Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Позивач 10.01.2017 року звернувся до суду з позовом [PERSON], третя особа: [PERSON] за яким просив витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, вартістю 4 379 870 грн., розташовану по Французькому бульвару, 54/16 в м. Одесі, кадастровий номер 5110137500:51:003:0273. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 лютого 2007 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована по Французькому бульвару, 54/16 в м. Одесі, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобовязано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. На підставі зазначеного рішення суду [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по Французькому бульвару, 54/16, серії ЯГ № 954609 від 05.03.2007 року, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 010750500277. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований. За заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначене судове рішення від 08.02.2007 скасоване, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2010 позов [PERSON] залишений без розгляду, у звязку з неявкою в судове засідання позивача. Таким чином рішення суду, на підставі, якого з державної власності вибула земельна ділянка, загальною площею 0,1 га, яка розташована в м. Одесі на Французькому бульварі, 54/16 (кадастровий номер 5110137500:51:003:0273) в даний час скасоване. Проте, у подальшому, право власності на вказану земельну було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 843 від 03.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. Посилаючись на те, що власником спірної земельної ділянки, у тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідачу, звернувся до суду з дійсним позовом. У судовому засіданні представник Прокуратури Одеської області [PERSON] (діє на підставі довіреності від 10.01.2017 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі шляхом витребування спірної земельної ділянки у відповідачки на користь Одеської міської ради. Зазначив, що ними обрано вірний спосіб захисту та фактично наслідок виконання можливого рішення суду є реєстрація права власності на земельну ділянку за Одеською міською радою. Пояснив, що не ставлять під сумнів обставини щодо право власності відповідачки на будинок, однак це не є підставою для визнання за відповідачкою права власності на земельну ділянку за рішенням суду. Вказав, що відповідачка не позбавлена права оформити права на земельну ділянку у порядку, передбаченому чинним законодавством (укласти договір оренди та у подальшому приватизувати землю). Крім того, державний реєстратор порушив положення на той час чинного законодавства. На теперішній час право власності не зареєстровано за Одеською міською радою, оскільки такій реєстрації перешкоджає наявна реєстрація права за [PERSON]. Представник Одеської міської ради [PERSON] (діє на підставі довіреності від 29.12.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги заступника прокурора підтримав та просив задовольнити. Додатково зазначив, що земельна ділянка вибула поза волею Одеської міської ради як власника та остання не давала жодного розпорядження щодо її відчуження, тому має бути витребувана на їх користь. Пояснив, що про позови прокурора до [PERSON], які подавались у 2011 та 2012 роках, їм не було відомо, тому вважають, що строки позовної давності не застосовуються. Посилався на те, що земельна ділянка є окремим нерухомим майном, вже є сформованою з межами на підставі рішення суду. Одеська міська рада зможе після витребування земельної ділянки з незаконного володіння зареєструвати за собою з конкретними параметрами. Представник відповідача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 16.02.2017 року) у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Додатково посилався на те, що володіння відповідачки спірною ділянкою повязане не тільки з право на таку земельну ділянку, яке виникло на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки, а і здійснюється ще з давніх давлень на підставі того, що [PERSON] є власником обєкту нерухомості окремої будівлі цілісного майнового комплексу, розташованого на вказаній спірній земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул.. Французький бульвар, 54/16, загальною площею 157, 5 кв.м.. Вказана окрема будівля цілісного майнового комплексу була побудована до 2007 року (тобто року, в якому за [PERSON] рішенням суду було визнано право власності на земельну ділянку), вказував, що обєкт нерухомості ще у 2005 році був обєктом цивільного обороту. Правова позиція сторони відповідача зводиться до того, що підстава позову, внесеного Заступником прокурора Одеської області, який діє в інтересах держави в особі ОМР, не може мати місце у відповідних відносинах, оскільки вважає, що за умови відкритого та тривалого володіння обєктом нерухомого майна, володіння земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване, не може вважатися незаконним володінням чужим майном. Вважає, що вказане не відповідає правовій природі даного інституту, що випливає у тому числі з аналізу норм глав 30 та 31 ЦК України, ст..ст. 387-388 ЦК України. Крім того, суть віндикаційного позову полягає у зобовязанні особи - відповідача повернути річ з чужого незаконного володіння її власнику, вважає, що тим самим [PERSON] буде позбавлено доступну до її нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці. При цьому, посилався на протиправну бездіяльність та службову недбалість посадових осіб ОМР та працівників органів прокуратури, які не приймали відповідних належних мір своєчасно. На думку, представника відповідача підстав для задоволення позову немає. В обґрунтування правової позиції надав до суду також письмові заперечення від 29.06.2017 року (а.с.165-173). Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Жодних клопотань до суду не заявляв. Суд з урахування вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності третьої особи та представника Одеської міської ради. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали даної справи та справ №2-456/7 (останній номер справи 2-46/10), №2-5288/11, №1522/14362/12 у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає\~\~задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).\~ Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.\~ Відповідно до ЦК (статті 2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;\~ З витребуваної для огляду справи №2-456/07 судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 лютого 2007 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована по Французькому бульвару, 54/16 в м. Одесі, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобовязано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. На підставі зазначеного рішення суду [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по Французькому бульвару, 54/16, серії ЯГ № 954609 від 05.03.2007 року, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 010750500277. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований (а.с.45-46). За заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначене судове рішення від 08.02.2007 скасоване, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2010 позов [PERSON] залишений без розгляду, у звязку з неявкою в судове засідання позивача. Отже, рішення суду, на підставі, якого з державної власності вибула земельна ділянка, загальною площею 0,1 га, яка розташована в м. Одесі на Французькому бульварі, 54/16 (кадастровий номер 5110137500:51:003:0273) на теперішній час скасоване. Суд вбачає, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебував позов Першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОМР до [PERSON] про визнання незаконним та анулювання державного акту на право власності на земельну ділянку; витребування майна з незаконного володіння [PERSON] (справа №2-5288/11). Подана заява була залишена судом без розгляду на підставі ч.2 ст. 207 ЦПК України. 18.06.2012 року до Приморського районного суду м. Одеси Одеською міською радою був поданий позов до [PERSON] про визнання неправомірним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку; звільнення та повернення Одеській міській раді земельної ділянки (справа №1522/14362/12). Ухвалою суду від 10.09.2012 року позовна заява ОМР була повернута позивачу згідно положень ч.2 ст. 121 ЦПК України. Проте, за договором купівлі продажу від 03.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за №843, [PERSON] передав у власність [PERSON] вказану земельну ділянку під №54/16, за адресою: м. Одеса, вул.. Французький бульвар (а.с.62-65). Право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачкою, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №76233569 від 19.12.2016 року (а.с.9-15), витяг з Державного реєстру прав нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.66-67). Також судом встановлено, що не спірній земельній ділянці розташована окрема будівля цілісного майнового комплексу, загальною площею 157,5 кв.м., яким володіла ТОВ «Керама -Центр» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом ОМНО 28.02.2005 року за реєстровим №390, зареєстрованого 25.06.2005 року КП «ОМБТІ та РОН» в реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису :3350 в книзі 44неж-107, реєстраційний №8577543, та акту приймання-передачі від 21.04.2005 року. У подальшому даний обєкт нерухомості товариством був відчужений за договором купівлі продажу від 19.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №9419, на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному (а.с.95-96). На теперішній час власником будівлі цілісного майнового комплексу, загальною площею 157,5 кв.м., за адресою м. Одеса, вул.. Французький бульвар, 54/16, є [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії СТА №717089 від 20.08.2015 року та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №81680921 від 02.03.2017 року (а.с.99-100). Відповідачка придбала дану нерухомість на підставі договору дарування від 04.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрованим за №886; договору купівлі-продажу від 04.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрованим за №2030; договору дарування від 02.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрованим за №95. Вирішуючи спірні відносини суд виходить з наступного. У відповідності до ст.. 120 ЗК України (в редакції на момент придбання [PERSON] обєкта нерухомості за договором купівлі продажу від 19.07.2006 року), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Доказів стосовно того, що на момент відчуження 19.07.2006 року окремої будівлі майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул.. Французький бульвар, 54/16, ТОВ «КЕРАМА-ЦЕНТР» володіло на праві власності також земельною ділянкою під вказаною будівлею суду не надано. Отже, і право власності на спірну земельну ділянку унаслідок придбання даного обєкта нерухомості до [PERSON] не перейшло. Як вже було встановлено судом, [PERSON] отримав земельну ділянку у власність саме на підставі рішення суду від 08.02.2007 року, у подальшому скасованому ухвалою суду від 18.11.2010 року. Отже, на момент укладення договору купівлі продажу від 03.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за №843, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] вказану земельну ділянку під №54/16, за адресою: м. Одеса, вул.. Французький бульвар, [PERSON] вже не був власником спірного майна та не мав права відчужувати дану земельну ділянку. Згідно до ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції на момент укладення [PERSON] договору дарування обєкту нерухомості від 04.04.2013 року), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, урахуванням вищевикладених норм законодавства, оскільки на момент укладення між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 04.04.2013 року договору дарування частини окремої будівлі цілісного майнового комплексу, підстава за якою виникло право власності дарувальників на спірну земельну ділянку, на якій розташовано обєкт нерухомості (за адресою м. Одеса, Французький бульвар, 54/16), вже не існувала, то суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача, що [PERSON], придбавши нерухоме майно, набула право власності і на земельну ділянку. Суд вбачає, що на той момент титульним власником спірної земельної ділянки була Одеська міська рада. Згідно до ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно із чч. 1 та 2\~ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно частин 2,3 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно до ч.5 вказаної статті Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У відповідності до ч.1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачено ст.. 123 Кодексу. П.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією Одеської міської ради. Відповідно до ст. 12 ЗК України до виключної компетенції Одеської міської ради належить розпорядження землями територіальної громади м. Одеси. На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Відповідно до ст.. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст.. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина 3 статті 388 ЦК). Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до приписів частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права субєкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Територіальна громада міста [PERSON], як власник спірного обєкта нерухомості, делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Як встановлено судом, Одеська міська рада не приймала рішень щодо відчуження спірної земельної ділянки. Рішення суду, за яким спірна земельна ділянка вибула з володіння Одеської міської ради, станом на теперішній час скасовано. Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Крім\~того, втручання\~держави\~в\~право\~на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України\~№ 475/97-ВР від 17\~липня\~1997\~року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стала практика ЄСПЛ\~(серед\~багатьох\~інших,\~рішення\~ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня1982 року, «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» від 21\~лютого\~1986\~року, «Щокін проти України» від\~14\~жовтня\~2010року, «Сєрков проти України» від 7\~липня\~2011\~року, «Колишній король Греції та інші проти Греції»\~від\~23\~листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009\~року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти\~України»\~від\~23\~січня\~2014\~року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що витребування спірного майна на користь територіальної громади з володіння [PERSON] відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. При цьому, суд звертає увагу, що відповідачка не позбавлена можливості звернутись до органів держаної власності та оформити свою право на земельну ділянку у порядку та згідно вимог чинного земельного законодавства. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Право особина власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення\~Цивільного кодексу України\~про набувальну давність (ст. 344 ЦК України). А тому, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку\~статті 388 ЦК України\~не застосовуються. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що інші позови стосувались [PERSON] , а не самої відповідачки, яка прибдала нерухоме майно 03.04.2013р. При цьому суд враховує, що згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 р. в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст. 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. (постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 29 червня 2016 р. у справі № 6-1376цс16). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Заступника прокурора Одеської області, який дії в інтересах держави в особі Одеської міської ради, є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved