Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Вказана позовна заява надійшла до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 24.03.2020. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він із 08.06.1973 по 16.04.2008 працював у відповідача та звільнився із підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. У цьому році він дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 20 років і був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Просить стягнути з відповідача на його користь 5513 грн. 22 коп. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 99543 грн. 90 коп. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 17.04.2008 по 17.04.2013; 10000 грн. моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку. 30.03.2020 відповідно до ст. 185 ЦПК України, в зв`язку з порушенням позивачем вимог ст.175 ЦПК України була винесена ухвала, якою позивачу було надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. 14.04.2020 до суду на виконання ухвали від 30.03.2020 надійшла уточнена позовна заява із квитанцією про сплату судового збору у сумі 943,80 грн.. В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь 5513,22 грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 88861,14 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 17.04.2008 по 30.12.2012; 943,74 грн. сплаченого ним судового збору. Ухвалою від 17.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 28.05.2020. 19.05.2020 до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначила, що Колективним договором, який був чинний з 2007-2008 роки, дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням, одноразової допомоги в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві, зокрема від 20 років трьохмісячної середньої заробітної плати працівника (жінкам від 55 років, чоловікам від 60 років). Оскільки позивач на момент звільнення не досяг 60-річного віку, то й одноразова допомога йому не виплачувалась. Також щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності та не просить суд поновити його, відтак підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. Також відповідач не порушував законодавства та здійснив всі розрахунки при звільнені. Крім цього, зазначає про пропущення строку позовної давності позивачем. (вх. №9377 від 19.05.2020). Позивач в судове засідання 28.05.2020 не з`явився, подав заяву про підтримку позовних вимог і розгляд справи за його відсутності. (вх.№8076 від 29.04.2020). Представник відповідача надіслала суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з запровадженим у країні карантином (вх.№10016 від 28.05.2020). Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (з наступними змінами), відповідно до якої установлено з 12 березня до 22 червня 2020 року на усій території України карантин. 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)". Відповідно до пункту 2 статті 12 цього Закону у цивільному процесуальному кодексі України статтю 212 після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України. Суд зауважує, що відповідачем подано письмовий відзив на позов, але не зазначено поважності причини відкладення судового розгляду та з яких саме підстав розгляд справи суд не може провести за відсутності відповідача. Крім того, відповідач не позбавлений був права заявляти клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Таким чином, суд наголошує, що обізнаність відповідача про судовий розгляд та факт подання ним відзиву вказує на висловлення своєї позиції щодо предмету судового розгляду, використання якої є суб`єктивним правом відповідача. Відповідно до пар.23 Рішення ЄСПЛ від 06.09.2007, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. У рекомендації Ради Суддів України про запровадження особливого режиму роботи на період карантинних заходів зазначено про можливість здійснювати судовий розгляд справ по можливості без участі сторін (лист РСУ від 16.03. 2020 року № 9рс-186/20). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у період з 08.06.1972 по 16.04.2008 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.7-11). Згідно із записом у трудовій книжці [PERSON] звільнено з підприємства 16.04.2008 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №338 від 16.04.2008 (а.с.15). Позивачу [PERSON] при звільненні із підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с.13). Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №113 від 10.02.2020, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період 01.02.2008 по 31.03.2008 складала 1837,74 грн., середньогодинна заробітна плата за цей період склала 11,24 грн. (а.с.12). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам при виході на пенсію допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати працівника. Водночас, згідно до п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для жінки 55 років, чоловіки 60 років). Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача. Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як видно з матеріалів справи, [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача більше 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить: 1837,74 х 3=5513,22 грн. Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 17.04.2008 по 30.09.2012, тобто за 1098 робочий день, у сумі 88861,14 грн., з розміром та розрахунком якого суд погоджується. При цьому, суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам ст.13 ЦПК України. Щодо доводів представника відповідача стосовно пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду вони є необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, статей1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також згідно ст.23 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 943,74 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved