Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

В березні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та просила стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») 320 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона працювала на підприємстві відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 18 років 10 місяців, з них з 24.02.1997р. по 28.12.2015р. підсобною робітницею, машиністом конвеєра, ДСФ шахти ім.. Леніна, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». В листопаді 2016 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини їй було встановлені професійні захворювання: Радикулопатія попереково крижова та хронічне обструктивне захворювання легень. Причиною виникнення професійного захворювання стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 13.12.2016р. де вказано, що працюючи на підприємстві вона виконувала роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Висновком МСЕК від 24.01.2017 року їй встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності з 16 січня 2017 року з переоглядом у 2018 році. Потребує ВМП, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортного лікування. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратила своє здоровя та стала інвалідом, вона не має змоги вести звичне життя, тому що змушена постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них її стан погіршується і вона взагалі не може вести нормальне життя. Працювати, навіть допомогти по господарству своїй родині вона також не має змоги, таким чином внаслідок отримання професійних захворювань позивачка стала інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому що змушена постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них її стан погіршується і вона взагалі не може вести нормальне життя. Працювати позивачка не може, навіть допомогти по господарству своїй родині вона також не має змоги бо при фізичному навантажені відчуває постійний тупий, ниючий біль у всіх відділах хребта, переважно в п/крижовому відділі, обмеження об'єму рухів в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, періодично сильний біль в хребті, переважно на попереково-крижовому рівні з віддачею в ліву ногу по заднє-боковій поверхні до 3 пальця стопи, біль посилюється при незначному фізичному навантаженні, переміні положення тіла та тривалій ході, часті судоми гомілкових м'язів, підвищену втомлюваність в ногах, утруднену ходу, іррадіацію шийного болю в потиличну ділянку голови, праве плече і руки, біль між: лопатками в грудному відділі хребта з віддачею в ділянку лівої лопатки і ліву руку, терпкість рук, біль в колінних та ліктьових суглобах, частий головний біль потиличної локалізації ниючого характеру, підвищення та коливання артеріального тиску, важкість у грудній клітці, загальну слабкість, підвищену втомлюваність, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель сухий, біль за грудниною, запаморочення, періодичні перебої в діяльності серця, що ставить під загрозу її життя. В зв'язку з професійним захворюванням змінився її образ та якість життя, що завдає їй моральних страждань, наприклад при виконанні домашньої роботи, приготуванні їжі позивачка неспроможна самостійно цим займатися, потрібна стороння допомога, що в свою чергу змінило звичне життя та побут її родини. Наявність фізичних страждань, викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю, завдану моральну шкоду оцінює 320000 гривень, яку просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні\~\~вимоги підтримала в повному обсязі, при цьому посилалася на обставини викладені в позовній заяві.\~\~ Представник відповідача ПАТ КЗРК проти позову заперечувала у повному обсязі та вказала, що позивач не навела доказів завдання їй моральної шкоди. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивач була проінформована про шкідливі умови праці. ФССНН позивачу були виплачені компенсація та одноразова допомога. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в зв'язку з тим, що відсутній факт встановлення наявності доказу вини відповідача та позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працювала на ДСФ шахти ім.Леніна, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 18 років 10 місяців, з них з 24.02.1997р. по 28.12.2015р. підсобною робітницею, машиністом конвеєра. 08.11.2016р. медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідного інституту промислової медицини № 1440, [PERSON] встановлені професійні захворювання: - Радикулопатія попереково - крижова (L5, S1) переважно зліва шийна (С5,S6) справа, з вираженими статико-динамічними порушеннями, больовим та мязовотонічним синдромами нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остереартрозу ліктьових (ПФ першого ст.) та колінних ( ПФ першого ст.) суглобів; - Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст.(пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група «А». Легенева недостатність першого ст. Відповідно до висновку Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 27.10.2015 виданої Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області зазначено, що позивач працювала в шкідливих умовах праці, які характеризувались фізичними перевантаженнями, підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13.12.2016р. де вказано, що працюючи на дільниці №5 (дробильносортувальна фабрика ) шахти «Тернівська (раніше шахта Леніна) машиністом конвеєру, [PERSON] виконувала роботи з керування, обслуговування конвеєрів та іншого гірничозбагачувального устаткування при транспортуванні гірничої маси, видалення з конвеєрної стрічки сторонніх предметів та негабаритів, прибирання розсипаної гірничої маси. В умовах дробильносортувальної фабрики не завжди була можливість використовувати транспортувальні засоби та засоби малої механізації для переміщення вантажів з причин технологічного обмеження робочого простору, перешкоджаючого їх застосуванню. Внаслідок чого умови праці характеризувались фізичними перевантаженнями. При цьому внаслідок недосконалості технології збагачення руди, мавших місце порушення систем аспірації та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування, підпадала під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Причина виникнення професійного захворювання: Важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну - 12 кг при допустимій до 7 кг; Зовнішнє фізичне динамічне навантаження (з переважною участь мязів рук та плечового суглоба) 31,8 ВТ при допустимій до 27 Вт; Робоча поза незручна 52% при нормі до 25%; нахили корпуса 164 рази при допустимих до 100 разів. Пил переважно фіброгенної дії: концентрації пилу з вмістом вільного кристалічного діоксину кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони - 4,8 мг/м3 при гранично допустимій 2,0 мг/м3, згідно СанПін 4617-88 «Предельно допустимые концентрации (ПДК_ вредных веществ в воздухе рабочей зоны)». За висновком МСЕК від 24.01.2017р. серії 12 ААА №044529 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності 50% (з них 40% - радикулопатії та 10% - ХОЗЛ) та встановлена 3 група інвалідності з 16 січня 2017 з переоглядом 01 січня 2018 року. Згідно рекомендацій МСЕК позивач потребує «забезпечення лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортного лікування». Відповідно до\~Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, у всіх відділах хребта, переважно в п/крижовому відділі, обмеження об'єму рухів в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, періодично сильний біль в хребті, переважно на попереково-крижовому рівні з віддачею в ліву ногу по заднє-боковій поверхні до 3 пальця стопи, біль посилюється при незначному фізичному навантаженні, переміні положення тіла та тривалій ході, часті судоми гомілкових м'язів, підвищену втомлюваність в ногах, утруднену ходу, іррадіацію шийного болю в потиличну ділянку голови, праве плече і руки, біль між: лопатками в грудному відділі хребта з віддачею в ділянку лівої лопатки і ліву руку, терпкість рук, біль в колінних та ліктьових суглобах, частий головний біль потиличної локалізації ниючого характеру, підвищення та коливання артеріального тиску, важкість у грудній клітці, загальну слабкість, підвищену втомлюваність, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель сухий, біль за грудниною, запаморочення, періодичні перебої в діяльності серця. Через стан здоров`я вона вимушена періодично проходити стаціонарне лікування, позивач не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від \~14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. І хоча представник відповідача стверджував, що відповідно до діючих сьогодні положень ст.9 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII: Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", з цим суд не може погодитись за наступних підстав. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України « Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем у судовому засіданні, переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує розяснення наведені в п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року\~з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 50%, наявність третьої групи інвалідності, час протягом якого позивач працювала у відповідача на посаді пов'язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань повязаних з фізичним станом здоровя, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України розяснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 64 000 гривень, тобто 20 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які вона щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу відмовляє. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 640,00грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial