Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 28.06.1974 року він працював на посадах різноробочого, водія в Радгоспі ім. 9 Січня, що неодноразово перейменовувався та на даний час Державне підприємство «Дослідне господарство «ОЗЕРНА» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків національної академії аграрних наук України. 04.11.2016 року позивача було звільнено з роботи у звязку із виходом на пенсію. При звільнені відповідач виплатив позивачу лише заробітну плату та компенсацію за одну невикористану відпустку, а компенсацію за інші періоди невикористаної відпустки нараховувати та виплачувати відмовився. Бажаючи досудово врегулювати спір, 08.08.2017 року він надіслав відповідачу заяву щодо виплати компенсації за невикористані відпустки, однак відповіді так і не отримав. А тому просив суд стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «ОЗЕРНА» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків національної академії аграрних наук України грошову компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.11.2016 року по 10.11.2017 року в розмірі 29 959 грн. 74 коп. Позивач у судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату ухвалення рішення та клопотання про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника з додатками, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Суд, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] 28.06.1974 року прийнятий на роботу в Радгосп ім.. 9 січня та призначений на посаду різноробочого 1-го відділення згідно наказу № 145 «Ка» від 28.06.1974 року; згідно наказу №258 «К» від 09.12.1974 року після закінчення курсів шоферів [PERSON] призначений шофером радгоспу; згідно наказу № 39 «К» 30.01. 1981 року останньому присвоєно 2 клас водія автомашини, а згідно наказу №226 «К» від 19.09.1985 року - присвоєно 1-ий клас водія автомобіля. Наведені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача. Як вбачається з матеріалів справи наказом №59 к від 07.112016 року [PERSON] було звільнено з роботи у звязку із виходом на пенсію. Позивач звертався до відповідача із заявою від 08 серпня 2017 року про виплату йому коштів за невикористані десять відпусток у період з 2006 по 2016 роки. Вказана заява отримана уповноваженим представником відповідача 10 серпня 2017 року, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заява залишена без відповіді. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Так, згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України, громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку провадиться в тому ж порядку, що і суми звичайних відпускних. Наведемо формулу для розрахунку: К = Д*(Зп/365(366))*С, де К - сума компенсації за невикористану відпустку; Зп - сума заробітної плати за 12 календарних місяців або за фактично відпрацьований період (меншої тривалості); 365 (366) - кількість календарних днів у році за 12 місяців у «звичайному» та високосному році відповідно; С - кількість святкових і неробочих днів, передбачених законодавством; Д - кількість календарних днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації. Святкові та неробочі дні (ст. 73 Кодексу), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р., ст. 41 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 348 від 16 травня 1995 р.) Як розяснено в листі Мінпраці та соціальної політики України від 22.02.2008 року № 33/13/116-08, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років /у т.ч. і за 2,3, 4 чи більше років/, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання. За ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. А тому з врахуванням наведено вище, при розрахунку кількості днів невикористаної відпуски судом приймається до уваги тривалість щорічної відпустки позивача за період з 01.12.2006 року по 01.12.2007 року; з 01.12.2007 року по 01.12.2008 року; з 01.12.2008 року по 01.12.2009 року; з 01.12.2009 року по 01.12.2010 року; з 01.12.2010 року по 01.12.2011 року; з 01.12.2011 року по 01.12.2012 року; з 01.12.2012 року по 01.12.2013 року; з 01.12.2013 року по 01.12.2014 року; з 01.12.2014 року по 01.12.2015 року; з 01.12.2015 року по 01.12.2016 року у загальній кількості 280 календарних днів. Відповідачем не надано суду будь-яких доказів про надання позивачу відпусток за відпрацьований час у вказаний вище період або ж виплати компенсації за невикористані відпустки за цей період. При цьому судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що наказом №135 від 06.11.2017 року ДПДГ «ОЗЕРНА» БК І ЦБ НААН проведено повний розрахунок компенсації днів невикористаної відпустки за вказані періоди в кількості 280 календарних днів, оскільки зазначений наказ не є доказом саме отримання позивачем вказаної компенсації. А тому, згідно приписів вищенаведених правових норм та наданих доказів позивач має право на отримання компенсації при звільненні за всі дні невикористаних щорічних відпусток (280 днів). Враховуючи наведену вище формулу, розрахунок компенсації проводиться наступним чином: 28 204 грн. 39 коп. - заробітна плата позивача за 12 місяців роботи з грудня 2015 року по січень 2016 року включно: 366 днів /за мінусом 10 днів святкових на рік згідно ст.73 КЗпП/ = 79 грн. 23 коп. розмір компенсації за один день х 280 дні = 22 184 грн. 40 коп. Дані обставини підтверджуються розрахунковим листом відповідача на оплату компенсації за не використані дні відпустки позивача, виданого на підставі наказу ДПДГ «ОЗЕРНА» БК І ЦБ НААН від 06.11.2017 року №135. Доказів на спростування наведених розрахунків сторонами суду не надано. Позивач також просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.11.2016 року по 10.11.2017 року в розмірі 34 907 грн. 22 коп. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, з 04.11.2016 року позивача було звільнено з роботи у звязку із виходом на пенсію. При вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні, судом враховується наступне. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно приписів ст.116 КЗпП відповідач мав розрахуватися з позивачем не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, тобто, 05.11.2016 року. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні встановлено, що розрахунок з позивачем до цього часу не проведено. Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України № 6-837цс15 від 23.12.2015 року, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як було встановлено судом і вказано вище в рішенні, при звільненні позивача відповідач провів з ним частково розрахунок, між сторонами після звільнення позивача з роботи виник спір щодо розміру належних до виплати сум, про що свідчать лист-звернення позивача до відповідача. Згідно наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд. Відповідно до п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 зі змінами та доповненнями, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно відомостей по нарахуванню заробітної плати, заробітна плата позивача за вересень 2016 року становить 2 715 грн. 12 коп, за жовтень 2016 року 3 056 грн. 88 коп., всього 5 772 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою про доходи позивача від 21.10.2017 року. Оскільки у вказаний період було 42 робочих дні, тоді середньоденний заробіток буде становити 137 грн.43 коп. А приймаючи до уваги той факт, що позивач працював з пятиденним графіком роботи, період затримки розрахунку з 05.11.2016 року по 10.11.2017 року включно, тобто по день постановлення судового рішення, становить 254 дні. Середній заробіток за цей період становить: 137 грн. 43 коп. (середньоденний заробіток) х 254 дні = 34 907 грн. 22 коп. Згідно норм ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком /ст.238 КЗпП/. В п.25 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідач не виплатив позивачу всіх належних при звільненні сум по даний час, то суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлений ст.233 КЗпП України. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд вважає за можливе відшкодувати за рахунок відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved