 на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я. Таким чином, у вказаних осіб виникають зобов`язання щодо самоізоляції з повідомленням уповноважених осіб, які будуть контролювати дотримання ними режиму самоізоляції. Враховуючи, що позивач [PERSON] з 20.08.2020 по 28.08.2020 року перебувала на лікарняному із захворюванням радикуліт, позивачем не надані докази, зокрема, лист непрацездатності з причиною непрацездатності - «ізоляція від COVID-19 - 11», чи пояснення з приводу перебування на самоізоляції як особи, яка мала контакт з хворими на COVID-19 з повідомленням уповноваженої особи, на яку покладено контроль за дотриманням режиму самоізоляції, наказ про відпустку позивачу не видавався, суд приходить до висновку, що відсутні поважні причини відсутності на роботі позивача 14.08.2020 та 17.08.2020, 18.08.2020. Відповідно довідки Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу збройних сил України від 07.06.2021 [PERSON] за період роботи не була членом профспілки, що також підтвердила позивач в судовому засіданні. Суд приходить до висновку, що позивач була відсутня на роботі 14.08.2020, 17.08.2020,18.08.2020 року без поважних причин, позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 16.09.2020 р. по 30.09.2020 р. на підставі ст. 117 КЗпП України, що складає 3381,28 грн., посилаючись на затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до виписки АТ КБ "ПриватБанку" заробітна плата зарахована на рахунок позивача в сумі 2868,21 грн. - 30.09.2020. Факт отримання вказаної суми позивачем не оспорюється, проте позивач вказує на пропуск строків виплати у відповідності до ст. 116 КЗпП України. Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 р. у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачений постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи, наданої Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України 07.06.2021 р. розмір заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням складає: 9161,30 грн., у липні 2020 р. - 4952,10 грн., та 4209,2 грн. у серпні 2020 р. Середньоденна нарахована заробітна плата позивача становить 229,03 грн. Отже, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 17.09.2020 по 30.09.2020 становить: 2290,30 грн. За таких обставин, оскільки з вини відповідача порушено, визначені ст. 116 КЗпП України строки виплати позивачу належних йому сум при звільненні, відповідач зобов`язаний у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати цієї суми, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що становить 2290,30 грн. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2290,30 грн. є обґрунтованими та в цій частині підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial