Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач 11 квітня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 березня 2014 року [PERSON], керуючи автомобілем «Вольво», д/н [NUMBER], виконуючи на території Російської Федерації рейс Дніпропетровськ-Єкатеринбург-Дніпропе тровськ, не впорався з керуванням автомобіля та скоїв ДТП, що призвело до істотних пошкоджень вищевказаного автомобіля та причепу «Kogel», д/н [NUMBER], що належать позивачу. Постановою 16 КТ по справі про адміністративне правопорушення №00112734 від 02.03.2014 року, відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення. Відповідач є працівником на підприємстві позивача, займає посаду «водій автотранспортних засобів». Матеріальний збиток завданий позивачу, підтверджений висновками експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків №ZU130314 від 20.05.2014 року та № ZU030414 від 10.04.2014 року, та складає 150 720,98 грн. На момент ДТП обидва транспортні засоби були застраховані в ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Позивач звертався із заявою про настання страхового випадку до третьої особи ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» щодо відшкодування завданих йому матеріальних збитків завданих внаслідок ДТП, але отримав відповідь про те, що відсутні будь-які підстави для виплати страхового відшкодування так як власником і страхувальником обох транспортних засобів є одна і та сама особа, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому уточнивши свої позовні вимоги, просив суд, стягнути із [PERSON] на свою користь суму матеріальних збитків в розмірі 150 720,98 грн. та судові витрати по справі. Позивач, в особі свого представника за довіреністю - Вострікової Н.О., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду представник надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Третя особа - ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», в особі свого представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного договору страхування, на вимогу відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Судом встановлено, що постановою 16 КТ по справі про адміністративне правопорушення № 00212734 від 02.03.2014 року, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.9.10 ПДР Російської Федерації, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1 500,00 р. (а.с.15). У відповідності до ч.4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, тобто є обставиною, яка не потребує доказування. В результаті ДТП було пошкоджено два транспортні засоби: автомобіль «Вольво», д/н [NUMBER], причіп «Kogel», д/н [NUMBER], що належать позивачу (а.с.32,45). Згідно висновку №ZU130314 від 20.03.2014 року та доповненню до нього від 20.05.2014 року експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку завданого власникові автомобіля «Вольво», д/н [NUMBER] в результаті його пошкодження складає 131 256,47 грн. (а.с.17-20,71-73). Висновком № ZU030414 від 10.04.2014 року визначена вартість відновлювального ремонту причепу «Kogel», д/н [NUMBER], яка становить 19 464,51 грн. (а.с.50-56). За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Також встановлено, що на момент ДТП обидва транспортні засоби, що належать ТОВ «Вініл» були застраховані в ПАТ «УСК «Гарант-Авто» згідно договорів «зелена картка» (а.с.46-49). Відповідно до п.1.11 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий сертифікат "Зелена картка" - страховий сертифікат єдиної форми, що застосовується в країнах - членах міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", які зазначені і не викреслені у такому сертифікаті. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно з п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Позивач звернувся до ПАТ «УСК «Гарант-Авто» із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, страховик повідомив його, що він не має жодних правових підстав на проведення виплати страхового відшкодування по даному випадку, у зв'язку із тим, що власником і страхувальником обох задіяних в ДТП транспортних засобів є одна і та ж особа, з чого випливає, що третьої особи не було (а.с.49). Так, [PERSON] з 26.06.2013 року по 08.04.2014 року працював в ТОВ «Вініл» на посаді водія автотранспортних засобів (а.с.6,66). Згідно ст.. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. У відповідності до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, договір оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги ТОВ «Вініл» є законними, обґрунтованими, в повному обсязі доведеними, а тому підлягають задоволенню, внаслідок чого слід стягнути із [PERSON] на користь позивача суму матеріальних збитків в розмірі 150 720,98 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги належать до задоволення, від оплати судових витрат сторони не звільнені, тому із відповідача на користь позивача належать до стягнення судові витрати в сумі 1 507,21 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved