Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, визнання права спільної сумісної власності та розподіл майна подружжя. З урахуванням уточнень позовних вимог, позивачка [PERSON] просить суд: 1.Встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з червня 2017 року по 03 червня 2020 року; 2.Визнати недійсним договір дарування серія та номер: НОЕ 339165, реєстровий номер 1402, виданий 19.12.2019, видавник: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., за яким [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) подарував [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру, розташовану за адресом: [ADDRESS] . Номер запису про право власності: 34745509; 3.Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: -квартиру за адресою: [ADDRESS] , Загальна площа (кв.м): 87, житлова площа (кв. м): 57.2, Опис: квартира [ADDRESS] знаходиться у житловому будинку з приміщеннями торгівельно- комерційного призначення і паркіигом літ. Б-22, яка складається з:1- житлова, 2-шафа, 3- кухня, 4,5- житлові кімнати, 6- санвузол, 7- житлова, 8- санвузол, 9- гардеробная, 10,11- шафи, І- балкон; (вартістю 2 420 000 грн., згідно інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп», від 21.05.2020 року); -квартиру за адресою: [ADDRESS] , Загальна площа (кв.м): 29,8, Житлова площа (кв.м): 17,9 В житловому будинку літ.А-9 квартира [ADDRESS] яка складається з: 1-коридор, 2- санвузол, 3- кухня, 4-житлова, І-балкон; (вартістю 396 000 грн. згідно інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп», від 21.05.2020 року); -квартиру за адресою: [ADDRESS] , Загальна площа (кв.м): 54.8, житлова площа (кв.м); 40.4, Опис: Складається з: 1-коридор; 2-санвузол; 3- кухня; 4-жила; 5-жила; 6-кладова; 7-жила; балкон, (вартістю 1 050 000 грн. згідно інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп», від 21.05.2020 року); -садовий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості. Загальна площа (кв.м): 66.7, житлова площа (кв.м): 44.4, Опис: садовий будинок літ. літ. А-ґанок літ. а; лазня літ. Б; навіс літ. В; літній душ літ. Г; вбиральня літ. Д; споруди №1-5,1 за адресом: [ADDRESS] ; (вартістю 405 000 грн.); -земельну ділянку площею: 0.038 (га) цільове призначення: для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] , (Кадастровий номер: 1221455800:01:097:0019), (вартістю 270 000 грн.); -земельну ділянку площею: 0.0632 (га) цільове призначення: для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] , (Кадастровий номер: 1221455800:01:097:0071) (вартістю 405 000 грн.); -земельну ділянку площею: 0.05 (га) для колективного садівництва за адресом: [ADDRESS] (Кадастровий номер: 1221455800:01:097:0166) (вартістю 270 000 грн.); -не введений в експлуатацію незавершений будівництвом садовий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості. Загальна площа (кв.м): 106.7, житлова площа (кв.м): 62.7, за адресом: [ADDRESS] ; (вартістю 540 000 грн.); -земельну ділянку площею: 0.06 (га) для колективного садівництва за адресом: [ADDRESS] ; (вартістю 270 000 грн.); -легковий автомобіль, марка та модель: ЛЕКСУС ЕС 350, державний номер [NUMBER] , рік випуску 2007, колір чорний, об`єм 3456 см/куб, (вартістю 297 000 грн.); -мікроавтобус, марка та модель: ФОЛЬКСВАГЕН Т 35, рік випуску 2001, об`єм 2461 см/куб, (вартістю 177 000 грн.); -легковий автомобіль, тип В1, марка та модель ВАЗ 21043, рік випуску 1996, об`єм 1499 см/куб, (вартістю 41 000 грн.); -легковий автомобіль, марка та модель СЕАТ ІБІЦА, державний номер [NUMBER] , рік випуску 2007, колір жовтий, об`єм 1390 см/куб. (вартістю 81 000 грн.); -стоянкове судно типу 050 АВР, плавпричал, рік побудови - 2015, присвоєний реєстраційний номер - «UAD-0084-K» зареєстровано 24.06.2019 року (вартістю 53 000 грн.); -самохідно-моторне, прогулянкове судно типу Навігатор-500 № UA- КАР00124С415, рік побудови - 2019, присвоєний реєстраційний номер - «UAK-2663-K», зареєстровано 14.06.2019 року (вартістю 350 000 грн.); 4.В порядку поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на наступне майно: -квартиру за адресою: [ADDRESS] , Загальна площа (кв.м): 87, житлова площа (кв. м): 57.2, Опис: квартира [ADDRESS] знаходиться у житловому будинку з приміщеннями торгівельно-комерційного призначення і паркінгом літ. Б-22, яка складається з:1- житлова, 2-шафа, 3- кухня, 4,5- житлові кімнати, 6- санвузол, 7- житлова, 8- санвузол, 9- гардеробная, 10,11- шафи, І- балкон; (вартістю 2 420 000 грн., згідно інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп», від 21.05.2020 року); -земельну ділянку площею: 0.05 (га) для колективного садівництва за адресом: [ADDRESS] (Кадастровий номер: 1221455800:01:097:0166) (вартістю 270 000 грн.); -не введений в експлуатацію незавершений будівництвом садовий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості. Загальна площа (кв.м): 106.7, житлова площа (кв.м): 62.7, за адресом: [ADDRESS] ; (вартістю 540 000 грн.); -легковий автомобіль, марка та модель СЕАТ ІБІЦА, Державний номер [NUMBER] , рік випуску 2007, колір жовтий, паливо - бензин, об`єм 1390 см/куб. 5.В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на наступне майно: -квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 29,8, житлова площа (кв.м): 17,9 в житловому будинку літ.А-9 квартира [ADDRESS] яка складається з: 1 -коридор, 2-санвузол, 3- кухня, житлова, І-балкон; (вартістю 396 000 грн. згідно інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп», від 21.05.2020 року); -квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 54.8, житлова площа (кв.м): 40.4, опис: складається з: 1-коридор; 2-санвузол; 3- кухня; 4-жила жила; 6-кладова; 7-жила; балкон, (вартістю 1 050 000 грн. згідно інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп», від 21.05.2020 року); -садовий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: загальна площа (кв.м): 66.7, житлова площа (кв.м): 44,4, опис: садовий будинок літ. літ. А-1 ґанок літ. а; лазня літ. Б; навіс літ. В; літній душ літ. Г; вбиральня літ. Д; споруди №1-5,1 за адресою: [ADDRESS] ; (вартістю 405 000 грн.); -земельну ділянку площею: 0.038 (га) цільове призначення: для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] , (Кадастровий номер: 1221455800:01:097:0019), (вартістю 270 000 грн.); -земельну ділянку площею: 0.0632 (га) цільове призначення: для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] , (вартістю 405 000 грн.) (Кадастровий номер: 1221455800:01:097:0071); -земельну ділянку площею: 0.06 (га) для колективного садівництва за адресою: [ADDRESS] ; (вартістю 270 000 грн.); -легковий автомобіль, марка та модель ЛЕКСУС ЕС 350, державний номер [NUMBER] , рік випуску 2007, колір чорний, об`єм 3456 см/куб, (вартістю 297 000 грн.); -мікроавтобус, марка та модель ФОЛЬКСВАГЕН Т 35, рік випуску 2001, об`єм 2461 см/куб, (вартістю 177 000 грн.); -легковий автомобіль марка та модель ВАЗ 21043, рік випуску 1996, об`єм 1499 см/куб, (вартістю 41 000 грн.) -стоянкове судно типу 050 АВР, плавпричал, рік побудови - 2015, присвоєний реєстраційний номер - «UAD-0084-K», зареєстровано 24.06.2019 року (вартістю 53 000 грн.); -самохідно-моторне, прогулянкове судно типу Навігатор-500 рік побудови - 2019, присвоєний реєстраційний номер - «UAK-2663-K», зареєстровано 14.06.2019 року (вартістю 350 000 грн.). 6.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 201 500, 00 гривень (двісті одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок), як компенсацію за втрачену частку у праві спільної сумісної власності. Окрім того, просить розподілити судові витрати між сторонами відповідно до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивачка посилається на те, що з 24.06.2000 р. по 29.09.2016 р. вона перебувала з Відповідачем-1 в шлюбі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №275. Під час спільного проживання, шлюб повторно між сторонами не укладався та в шлюбних відносинах з іншими особами сторони не перебували. Від шлюбу мають двох дітей сина [PERSON] та доньку [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2016 р. шлюб між Сторонами розірвано. Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили та Сторонами не оскаржено, встановлено, що подружні стосунки та ведення спільного господарства між ними припинилися у травні 2016 року. Майнового спору немає, примирення та подальше життя між ними не можливе. У позовній заяві Позивачка вказує на те, що з червня 2017 року та по 03 червня 2020 року знову стали проживати з Відповідачем-1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та мали реальні сімейні відносини. Під час спільного проживання, шлюб повторно між сторонами не укладався та в шлюбних відносинах з іншими особами сторони не перебували. За весь час шлюбу, як зареєстрованого так і під час проживання без реєстрації шлюбу, Позивачем та Відповідачем-1, було нажите вищевказане майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Позивачка стверджує що, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Також зазначається, щодо нерухомого майна незавершеного будівництва, що не будучі житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю із дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними, а у разі неможливості поділу, суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Позивачка зазначає, що при наявності достатньої кількості об`єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об`єктів майна одному з подружжя, частину іншому і, таким чином, припинити як спільну власність так і сам спір, як існуючий, так і такий, що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним із подружжя, та здійснюється шляхом виділення його в натурі, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації його частки. Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього внесеного другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивачка зазначає, що з 19 квітня 2020 року, дізналася про порушене право користування спільним майном подружжя, та вважає, що строк позовної давності, щодо вимог про розділ майна подружжя, не порушено. Позивачка вважає, що з червня 2017 року по червень 2020 року проживала з Відповідачем-1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Надано докази у вигляді довідки ОСББ «МАГНАТ КМ» від 17.03.2021 року про проживання та ведення спільного господарства з 21 червня 2017 року по червень 2020 року у будинку 5, без зазначення номеру квартири, Позивача та Відповідача-1 разом. Надано фотодокументи із спільного перебування та відпочинку Позивача та Відповідача-1 без зазначення дати фотозйомки за невстановленим місцем перебування. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, а позивачу відповідь на відзив. Від Відповідача-1 до суду надійшов відзив, в якому Відповідач-1 заперечував, що з червня 2017 року почали жити однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вказав на те, що Позивач з моменту розлучення з вересня 2016 року проживала окремо від Відповідача-1 у м. Київ разом з донькою, вихованням сина займався Відповідач-1 у м. Дніпро. Позивачка і Відповідач-1 не мали реальних сімейних відносин та не проживали однією сім`єю з червня 2017 року. Відповідач-1 обґрунтовує свою позицію фактами та документами. Представник Відповідача-1 та Відповідач-1 заперечували факт спільного проживання з Позивачкою та спростовували його наступними доказам: Позивачка не заперечувала факт спільного проживання у м. Київ з донькою [PERSON] та іншим чоловіком, після розлучення з Відповідачем-1, у період з вересня 2016 р. по червень 2017. 22.04.2021 р суду надано заяву - повідомлення № 4 від 20.04.2021 р. Голови Правління ОСББ «МАГНАТ КМ» про відкликання довідки від 17.03.2021 року про проживання та ведення спільного господарства з 21 червня 2017 року по червень 2020 року. Чим заперечено письмовий доказ Позивачки. Відповідачем-1 надано копії сторінок закордонного паспорту Відповідача [NUMBER] , згідно до яких Відповідач-1 перебував на території Чорногорії з 09.07.2017 року по 16.07.2017 року разом з дітьми без Позивачки, а у період з 28.07.2017 року по 04.08.2017 року Відповідач-1 перебував на території Туреччини без Позивачки. Відповідачем-1 також надано копію договору від 01.03.2017 р. оренди квартири за адресою [ADDRESS] з [PERSON] посвідка ІНО 97194 про оренду строком 6 місяців до 01.09.2017 р. Відповідачем-1 надано копії банківських платіжних документів про переведення грошових коштів від Відповідача-1 Позивачці на утримання дітей. Відповідачем-1 надано копії банківських платіжних документів про переведення грошових коштів від Відповідача-1 про сплату комунальних послуг Відповідачем-1 на рахунок ОСББ «МАГНАТ» за адресою [ADDRESS] . По справі допитані свідки, які пояснили: Свідки з боку Позивачки підтвердили факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період червня 2017 року по червень 2020 року: [PERSON] (батько Позивачки) [PERSON] (брат Позивачки), [PERSON] (хатня робітниця Позивачки), [PERSON] (подруга, роботодавець Позивачки у 2016 - 2017 р. м. Київ), [PERSON] (подруга Позивачки, кума), [PERSON] (подруга Позивачки), [PERSON] (подруга Позивачки), неповнолітня [PERSON] (донька Позивачки та Відповідача-1). Свідки з боку Відповідача-1 не підтвердили факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період червня 2017 року по червень 2020 року: Свідок [PERSON] (сусід по дачі) - вказав на факт тривалого та частого перебування Відповідача-1 у нього на дачі в період з 2016 року по теперішній час. Свідок [PERSON] вказав на те що Відповідач-1 перебував у нього на дачі «в 80 процентів п`ятниць та вівторків», «не чув, що сторони проживають як одна сім`я», «відповідач проживає в моїй квартирі на [ADDRESS] , оплачує комунальні послуги, має ключі», «з 2017 по 2019 год бачив [PERSON] 1 раз», «в серпні 2017 року випадково зустрілися Бердянську, на пляж ходили окремо, їжу відповідач готував самостійно», «про спільне проживання та спільний бюджет не відомо, відповідач виділяв гроші на дітей». Свідок [PERSON] , пояснив, що кожного тижня бачив Відповідача-1 і тільки 2 рази Позивачку. Свідок [PERSON] , підтвердив, що у липні 2017 року Позивачка, перебуваючи разом з іншою особою ніж Відповідач-1, забрала доньку з дачі у «ст. Автомобіліст», та поїхала на спільний відпочинок без Відповідача-1. «На дачі [PERSON] взагалі не бачив з літа 2017 року», «відповідача бачив постійно, 3 чи більше днів на тиждень 2017, 2018, 2019, 2020 роках він ночував постійно на дачі». Відповідач-1 зазначив, що показання свідків з боку позивачки та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, послався на Постанову ВСУ 12.12.2019 у справі 466/3796/16 (провадження 61-5296св19). Також зазначив, що сам факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та послався на Постанови ВСУ 27.02.2019 №522/25049/16-ц, 11.12.2019 №712/14547/16-ц, 24.01.2020 №490/10757/16-ц. Зазначив, що проживання його та Позивачки за однією адресою у [ADDRESS] , що пов`язана з поділом майна після розірвання шлюбу не свідчить про сімейні відносини між ними. (Послався на Постанову ВСУ 10.10.2019 р. №748/897/18 ), а підтримання стосунків між жінкою та чоловіком після розірвання шлюбу не має характеру сімейних відносин, а отже не може бути підставою для виникнення прав (Постанова ВСУ справа 761/24118). Відповідач-2 до суду не прибув, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши сторони та свідків, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 24 червня 2000 року Позивачка та Відповідач-1 уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, про що у Книзі реєстрації актів про одруження 24 червня 2000 року було зроблено запис за №275 та підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 24 червня 2000 року. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/6376/16-ц від 29.09.2016 р. шлюб між Сторонами розірвано. Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили 11.10.2016 р. та Сторонами не оскаржено, встановлено, що подружні стосунки та ведення спільного господарства між ними припинилися у травні 2016 року. Майнового спору немає. Після розірвання шлюбу Позивачка проживала спільно з донькою, та іншим чоловіком громадянином України, у м. Київ, окремо від Відповідача-1 та сина. Вихованням доньки Позивачка займалась самостійно. Вихованням сина займався Відповідач-1 разом зі своєю матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] - Відповідачем-2. Ретельно вивчивши показання свідків, надані письмові докази і документи, суд встановив факт початку спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, - з 01.09.2017 року, та дату завершення - по 19.04.2020 р. Початок спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відраховується з початку навчального 2017 року тобто початку їх спільного виховання дітей, та початку спільного проживання з 01.09.2017 р. за адресою [ADDRESS] , та подальшого спільного проживання за адресою [ADDRESS] до 19.04.2020 року. Судом встановлено дату завершення спільних відносин на підставі дати зазначеної у позовній заяві про отримання Позивачкою усного повідомлення Відповідача-1 про напруження у відносинах та припинення спільного проживання від 19.04.2020 р. Суд відхиляє заперечення Відповідача-1 щодо дат спільного проживання однією сім`єю, зазначених Позивачкою, оскільки факти його відсутності на території України у періоди з 06.07.2017 по 20.07.2017 та з 28.07.2017 по 04.08.2017, його спільного перебування з дітьми без присутності Позивачки за кордоном на підставі її згоди на тимчасовий виїзд за кордон дітей з батьком, не свідчать про не проживання однією сім`єю Позивачки та Відповідача-1 у ці періоди через тимчасовий характер зазначених поїздок. Також суд відхиляє і доводи Відповідача-1 про неможливість ведення спільного господарства та його проживання із Позивачкою з червня 2017 по червень 2020 р. через те, що у квартирі за адресою [ADDRESS] проживали інші особи за договором оренди, копію якого надав суду Відповідач-1, оскільки початок спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу припав на настання навчального 2017 року тобто початку їх спільного виховання дітей, та початку спільного проживання з 01.09.2017 р. за адресою [ADDRESS] , і лише потім подальше спільне проживання продовжилося за адресою [ADDRESS] до 19.04.2020 року. Що стосується заяви-повідомлення №4 від 20.04.2021 ОСББ МАГНАТ про відкликання довідки ОСББ «Магнат КМ» від 17.03.2021, то чинним законодавством не передбачено подібних дій, які б мали за собою юридичні наслідки, а показання свідків з боку Відповідач-1, на відміну від показань свідків з боку Позивачки, є фрагментарними, не послідовними, та висвітлюють лише деякі періоди життя Відповідач-1 протягом 2017-2020 років, переважно коли він бував у себе на дачі та в гостях у цих свідків. З урахуванням зазначених вище обставин встановлених судом, суд вважає, що позивачем доведено факт проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 01.09.2017 р по 19.04.2020 р., а тому заява про встановлення вказаного факту підлягає задоволенню (частково), виходячи з наступного. За вимогами п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] позивачці необхідно для визнання за ним права власності на майно, яке спільно набуте разом з відповідачем. Іншим чином, ніж за рішенням суду позивач встановити зазначений факт не може. На підставі ч.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01.01.2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років), мета встановлення факту (розподіл спільного набутого майна, спадкування за законом), тощо. Доказами про наявність факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу також можуть бути спільна сплата рахунків, оформлення кредитів, тощо. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і тому подібне. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Цей законодавчий припис віддзеркалює принцип, закладений у ст.60 СК України, відповідно до якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя, або чоловіка та жінки, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу (сумісного проживання однією сім`єю), але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України (а відтак і ст.74 СК України), та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу (проживання чоловіка та жінки, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (спільно проживаючих чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Такий підхід до можливості застосування ст.60 СК України (а відтак і ст.74 СК України), відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у його постанові від 27.03.2019 року у справі N331/8757/14-ц (провадження N 61-48599св18). В даному ж випадку Позивачка жодних доказів того, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця її та Відповідача-1, коли вони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в зазначений вище період. Позивачкою не надано жодного документу про участь у спільному придбанні нерухомого чи рухомого майна, або участі у сплаті комунальних послуг місця спільного проживання, або будь яких інших доказів ведення спільного господарства, виконання прав та обов`язків, що притаманні сім`ї. Цей факт суд теж бере до уваги при вирішенні даного спору. Крім того, судом також встановлено, між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено договір дарування серія та номер: НОЕ 339165, реєстровий номер 1402, виданий 19.12.2019, видавник: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., за яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру, розташовану за адресом: [ADDRESS] . Номер запису про право власності: 34745509; Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. В момент укладання договору дарування 19.01.2020 року Відповідач 1 (Дарувальник по договору) та Відповідач 2 (Обдарований по договору) усвідомлювали свої дії та діяли на підставі особистого волевиявлення та власної правосвідомості, але відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження Відповідачем 1 проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування разом з Позивачем свідчить про неправильне сприйняття сторонами фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення осіб під час укладення договору дарування. Надаючи оцінку доводам Позивачки щодо визнання вказаного договору дарування недійсним, суд враховує наступне. Підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. В даному випадку суд вважає, що Позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін та письмових доказів, довела наявність обставин, які вказують на помилку. Так, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. 19.01.2021 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/15344/18, провадження № 61-12804св20 (ЄДРСРУ № 94297110) досліджував питання щодо визнання договору дарування недійсним з підстав допущення «помилки» під час його укладання. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, що вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Враховуючи визнання судом періоду спільного проживання Позивача і Відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.09.2017 р по 19.04.2020 р та визнання квартири за адресою [ADDRESS] спільною власністю подружжя, суд встановив, що під час укладання договору дарування дарувальник, не мав корисливих мотивів та допустив помилку, щодо сприйняття відсутності майнового спору між сторонами, встановленого рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2016 р у справі № 205/6376/16-ц, та відсутність претензій одного з подружжя щодо спільного майна в подальшому, як можливість відчужувати спірне майно без отримання згоди колишньої дружини після спливу встановленого законом строку позовної давності у три роки та декларування згоди іншого подружжя на відчуження майна, яку було надано нотаріусу. Враховуючи викладене, та той факт, що передача квартири обдарованому не відбулася, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 32762303 має бути визнано недійсним. Крім того, судом встановлено, що на Позивачку у період перебування у зареєстрованому шлюбі, з 24.06.2000 р. по 29.09.2016 р. зареєстровано право власності на наступне майно: -квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 29,8. Реєстраційний номер майна 12202360, дата державної реєстрації 02.02.2012 згідно договору купівлі - продажу ВРО № 986322, реєстр № 7383, 22.12.2011 нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., реєстраційний номер майна 12202360; -земельну ділянку, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0071 площею 0.0632 (га), цільове призначення: для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] . Власність отримано Позивачем внаслідок безоплатної передачі земельної ділянки - приватизації. Державний акт на право власності від 07.02.2007 p., розпорядження голови Дніпровської РДА № 1635-р від 04.12.2006. Державний акт на право власності від 07.02.2007 p., серії ЯЕ номер 50709; -легковий автомобіль, СЕАТ ІБІЦА, державний номер [NUMBER] , рік випуску 2007, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 21.03.2008 видане РП РЕР УДАІ УМВС в Дніпропетровській області. Судом встановлено, що на Відповідача-1 [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі, з 24.06.2000 р. по 26.09.2016 р. зареєстровано право власності на наступне майно: -квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 88,3. Власність отримано на підставі Договору пайової участі у будівництві № 14/Б/СД від 26.07.2007. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 29 січня 2011 року на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 3854 від 04.11.2010 та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.02.2011 року, реєстраційний номер 32762303; -земельну ділянку, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0166 площею: 0.050 (га), цільове призначення для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] . Власність отримано Відповідачем внаслідок безоплатної передачі земельної ділянки - дарування. Згідно договору дарування земельної ділянки від 04 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко JI.JL, зареєстровано в реєстрі № 5631, нотаріальний бланк серії ВМА № 520488. Дата державної реєстрації 30.11.2018, номер запису про право власності 29299979 державний реєстратор [PERSON] . Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Дніпропетровська обл.. Реєстраційний номер нерухомого об`єкта 1713925112214; -садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 66,7 кв.м. Свідоцтво про право власності, серія та номер СТВ №389104, індексний номер 49643761, виданий 11.12.2015, відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського районного управління юстиції, земельна ділянка місця розташування кадастровий номер: 1221455800:01:097:0019, цільове призначення: для ведення садівництва, площа 0.038 га, дата державної реєстрації 03.11.2015, державний реєстратор Ланська С.В., Дніпропетровського районного управління юстиції, Дніпропетровська обл. номер запису про право власності 12489090; -земельну ділянку кадастровий номер: 1221455800:01:097:0019 площею: 0.038 (га), цільове призначення: для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] . Власність отримано Відповідачем внаслідок безоплатної передачі земельної ділянки - приватизації. Державний акт на право власності від 31.12.2004 p., розпорядження голови Дніпровської РДА № 953-р від 20.12.2004, зареєстровано в книзі на право приватної власності на землю за № 010412003123; -легковий автомобіль ЛЕКСУС ЕС 350, державний номер [NUMBER] , рік випуску 2007, дата реєстрації права власності 23.08.2016 р. Судом не встановлено майна, що зареєстровано на Позивача в період проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01.09.2017 року по 19.04.2020 року. Судом встановлено майно, що зареєстровано на Відповідача-1 [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) в період проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.09.2017 року по 19.04.2020 року: -рухоме майно - стоянкове судно типу 050 АВР, плавпричал, рік побудови - 2015, присвоєний реєстраційний номер - «UAD-0084-K», дата реєстрації права власності 24.06.2019 року; -рухоме майно - самохідно-моторне, прогулянкове судно типу Навігатор-500 № UA- КАР00124С415, рік побудови - 2019, присвоєний реєстраційний номер - «UAK-2663-K», дата реєстрації права власності 14.06.2019 року. Судом не встановлено вартості жодного майна зазначеного у позові, за відсутності звіту про незалежну оцінку вартості рухомого майна, нерухомого майна, земельних ділянок у відповідності до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" № 2658-ІІІ. Для проведення незалежної оцінки майна, згідно Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" №2658-ІИ» необхідно виконати наступні етапи: огляд майна, вивчення технічних та конструктивних характеристик майна, приведення всіх параметрів оціночного майна до аналогічних на ринку, із застосуванням оціночних коефіцієнтів, обґрунтування вартості майна, оформлення звіту про незалежну оцінку. Надані суду інформаційні довідки ТОВ «Експерт - Груп» код 34513074, сертифікат Фонду державного майна України № 62/20 від 04.02.20 суб`єкта оціночної діяльності, мають виключно довідковий характер та не є звітом про незалежну оцінку і тому суд не бере їх до уваги. Своїм правом на проведення судової експертизи щодо вартості зазначеного майна, сторони не скористалися. Крім того, судом не встановлено належність щодо прав власності на наступне майно, що вказано в позовній заяві, оскільки сторони відповідних доказів не надали: -об`єкт житлової нерухомості - не введений в експлуатацію незавершений будівництвом садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Загальна площа (кв.м): 106.7, житлова площа (кв.м): 62.7, за адресом: [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею: 0.06 (га) для колективного садівництва за адресом: [ADDRESS] . У відповідності із нормами ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Також судом встановлено, що 01.06.2020 р. садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 66,7 кв.м., дата державної реєстрації 01.06.2020 р. номер запису про право власності 36704094 державний реєстратор приватний нотаріус Кулініч С.А. Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, реєстраційний номер нерухомого об`єкта 802645612214 був відчужений іншу фізичну особу - [PERSON] (мати Відповідача-1). Заяв щодо визнання недійсним цього правочину до суду не надходило. З наданих суду доказів випливає, що земельні ділянки з кадастровими номерами 1221455800:01:097:0071, 1221455800:01:097:0019, 1221455800:01:097:0166 не належать до спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу майна, як такого, що є об`єктом права сумісної власності подружжя. Так, особистою власністю Позивача [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) є земельна ділянка, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0071 площею 0.0632 (га), цільове призначення: для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] . Особистою власністю Відповідача-1 [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) є земельна ділянка, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0019 площею: 0.038 (га), цільове призначення: для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] та земельна ділянка, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0166 площею: 0.050 (га), цільове призначення для ведення садівництва за адресом: [ADDRESS] . Інших відомостей, щодо прав власності на землю зареєстрованих за Позивачем та Відповідчем-1 судом не встановлено. Також не встановлено судом й іншого майна, яке може бути віднесено до власності подружжя в рамках цього позову. Водночас, як встановлено в судовому засіданні, за письмовими поясненнями свідків, 21.08.2007 р. [PERSON] (мати Відповідача-1) подарувала [PERSON] грошові кошти в сумі 32000 доларів США на підставі усного договору дарування, який не було підтверджено нотаріально. Відповідач-1 факту дарунку не заперечував, одночасно відмовившись від нотаріального посвідчення договору дарування. Грошові кошти мали цільове призначення, а саме: на придбання квартири за адресою : [ADDRESS] . Грошові кошти в іноземній валюті, які було обміняно на гривні України за курсом 5,015 грн./долл. США по квитанції №29 Дніпропетровської філії ТОВ «Укрпромбанк» МФО 307208 від 21 серпня 2007 р. на суму 160480,00 грн та сплачено Відповідачем-1 повністю за платіжним дорученням, квитанція №24 від 21 серпня 2007 року ЗАТ АБ «РАДАБАНК» МФО 306500 на суму 170480,00 грн. на рахунок отримувача ТОВ «МАГНЕЗІТ и К», призначення платежу «за долевое участие в строительстве согл. дог. №14Б/СД от 26.07.2007 р.». Загальна вартість квартири складає 504 708,00 грн. та сплачена [PERSON] (РКНОП [NUMBER] ) повністю. Сума пайового внеску, що була зроблена за подаровані кошти складає 1/3 вартості майна. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вищезазначений об`єкт було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.02.2011 року, реєстраційний номер 32762303, на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 3854 від 04.11.2010 р. на [PERSON] в цілому. За ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України). Відповідно до ст.392 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України зазначено, що договір дарування валютних цінностей на суму яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму (17x50=850 грн.) доходів громадян укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У даному випадку також застосовуються положення, відповідно до якого недодержання законодавчо встановленої форми тягне за собою визнання договору дарування валютних цінностей недійсним. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п. 13 зазначено що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При визнанні договору дійсним (так само як при визнанні дійсним будь-якого правочину такого роду) суд має перевірити чи підлягає цей договір нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В даному випадку презумпція правомірності згаданого договору дарування грошових коштів Відповідачу-1 його батьками на придбання квартири за адресою [ADDRESS] через договір пайової участі Відповідача-1 у будівництві цього будинку, рішеннями судів, які б набрали законної сили, не спростовані. Більш того, Позивачка навіть у справі що розглядається, вимог про визнання удаваним або фіктивним згаданого договору не висувала. Тобто згаданий правочин є правомірним. Такий підхід до оцінки наданих сторонами доказів та прийняття їх судом як таких, що підтверджують наявність правовідносин між Відповідачем-1 та його батьками по даруванню коштів узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18). За таких умов, суд доходить до висновку про дійсність правочину дарування грошових коштів, що укладено усно між [PERSON] та [PERSON] . При цьому, відповідно до ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, суд доходить до висновку про те, що частка квартири придбана за подаровані кошти, має бути визнана особистою власністю Відповідача 1. Тобто 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 32762303 належить Відповідачу-1 як особисте майно. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку, що за час сумісного проживання сторін, як у зареєстрованому шлюбі так і у період спільного проживання без реєстрації шлюбу у відповідності до ст.74 СК України, спільної сумісною власністю останніх є наступне майно: -частка квартири у розмірі 2/3 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] ; -квартира в цілому за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 12202360; -легковий автомобіль ЛЕКСУС ЕС 350 державний номерний знак [NUMBER] ; -легковий автомобіль СЕАТ ІБІЦА державний номерний знак [NUMBER] ; -стоянкове судно типу 050 АВР, плавпричал, реєстраційний номер - «ІІАО-0084-К»; -самохідно-моторне, прогулянкове судно типу Навігатор-500 № ІІА- КАР00124С415, реєстраційний номер - «ІІАК-2663-К». Підводячи підсумок та аналізуючи встановлені обставини з наданням оцінки наданим доказам, окрім вищезгаданих законодавчих приписів, суд застосовує таке правове регулювання спірних правовідносин: Щодо права власності: Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 317 ЦК України закріплено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і поняття «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії. Зокрема, у рішеннях по справах «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, «Сук проти України», заява №10972/05, «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо встановлено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу. Щодо житлових прав: Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.9 ч.4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Щодо правовідносин в частині визнавання прав власності на майно у разі проживання осіб однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу: Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже для застосування до майнових відносин осіб, які перебувають у фактичному шлюбі статті 74 СК України, ці стосунки мають мати такі ознаки: -відбуваються між чоловіком та жінкою; -ці чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі; -між ними склалися усталені відносини характерні для подружжя. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.57 Сімейного кодексу України та ст.325 Цивільного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У п. 19 цієї постанови № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ж до п. 24 вказаної постанови пленуму Верховного Суду України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що матеріалами справи частково доведено позовні вимоги щодо визнання майна спільною власністю, та з урахуванням позовних вимог в порядку поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, та грошової компенсації за втрачену частку у праві спільної сумісної власності. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial