Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

До суду звернулося ПАТ КБ «ПриватБанк» з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 10.07.2008 року уклали кредитний договір № КІСWGA0000000012. Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк зобовязався надати відповідачу кредитні кошти у вигляді кредитної лінії у розмірі 73816,56 доларів США, строком до 10.07.2023 року, а відповідач зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач [PERSON] 11.07.2008 року уклали договір іпотеки № КІСWGA0000000012. Згідно п.33.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 74,30 кв.м., житловою площею 43,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобовязання позивач виконав у повному обсязі, в той час як відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором. Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 09.04.2015 року суд ухвалив рішення звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки банком. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, всі мешканці зобов»язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. [PERSON] обставини підтверджуються письмовими повідомленнями. Таким чином, відповідачі підлягають виселенню з вищевказаної квартири. Позивач просить суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявились, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним, надали через канцелярію суду письмові заперечення проти позову, в яких просять відмовити в задоволенні позову, як необґрунтованого. Крім того, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали через канцелярію суду заяви, кожен окремо, про розгляд справи без їхньої участі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, як необґрунтованому. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 10, 60, 213 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності. Кожна сторона повинна доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно п.26 ППВСУ від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 10.07.2008 року уклали кредитний договір № КІСWGA0000000012. Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк зобовязався надати відповідачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.8.1 цього договору. Відповідно до п. 2.1 кредитного договору банк зобов»язувався надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п. 8.1 даного договору. Згідно п. 2.2 кредитного договору позичальник зобов»язувався використати кредит на цілі, зазначені в п. 8.1 даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом, відповідно до умов договору та інші платежі, передбачені умовами договору. Відповідно до п.8.1 договору, банк зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 73816,56 доларів США, строком до 10.07.2023 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач [PERSON] 11.07.2008р. уклали договір іпотеки. Згідно п.33.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 74,30 кв.м., житловою площею 43,20 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу 02.07.1997 року за реєстром № 3581 та зареєстрованого в інвентарбюро 02.07.1997 року за реєстром № 12910, реєстраційний номер 22548185. Обєкт іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої зобовязання позивач виконав у повному обсязі, в той час як відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію/передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. По справі встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом до вказаних відповідачів по справі про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселеня. 25.12.2014 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області в задоволенні позову було відмовлено. Не погоджуючись з названим рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу на дане рішення суду. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 09.04.2015 року, апеляційну скаргу задоволено частково; рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та ухвалено, в цій частині, нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10.07.2008 року в розмірі 171 133,69 дол.США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.07.2013 року складає 1 367 358,20 грн., звернув стягнення на квартиру, загальною площею 74,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11.07.2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В цьому ж рішенні зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року залишено без змін, а саме в частині виселення відповідачів з вищевказаної квартири предмету іпотеки. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.109 ЖК УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового підрозділу ТО ДМС України в Київській області, [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], зареєстровані за адресою: [INFO]. Наведене підтверджується і довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію № 8483 від 18.11.2015 року, виданою КП БМР «ЖЕК №6». Згідно ч.4 ст.9, ст.109 ЖК УРСР, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. В матеріалах справи містяться копії повідомлень ПАТ КБ «ПриватБанк» адресовані відповідачам по справі. Надсилання таких повідомлень відповідачам підтверджується копією реєстру поштових відправлень-рекомендованих листів з повідомленням претензії боржників. Отримання відповідачами вказаних повідомлень ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення. Вирішуючи даний спір по суті, суд враховує, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення. Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Відповідно до кредитного договору, позивач надав відповідачу [PERSON] кредит на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, згідно якого відповідач [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 74,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу 02.07.1997 року за реєстром № 3581 та зареєстрованого в інвентарбюро 02.07.1997 року за реєстром № 12910, реєстраційний номер 22548185. Квартира була придбана не за кредитні кошти, а до укладення кредитного договору. Як зазначалось раніше, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яку не було придбано за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла був би посилковим. На вказані вимоги позивач уваги не звернув, що унеможливлює задоволення позову. Крім того, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки, згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. [PERSON] набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 09.04.2015 року, про яке зазначено в рішенні суду вище, в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів було відмовлено. Також, даним рішенням Апеляційного суду Київської області від 09.04.2015 року ухвалено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. На підставі вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне понесені судові витрати залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed