Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа: ПрАТ АСК «Скарбниця» про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який в подальшому ним було уточнено. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вироком Жовківського районного суду Львівської області від 25.01.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 України [PERSON] від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років звільнено з випробуванням строком на 3 роки. На підставі ст. 76 КК України зобов'язано останнього не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з'являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції. Однак, за його апеляційною вказаний вирок скасовано Апеляційним судом Львівської області 08.04.2016 року в частині призначення покарання [PERSON] із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75, 76 КК України та призначено покарання за ч. 2 ст.286 КК України три, роки позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2016 року за касаційною скаргою засудженого вирок Апеляційного суду Львівської області від 08.04.2016 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення. Зазначає, що внаслідок протиправних дій [PERSON], що спричинили смерть сину - [PERSON], йому було заподіяно значну матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на поховання, а саме купівля похоронного інвентаря - 16 000 грн, місце на кладовищі - 5 000, 00 грн., послуги церкви 1 000,00 грн, заклади громадського харчування після похорон згідно українських за християнських традицій (поминки - 12 000,00 грн., дев'ять днів після поховання - 9000,00 грн., 40 днів після поховання - 9 000, 00 грн, один рік після поховання- 12000,00 грн. та інше- 3000,00 грн.), встановлення пам'ятника- 21000,00 грн. Всього разом зазначає, що йому заподіяно матеріальну шкоду на суму 88000,00 грн. Вказує, що в нього відбулося погіршення здоров'я у зв'язку із втратою сина, внаслідок чого втратив зір та змушений був робити хірургічне втручання, що включило в себе не тільки матеріальну шкоду, а й моральну шкоду. Крім того, стверджує, що смертю [PERSON] йому, як позивачу, потерпілій особі, батькові, який є пенсіонером, заподіяно значну моральну шкоду, яка полягає у втраті єдиного сина, близької людини, моральних та фізичних стражданнях внаслідок яких порушилось усе його життя, призвело до втрати соціальних зв'язків і змушує до здійснення додаткових зусиль по організації свого особистого житгя. Вказує, що втратив єдиного сина у вже пенсійному віці, єдину підтримку в житті і ніхто не може його замінити. Ніщо не може повернути йому колишню впевненість в подальшій життєвій безпеці та впевненості в подальшому житті у старості, внаслідок чого посилилась нестерпна тривога, з якою змушений жити кожний день. Внаслідок такого психологічного розладу йому завдано надзвичайно суттєвих психологічних страждань, що призвело до неможливості нормально, без страху жити та спілкуватись з сусідами, близькими, оточуючими людьми. Позивач звертає увагу на те, що [PERSON] не було вчинено жодних дій хоча б для часткової компенсації завданих моральних страждань чи відшкодування матеріальних витрат на поховання. Моральну шкоду оцінює в розмірі 112000,00 грн. А тому просить стягнути з відповідача в його користь 88000,00 грн. матеріальної шкоди та 112000,00 грн. моральної шкоди, яка завдана вчиненим [PERSON] кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 286 КК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, просять такі задоволити. Однак, в судових дебатах позивач зазначив, що згідний на зменшення відшкодування матеріальної шкоди на суму 58464,00 грн., яка була виплачена ПрАТ АСК «Скарбниця». Щодо наявності документів на підтвердження заподіяної матеріальної шкоди пояснили, що більшість з них відсутні, у зв'язку із тим, що йому не надавалися відповідні чеки щодо наданих послуг. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив частково, підтвердив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, а як наслідок вважає, що позивач має право на отримання відшкодування, однак не згідний з його розміром. Звертає увагу суду на невідповідність дат у чеках, які долучені стороною позивача із датою смерті [PERSON]. Вважає, що відбувши покарання у місцях позбавлення волі, частково компенсував заподіяну моральну шкоду позивачу. Представник третьої особи ПрАТ Страхова компанія «Скарбничка» в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце проведення таких був повідомлений належним чином, від них на адресу суду не надходило жодних клопотань. Суд вважає за можливе розглянути справи без участі представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, вивчивши матеріали справи, а як наслідок з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що вироком Жовківського районного суду Львівської області від 25.01.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання, у виді позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років з випробовуванням строком 3 (три) роки. На підставі ст. 76 КК України, зобов'язано [PERSON] не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з'являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції. Колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області 08.04.2016 року апеляційну скаргу потерпілого [PERSON] задоволено частково. Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 25 січня 2016 року щодо [PERSON] в частині призначення покарання із звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України скасовано. Призначено [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України покарання - три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2016 року за касаційною скаргою засудженого вирок Апеляційного суду Львівської області від 08.04.2016 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення. Згідно ч. 1,6 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. А тому судом береться до уваги те, що [PERSON] було вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України внаслідок якого була заподіяна смерть [PERSON], оскільки це встановлено вироком суду. Факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та спричинена ним смерть [PERSON] не заперечується відповідачем в судовому засіданні, останній визнає, що позивач має право на відшкодування шкоди з його сторони, однак не погоджується із сумою такого відшкодування. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Позивач є батьком [PERSON]. Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. У зв'язку із смертю [PERSON] його батько зазнав матеріальної та моральної шкоди, а тому має право на її відшкодування. Із положень частини 1 та 2 ст.1166 ЦК України слідує, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням транспортних засобів. Як встановлено у частині другій цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Оскільки відповідач [PERSON] визнаний винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого [PERSON], тому саме на нього покладається відповідальність за завдану шкоду. Стаття 2 закону України «Про поховання та похоронну справу», визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Виходячи з наведеного визначення поняття «поховання» до витрат на поховання можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Позивач обгрунтовує заподіяну йому матеріальну шкоду купівлею похоронного інвентаря, місця на кладовищі, оплатою послуг церкви, закладів громадського харчування після поховання, встановленням пам'ятника. З даного приводу слід зазначити, що в судовому засіданні позивачем було визнано, що усипальниця його родини була облаштована ще до смерті [PERSON]. Позивач зазначає, що вартість встановлення пам'ятника склала 21000,00 грн. В той же час ним не подано суду жодного належного доказу цьому як і не подано жодного підтвердження оплати послуг церкви, витрат за місце на кладовищі. В судовому засіданні в заявлених позивачем вимогах та його поясненнях існували розбіжності, оскільки позивач визнав, що усипальниця облаштована до загибелі сина, а водночас, жодного документального підтвердження витрат за місце на кладовищі, послуг церкви ним не надано. Витрати на заклади громадського харчування після проведення поховання датовані 28.09.2015 року, 05.10.2015 року, 06.11.2015 року, водночас слід звернути уваги, що смерть сина позивача настала внаслідок ДТП, яка відбулася [INFO] року. Тобто, товарні чеки, на які посилається позивач, видані більше ніж за рік після поховання, а тому вважаються судом неналежними доказами і не беруться до уваги як такі, що підтверджують заподіяну матеріальну шкоду. Також, суд звертає увагу, що родині загиблого, в тому числі і позивачу було відшкодовано частково шкоду на суму 58464,00 грн. ПрАТ Страхова компанія «Скарбниця», що підтверджується страховим актом № 146/цв/14 від 15.09.2017 року та розпорядженням про виплату коштів. Така виплата, на переконання суду, і покривала серед іншого витрати позивача на поховання, влаштування надгробного пам'ятника. А тому, аналізуючи докази, надані позивачем у судовому засіданні на підтвердження позовних вимог в частині стягнення завданої майнової шкоди, суд приходить до висновку, що така не підтверджена належними та допустимими доказами. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 112000,00 грн., суд прийшов до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 1 частини 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи встановлену у ч. 2 ст. 1166 ЦК України, презумпцію вини заподіювача шкоди, він звільняється від обов'язку її відшкодувати (у тому числі й моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Будь-яких доказів, які б свідчили про завдання шкоди внаслідок непереборної сили або ж умислу потерпілого, відповідач та його представник до суду не подали. Отже, [PERSON], як власник джерела підвищеної небезпеки, зобов'язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас, суд враховує, що крім того його вина доведена вироком Жовківського районного суду Львівської області від 25.01.2016 року. У ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Конституційний Суд України у своєму рішенні № 5-рп/99 від 03.06.1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначив, що обов'язковою умовою для визнання осіб членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Матеріалами справи підтверджено і сторони не оспорюють той факт, що позивач відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина. В пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому суд враховує, що моральну шкоду зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що відповідачем позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала у нанесенні душевних страждань, крім того суд враховує той факт, що і відповідач не заперечує факт завдання моральної шкоди, а заперечують її суму в яку оцінює позивач свої душевні страждання. З урахуванням змісту правовідносин, які склались між сторонами, того, що позивачу відшкодована шкода ПрАТ Страхова компанія " Скарбниця", суд вважає, що розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду підлягає зменшенню. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд, з одного боку, враховує характер та обсяг душевних страждань позивача, які викликані втратою рідної людини - сина, невідворотність наслідків події, яка спричинила моральні страждання позивача, їх глибину і тривалість, з іншого боку суд бере до уваги, що шкода спричинена внаслідок необережного злочину та матеріальну можливість відповідача відшкодувати заподіяну шкоду, а тому суд приходить висновку, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу в результаті загибелі сина, яка підлягає відшкодуванню, слід визначити у розмірі 90000,00 грн., що буде відповідати принципу розумності, виваженості та справедливості. Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, згідно з пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до пунктів 2 та 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи, та про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про відшкодування моральної шкоди, яка задоволена частково, з відповідача в дохід держави належить стягнути судові витрати обраховані пропорційно до її задоволеної частини. А тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судового збору на користь держави в розмірі 900,00 грн., що є 1 % від суми задоволених позовних вимог як встановлено ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: approved