Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , посилаючись на те, що 28 грудня 2017 року між ним та відповідачем укладено договір позики (розписки), згідно з яким він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 15000 грн. із зобов`язанням повернути гроші в термін до 30 березня 2018 року під відсотки в сумі 1500 грн. щомісячно. 30 грудня 2017 року між ним та відповідачем укладено договір позики (розписки), згідно з яким він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 500 доларів США із зобов`язанням повернути гроші в термін до кінця квітня місяця 2018 року під 10% щомісячно. По вказаних договорах ні тіло кредиту ні відсотки не повертаються.згідно розрахунку позивача заборгованість згідно розписки від 28 грудня 2017 становить 56962 грн., згідно розписки від 30 грудня 2017 року 50297 грн., а всього 107 259 грн.. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 107 000 грн. заборгованості та на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1070 гривень. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини на які посилається позовній заяві. Відповідач в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином (а.с. 21) відзив на позовну заяву до суду не надходив. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 28 грудня 2017 року відповідач отримала від позивача кошти в сумі 15 000 грн зі сплатою щомісячно 1500 грн. процентівдо 30 березня 2018 року (а.с. 23). Згідно розписки від 30 грудня 2017 року відповідач отримала від позивача кошти в сумі 500 доларів США із зобов`язанням повернути гроші в термін до кінця квітня місяця 2018 року під 10% щомісячно(а.с. 24). Як зазначив в позові та підтвердив в судовому засіданні позивач, станом на день подачі позову (23.05.2019) відповідач не повернула йому суму боргу, а також не сплатила проценти від суми позики за період з квітня 2018 року по дату подачі позову 2019 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до курсу НБУ вартість 100 доларів США станом на 23 травня 2019 року становить 26.19102300 грн. (а.с. 25). Враховуючи наведене, суд вважає, що між сторонами було укладено договори позики, за умовами яких позивач надав відповідачу у борг 15 000 грн. (за розпискою від 28.12.2017) та 500 доларів США (за розпискою від 30.12.2017), а остання зобов`язувалась повернути вказані суми та щомісячно виплачувати 1500 грн. за першим договором та 10 процентів від суми позики за другим договором. Даний факт підтверджується письмовими розписками, підписаними відповідачем 28.12.2017 та 30.12.2017 (а.с. 7, 8). Відповідач відзи на позов не подала. Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення боргу з відповідача в національній валюті за розпискою від 30.12.2017 є правомірною, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 суд зазначив, що «незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та при застосуванні статті 625 ЦК України. Тобто Верховним Судом України зроблено висновок, що якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї судом стягується сума визначена в гривні. Схожий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно умов вищевказаних договорів позики сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, по першій розписці від 28.12.2017 - до 30.03.2018, по другій розписці від 30.12.2017 до кінця квітня 2018 року. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надано вищевказані позики, припинилося право позивача нараховувати проценти за вищевказаними договорами позики, то після 30 березня 2018 року (за розпискою від 28.12.2017) та після 30 квітня 2018 року (за розпискою від 30.12.2017) позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням наведеного, вимога позивача про стягнення процентів за період з 1 квітня 2018 року по розписці від 28.12.2017 та вимога про стягнення процентів за період з 1 травня 2018 року по розписці від 30.12.2017 є безпідставною та не ґрунтується на вимогах закону, тому підлягає стягненню з відповідача за другою розпискою від 30.12.2017 прооценти в розмірі 10% від суми боргу лише за квітень 2018 року (50 доларів США х 26.19102300 = 1309,5 грн.). З урахуванням викладеного та вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, згідно якої сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, та з урахуванням обгрунтованості вимог позивача про стягення процентів лише за квітень 2018 року за розпискою від 30.12.2017, безпідставності вимог позивача про стягнення решти процентів, твердження позивача, що борг за вищевказаним договорами та проценти за період з 1 квітня 2018 року на день подачі позову (23.05.2019) відповідач не повернула, відсутності заперечень відповідача - суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за вищевказаними договорами позики: за розпискою від 28.12.2017 в сумі 15000 грн. та за розпискою від 30.12.2017 (з урахуванням офіційного курсу НБУ України на час постановлення рішення) в сумі 13095,51 грн. (500 доларів США х 26.19102300 = 13095, 51) та 10% від суми боргу за квітень 2018 року (50 доларів США х 26.19102300 = 1309,55 грн.). В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд

Outcome: partial