Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

В вересні 2017 року позивач звернувся з позовною заявою до відповідача, в якій просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договром № 1401\\0908\\88-021 від 30 вересня 2008 року , яка станом на 01 червня 2017 року становить 10675,80 доларів США та складається з заборгованості за кредитом 7658 доларів США та за відсотками 3017,80 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру з гаражем № 9 по вул.Нікольська, 10-А в м.Миколаєві шляхом проведення прилюдних торгів . Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 22 вересня 2017 року. Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 22 лютого 2018 року . Задоволено клопотання відповідача та витребувано у ПАТ Альфа-Банк розгорнутий розрахунок кредитної заборгованості за кредитним договором № 1401\\0908\\88-021 від 30 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ Сведбанк та [PERSON] кредитним договром № 1401\\0908\\88-021 від 30 вересня 2008 року з детальним зазначенням періодів нарахування та сум нарахованихї відсотків.; виписки з рахунків по вказаному кредитному договру , на яких обліковуються залишки заборгованості по основному боргу № 22037049346701 та нараховані відсотки № 22082049346701 за період з 01 вересня 2016 року ; виписку з договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами між ПАТ Сведбанк та ПАТ Дельта-Банк, між ПАТ [PERSON] та ПАТ [PERSON] з зазначенням розміру кредитних зобовязань по кредитному договору № 1401\\0908\\88-021 від 30 вересня 2008 року . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила про їх задоволення. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, направили до суду відзив на позов, в якому просили відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог в зв'язку з повним погашенням боргу за попереднім рішенням суду, а також просили застосувати строк позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, 30 вересня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1401/0908/88-021 про видачу у кредит 35000 доларів США , права вимоги за яким відступлені з ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» за договором від 25 травня 2012 року , а в подальшому за договором від 15 червня 2012 року - від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк». Згідно п. 1.1. кредитного договору № 1401/0908/88-021, кредит надано на строк з 30.09. 2008 року по 29 .09.2018 року. 30 вересня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та громадянкою [PERSON] укладено іпотечний договір, за яким у забезпечення умов кредитного договору № 1401/0908/88-021 передано в іпотеку трикімнатну квартиру з гаражем за адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки сторонами оцінено у 153844,00 доларів США. Як вказує позивач, внаслідок неналежного виконання ідповідачем своїх зобов'язань станом на 01 червня 2017 року утворилася прострочена заборгованість за кредитом 7658,00 доларів США, за відсотками 3017,80 доларів США. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ухвалою від 18.05.2013 року Центрального районного суду м.Миколаєва по цивільній справі № 490/1804/13-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON], третя особа [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, - позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку із подачею позивачем 18 травня 2013 року заяви про залишення позову без розгляду та повернення судового збору. Рішенням від 21 квітня 2015 року Заводського районного суду м.Миколаєва по цивільній справі № 487/11884/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, - позов задоволено, на користь позивача з відповідачів у солідарному порядку стягнуто 203272,03грн, з яких заборгованість за кредитом 195888,07грн, заборгованість по відсоткам 6270,07грн, пеня у сумі 85,97грн. Як слідує з вказаного рішення суду , заборгованість по кредитному договру стягнута достроково у повному обсязі станом на 01.10.2014 року на день розгляду справи. Рішенням від 19 жовтня 2017 року Заводського районного суду м.Миколаєва по цивільній справі № 487/3006/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ДВС Заводського району м. Миколаєва, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню, - позов задоволено, виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Як слідує з вказаного рішення суду від 19.10.2017 року , на підставі заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2015 року видано виконавчий лист, який було предявлено до виконання та відповідно відкрито виконавче провадження ВП №49556248. Постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС міста Миколаєва територіального управління юстиції у Миколаївській області від 20.09.2016 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з повним погашенням 12.09.2016 року боржником заборгованості в сумі 203 272,03грн. Судом встановлено, що станом на 12.09.2016 року [PERSON] було сплачено в повному обсязі суму заборгованості станом на 01.10.2014 року, яка була стягнута за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2015 року. Як вбачається з наданих сторонами доказів, оспорюваний виконавчий напис від 28 листопада 2016 року було вчинено на суму заборгованості по кредитному договору №1401/0908/88-021 від 30.09.2008 року за період з 01.03.2014 року по 27.09.2016 року у розмірі 9967,20 дол. США, тобто фактично після сплати боржником частини суми заборгованості за зазначеним кредитним договором станом на 01.10.2014 року, яка склала 203272,03грн.». Постановою про закінчення виконавчого провадження від 20 вересня 2016 року, старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області [PERSON], виконавче провадження № 49556248 за виконавчим листом № 2/487/604/15, виданим 25 листопада 2015 року Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» в солідарному порядку заборгованості у розмірі 203272,03грн - підтверджується факт виконання судового рішення. Крім цього, листом ПАТ «Альфа-Банк» від 18 листопада 2016 року № 88995-23.1-б/б на ім'я відповідача позивач підтвердив факт перерахування до ПАТ «Альфа-Банк» 203272,03грн на погашення валютного кредиту згідно кредитного договору № 1401/0908/88-021 від 30 вересня 2008 року . Таким чином, виконання відповідачами рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року у справі № 487/11884/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договром, в тому числі і щодо дострокового погашення всієї суми тіла кредиту - підтверджується належними та достеменними доказами. За такого, звернення ПАТ «Альфа-Банк» 18 грудня 2014 року до суду з позовною заявою із вимогою про дострокове стягнення заборгованості фактично є зміною кредитором визначеного кредитним договором терміну повернення кредиту. Згідно статті 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Після виконання судового рішення ПАТ «Альфа-Банк» направив на адресу [PERSON] та [PERSON] письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та вимогу про добровільне виселення від 28 серпня 2017 року № 57866-102-б\\б з вимогою у 30-денний строк сплатити загальну сум заборгованості у розмірі 16834,35 доларів США ( без зазначення складових) , а в разі невиконання цієї вимоги у той же строк добровільно звільнити предмет іпотеки. Жодних даних про наявність судових рішень чи їх виконання дане повідомлення не містить і з нього не вбачається, чи це було враховане банком. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц (провадження №61-2404св18) при розгляді касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 8 липня 2016 року визначено наступне. Верховний Суд погодився з судами першої та апеляційної інстанцій та відмовив кредитору у задоволенні позову у зв'язку з тим, що посилання заявника у касаційній скарзі на те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Верховний Суд підкреслив, що згідно статті 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту. Верховний Суд також зазначив, що у кредитора відсутнє право стягувати з боржника інфляційні втрати, є лише право стягувати 3% річних, які передбачені статтею 625 ЦК України. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 надав правовий висновок, за яким згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, у рішенні Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року у справі № 487/11884/14-ц визначені суми, які підлягають стягненню на користь Банку з відповідачів у національній валюті України у гривні, без визначення еквіваленту у доларах США чи будь-якій іншій іноземній валюті. Даних про те, шо [PERSON] після виконання відповідачами вищезазначеного судового рішення вживав будь-яких дій з визнання незаконною або скасування постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав неповного виконання рішення суду в частині стягнення боргу в іноземній валюті в перерахунку на гривневий еквівалент- суду не надано. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 1 статті 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно частини 1 статті 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Абзацами 3, 6 та 7 статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи-боржника; іпотекодержатель кредитор за основним зобовязанням. Таким чином, звертаючись до суду з вказаним позовом, банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості , яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7658 долара США та відсотків у розмірі 3017,80 долара США. Проте, як слідує з матеріалів справи та пояснень представника позивача , що фактична заборгованість за тілом кредиту - це розмір не тіла кредиту, а курсова різниця, яка виникла у зв'язку із тим, що рішення про дострокове стягнення заборгованості від 21 квітня 2015 року було виконано боржником лише 20 вересня 2016 року. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, дійсно не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Проте наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача лише інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Така правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16. Перевіряючи заявлені банком позовні вимоги та їх обґрунтування, судом встановлено, що [PERSON] з вимогами про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, до суду не звертався, натомість просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7658 долара США, зазначаючи про неповне виконання кредитних зобов'язань боржником. Оскільки заборгованість за тілом кредиту у повному обсязі достроково вже була стягнута заочним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва , яке виконано відповідачем, то зазначення такої складової заборгованості за кредитом в межах даного позову - є необгрунтованим. Вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь банку сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, позивачем не заявлялись, а тому підстави для їх стягнення відсутні. Крім того, з наданого позивачем розрахунку судом встановлено, що у період як з винесення вищезазначеного рішення суду, так і після його виконання продовжувалося нарахування процентів - за графіком кредитних платежів- тобто на суму ануїтетного платежу , в той час , як сума тіла кредиту була вже стягнута достроково. Наведене свідчить про необгрунтоване та неправильне визначення суми кредитної заборгованості, в разі її наявності, що унеможливлює виконання вимог ст. 39 ЗУ "Про іпотеку," при розгляді даного позову. У ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. В разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобовязань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити всі складові розміру кредитної заборгованості, на забезпчення відшкодування якої звертається стягнення , та встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Проте наданий Банком розрахунок є вочевидь таким, що не відповідає вищевказаним обставинам справи, що перешкоджає суду встановити дійсні правовідносини сторін в межах та обсязі заявлених позовних вимог. Позивачем надано Висновок про вартість майна від 25 вересня 2017 року, згідно якого ринкова вартість квартири з гаражем № 9 по вул.Нікольській, 10-А в . Миколаєві становить 2 88 291 грн. Додатково суд враховує, що заявлена позивачем сума заборгованості, за вирахуванням тіла кредита, складає за відсотками 3017,80 доларів США, що становить еквівалент у гривні близько 80 000 грн., що становить ( а також з врахуванням сплати боржником достроково стягнутої усієї суми тіла кредиту та відсотків станом на час ухвалення судового рішення) очевидну неспівмірність заявлених вимог. На підставі вищевикладеного,суд приходить до висновку про недоведеність та необгрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову . Що стосується заяви відповідачів про застосування строку позовної давності з підстав припинення іпотеки за аналогією ст. 559 ЦК України - то таке не може бути взято судом до уваги, оскільки є наслідком невірного тлумачення відповідачем норм права. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed