Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

ПАТ «ВіЕс Банк» (далі Позивач) звернулося у суд з позовом до Шевченківського ВДВС ЛМУЮ, Личаківського ВДВС ЛМУЮ, за участю третьої особи [PERSON] про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що іпотечний договір між ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] було укладено 26 жовтня 2007 року, тобто до накладення арештів Шевченківським ВДВС Львівського міського управління юстиції та Личаківським ВДВС Львівського міського управління юстиції. Наявність арештів майна, що знаходиться в іпотеці ПАТ «ВіЕс Банк» робить неможливим реалізацію предмету іпотеки та задоволення вимог банку за кредитним договором. Просить суд звільнити квартиру [ADDRESS], що перебуває в іпотеці ПАТ «ВіЕс Банк» та належить [PERSON] з-під арештів, які були накладені: 26 січня 2012 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 30879225; 20 червня 2013 року Личаківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 38464797; 07 листопада 2013 року Личаківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 40556412. Представник відповідача-1 Шевченківського ВДВС ЛМУЮ у судовому засіданні проти заявленого позову заперечив. Вказав, що Шевченківському ВДВС ЛМУЮ на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 30879225 з примусового виконання ухвали № 2-3457/11 виданої 17.01.2012 року Шевченківським районним судом м. Львова про накладення арешту на спірну квартиру [ADDRESS] та інше нерухоме майно, що зареєстроване на праві власності за [PERSON], винесеної в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В межах данного виконавчого провадження державним виконавцем 26.01.2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Пояснив, що виконавець діяв виключно в межах норм ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», так як виконавчий документ відповідав всім вимогам Закону, строк пред»явлення до виконання його на той час не закінчився, а тому просив у задоволенні позовних вимог в частині звільнення квартири [ADDRESS], що перебуває в іпотеці ПАТ «вІЕс Банк» та належить [PERSON] з під арешту, який був накладений 26.01.2012 року Шевченківським ВДВС ЛМУЮ в межах виконавчого провадження № 30879225, відмовити, а у вирішенні решти позоввних вимог поклався на розсуд суду. Представник відповідача-2 Личаківського ВДВС ЛМУЮ у судовому засіданні вирішення позовних вимог відніс на розсуд суду, пояснив, що 20.06.2013 року Личаківським ВДВС Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 38464797 було накладено арешт на все нерухоме майно, яке належить [PERSON], постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Львова № 1328/3083/12 від 14.05.2013 р. про стягнення з боржника на користь [PERSON] коштів на утримання неповнолітніх дітей. Також державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ виносилася постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.11.2013 р. в межах виконавчого провадження № 40556412, яким було накладено арешт на все майно яке належить [PERSON] згідно виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова № 2-297/2011 від 07.03.2012 року за заявою стягувача ПАТ «Укрсиббанк». Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечив. Пояснив, що розгляд спору про поділ майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] у Шевченкіському районному суді м. Львова ще не завершено. На підставі ч.3 ст. 209 ЦПК України в судовому засіданні 25 червня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року між Публічним акціонерним товариством "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») (надалі - Позивач) та гр. [PERSON] було укладено кредитний договір № KF 45275 (надалі - Кредитний договір) з додатками, згідно якого позивачем було надано позичальнику кредит в розмірі 218 000,00 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 26 жовтня 2027 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору), під 11,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KF 45275 від 26 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1356, згідно якого відповідач (іпотекодавець) надав в заставу позивачу (іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 137,0 кв.м, житловою площею 41,0 кв.м, що складається з двох житлових кімнат та кухні і знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч. 1 та 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, одним з яких передбачено стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Статтею 589 Цивільного Кодексу України закріплено право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, та право на задоволення в повному обсязі вимоги, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлене договором. [PERSON] не виконувала належним чином взяті на себе зобов'язання, зокрема не погашала кредит та відсотки за користування кредитом. Внаслідок чого, ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до Галицького районного суду м Львова з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ПАТ «ВіЕс Банк» права продажу предмета іпотеки. 08 листопада 2013 року Галицьким районним судом м Львова винесено рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено в повному обсязі. Проте, як стверджує позивач, виконати рішення суду неможливо, оскільки на нерухомість, яка знаходиться в іпотеці банку накладено арешти, а саме: 26 січня 2012 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 30879225 накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 20 червня 2013 року Личаківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 38464797 накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON]; 07 листопада 2013 року Личаківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 40556412 накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Також, у відповідності до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Відповідно до постанов Личаківського ВДВС ЛМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.06.2013 року та 07.11.2013 року з метою повного та фактичного виконання виконавчого листа №1328/3083/12 від 14.05.2013 року та №2-297/2011 від 07.03.2012 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON]. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Оскільки судом встановлено, що майно боржника [PERSON] перебуває в іпотеці ПАТ «Укрсоцбанк», тобто виникнення права застави відбулося раніше, ніж стягнення заборгованості за судовим рішенням, а також те, що визначити розмір заборгованості перед заставодержателем немає можливості, а тому позовні вимоги в цій частині необхідно задоволити. Крім цього, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.01.2012 року по справі №2-3457/11 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в порядку забезпечення позову накладено арешт, зокрема на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS]. 09.04.2012 року. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області залишено без змін вищевказану ухвалу Шевченківського суду м. Львова. Вирішення вказаного спору у Шевченківському районному суді м. Львова на час розгляду даної справи не завершено. Відповідно до ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову без її повідомлення, протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали може подати до суду заяву про їх скасування, яка розглядається судом протягом 2 днів. Строк подання такої заяви може бути поновлений судом за клопотанням особи, яка подала заяву. Суд вправі скасувати вид забезпечення позову по будь-якій справі, яка знаходиться в його провадженні, коли відпаде потреба в ньому або в забезпеченні позову взагалі. Скасування заходів забезпечення позову слід відрізняти від скасування ухвали про забезпечення позову. Різниця полягає в тому, що заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов'язує можливість застосування таких заходів. При цьому правомірність застосування таких заходів судом відповідач, як правило, не заперечує. Якщо забезпеченням було завдано збитки, то до особи, яка ініціювала забезпечення, може бути пред'явлено позов про їх відшкодування. Натомість скасування ухвали про забезпечення позову здійснюється за наслідками її апеляційного оскарження. В цьому випадку ухвалу скасовує апеляційний суд, якщо під час її постановлення було порушено вимоги закону. Важливо, що в такому разі особа, з ініціативи якої було застосовано заходи забезпечення позову, відповідальності за завдані цим збитки не несе. Отже, виходячи з вищевикладеного, відсутні підстави для звільнення квартири [ADDRESS], що перебуває в іпотеці ПАТ «ВіЕс Банк» та належить [PERSON] з-під арешту, який був накладений Шевченківським ВДВС ЛМУЮ в межах виконавчого провадження № 30879225, згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Львова при розгляді справи про поділ майна подружжя з метою забезпечення позову. Тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Статтею 114 ЦПК встановлено, що позови про виключення майна з опису пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судові витрати покласти на відповідача-2 пропорційно до задоволених вимог у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved