Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 07 червня 2000 року. За її згоди, 01 серпня 2006 року [PERSON] (колишній зять, чоловік її доньки - [PERSON] ) був зареєстрований за вищезазначеною адресою. В квітні 2017 року відповідач добровільно залишив квартиру [ADDRESS] та не проживає в ній без поважних причин; оплату за користування квартирою не здійснює; особистих речей у квартирі не залишив. В травні 2018 року шлюб між відповідачем та її ( [PERSON] ) донькою - [PERSON] розірвано. Вказані обставини позбавляють її можливості розпоряджатися належним їй майном. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд, задовольнити позов з підстав, викладених у ньому; проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; причину неявки суду не сповістив; відзив на позов не надіслав; з заявами про розгляд справи за його відсутності чи оголошення перерви до суду не звертався; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухав пояснення позивачки, допитав свідків [PERSON] , [PERSON] , розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 07 червня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. посвідчено договір купівлі - продажу квартири, по якому [PERSON] та [PERSON] продали, в рівних долях кожна, а [PERSON] , купила квартиру [ADDRESS] (а.с.5). Із відповіді Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 серпня 2018 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] (відповідач), [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 24 лютого 2006 року між [PERSON] (донька позивачки) та [PERSON] (відповідач по справі) зареєстровано шлюб. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року шлюб укладений між [PERSON] , та [PERSON] розірвано. Вищезазначеним рішенням суду встановлено, що [PERSON] (відповідач) та [PERSON] проживають окремо один рік, не ведуть спільного господарства та мають окремі бюджети з квітня 2017 року, вказані обставини під час розгляду справи про розірвання шлюбу були визнані представником відповідача - [PERSON] . Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Під час розгляду справи, судом, достовірно встановлено, що на даний час позивачка володіє та користується вищезазначеною квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідач в квартирі не проживає та не є родичем власника квартири. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (сусід позивачки) пояснив, що дійсно, [PERSON] це колишній зять позивачки. Приблизно з 2017 року відповідача [PERSON] жодного разу не бачив. Зі слів [PERSON] йому відомо, що вона ( [PERSON] ) та [PERSON] розлучилися у зв`язку з чим, він більше у квартирі не проживає. Свідок [PERSON] - донька позивачки пояснила, що відповідач по справі це її колишній чоловік. Після реєстрації шлюбу він був зареєстрований у квартирі, яка належить її матері, однак, після розірвання шлюбу в добровільному порядку виписуватись із квартири не бажає. Факт не проживання [PERSON] у вищезазначеній квартирі підтверджено актом від 31 жовтня 2018 року, складеного ТОВ ?Індустріально будівельний холдинг?. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України ). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім?ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно висновку, викладеного у Постанові ВСУ у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012року, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред?явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинились перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивачки, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, позивачка не бажає, щоб відповідач був зареєстрований у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника квартири, а тому суд, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved