Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України). Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України. Як встановлено судом, сторони 10.10.2000 року зареєстровали шлюб у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до договору купівлі - продажу жилого будинку від 27.03.2013 року, [PERSON] , яка перебувала у шлюбі з придбала житловий будинок (з допоміжними будівлями та спорудами) [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 27.03.2013 року, [PERSON] , яка перебуває у шлюбі з 10.10.2000 року придбала земельну ділянку розміром 0,0551 га, що розташована у [ADDRESS] . Згідно з заявою про згоду, яка була надана позивачем [PERSON] до Першої Краматорської державної нотаріальної контори, останній висловив своє волевиявлення щодо згоди на купівлю його дружиною [PERSON] на її ім`я та на умовах за її розсудом та за їхні спільні кошти жилого будинку та земельної ділянки, що розташовані в [ADDRESS] та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їх спільною власністю. Придбані жилий будинок та земельна ділянка буде також об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними під час шлюбу, за їхні спільні кошти. Також він підтвердив, що договір купівлі-продажу укладався його дружиною на умовах, які вони попередньо обговорили і вважали вигідними для них, і укладання цього договору відповідало їх спільному волевиявленню. Дана заява була зареєстрована в реєстрі за № 21243. Відповідно до заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03.02.2020 року, шлюб між сторонами було розірвано. Як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, відповідач послалася на договір купівлі-продажу, укладений між її батьками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 20.03.2013 року, відповідно до якого батьки продали квартиру [ADDRESS] за 59120 грн. і зазначає, що саме ці гроші були витрачені нею на придбання спірного будинку. В судовому засіданні вищевказаний факт не знайшов свого підтвердження, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження цього факту, а надані відповідачем відомості з Державного реєстру ФОП про суми виплачених доходів та утриманих податків, довідка з навчального закладу доньки відповідача, акти надання турагентських послуг, витяги по банківській картці клієнта не можуть виступати належними доказами по справі, які б підтверджували придбання нею спірного майна за особисті кошти. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16.08.2021 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 27.03.2021 року та визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] було відмовлено. Постановою Донецького апеляційного суду від 03.11.2021 року рішення було залишено без змін, а отже набрало законної сили. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно в розмірі Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки за кожним. Аналогічні правові висновки викладені в постанові ВС від 12.02.2020 по справі №725/1776/18. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved