Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі також може вживатись як - Учасник) звернулась в суд з позовом до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі також може вживатись як - ТзОВ «АВТО ПРОСТО» або Товариство) про визнання угоди недійсною та стягнення матеріальної шкоди. Посилаючись на те, що 13 лютого 2010 року між нею та TзOB " АВТО ПРОСТО" укладено угоду № 307660 (далі також може вживатись як - Угода, Договір, Правочин), предметом якої, як вона вважала, було придбання автомобіля. Діяльність відповідача, в процесі якої він надає послуги згідно даної Угоди, вважає нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки грошові фонди груп з придбання автомобілів формуються виключно за рахунок внесків інших клієнтів системи, без залучення коштів TзOB " АВТО ПРОСТО ", а розподіл даних коштів між клієнтами являє собою реалізацію діяльності пірамідальної схеми, а це заборонено Законом України «Про захист прав споживачів». Окрім цього, умови спірної Угоди є несправедливими та непрозорими, внаслідок чого утворився істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду їй, як споживачу. Як вона зрозуміла пізніше, а саме 01 березня 2011 року, за умовами Угоди вона сплачував кошти не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару, яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів відповідно до такої ж схеми, тобто право отримати товар залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками програми. Таким чином діяльність відповідача вважає такою, що вводить в оману споживачів, а це тягне за собою визнання такого Правочину недійсним. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсною вказану Угоду та стягнути з TзOB «АВТО ПРОСТО» на її користь кошти в розмірі 26'190,98 грн., які вона сплатила в процесі виконання зазначеного Договору. Представник ТзОВ «АВТО ПРОСТО» у судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду заперечення проти позову в яких просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Окрім цього зазначає, що позивачем порушено строки позовної давності звернення до суду, оскільки Угоду та додатки до неї було укладено сторонами 13 лютого 2010 року і саме з цієї дати слід розпочати обчислення вказаного процесуального строку, що закінчився 13 лютого 2013 року. Враховуючи, що позов [PERSON] подала 04 лютого 2014 року, представник відповідача вважає, що у його задоволені слід відмовити з підстав сплину строку позовної давності. Щож до суті позову то заявлені вимоги вважає безпідставними. Вказує, що умови спірної Угоди погоджені сторонами і не суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема: Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» (до якого були внесені зміни 02 червня 2011 року, згідно Закону України № 3462-ІV), а діяльність відповідача відповідає розпорядженню Національної комісії, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг № 1676 від 09 жовтня 2012 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах». Також зазначає про відсутність підстав вважати, що в діях відповідача наявні ознаки організації та розвитку діяльності «пірамідальної схеми», оскільки немає жодної з трьох ознак котрі характеризують дане поняття, а саме: сплата споживачем за можливість одержання компенсації; компенсація надається за рахунок залучення інших споживачів до схеми; відсутність споживання послуг або продукції. Саме тому у задоволенні позову просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та вивчивши матеріали справи прийшов до переконання, що позов слід задовольнити з огляду на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ст. ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України) Як зазначає у позовній заяві позивач, про те, що спірний договір порушує її права та охоронювані законом інтереси вона збагнула 01 березня 2011 року і одразу ж надіслала на адресу відповідача письмову заяву про розірвання даної Угоди та повернення сплачених внесків. Однак доказів цього у матеріалах справи немає. Натомість є лист-відповідь керівника відділу по роботі з клієнтами ТзОВ «АВТО ПРОСТО» який повідомляє, що заяву позивача про розірвання спірного Договору ними отримано. Такий лист-відповідь зареєстрований 15 березня 2011 року, про що свідчить відповідно заповнений штамп у лівому верхньому його куті. Таким чином у суду наявні підстави аби стверджувати, що саме з 15 березня 2011 року слід обчислювати строк позовної давності звернення до суду позивача з даним позовом, який закінчується 15 березня 2014 року. Як вбачається з штампу вхідної кореспонденції, проставленого та заповненого працівником канцелярії суду, позовну заяву, що є предметом розгляду суду, [PERSON] подала 04 лютого 2014 року, тому вказаний строк не пропустила і вимоги представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставними. Щож до суті позову, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Сторонами визнано і, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає, що 13 лютого 2010 між позивачем та ТзОВ «АВТО ПРОСТО», було укладено угоду № 307660 з відповідними додатками, які є невід'ємними її частинами. Згідно із ст. 1 Угоди предметом договору є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля. Статтею 2 спірної Угоди передбачено, що Товариство надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання у групах АвтоТак. Як вбачається з додатку № 1 до Угоди позивач мала намір отримати автомобіль марки «KIA Sportage MID» вартістю 170'910 грн. Відповідно до додатків № 1 та № 2 до Угоди, учасник системи сплачує: плату за послуги, пов'язані зі вступом до системи у розмірі 6'152,76 грн., щомісячний цілий чистий внесок (частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля) - 0,8333 %, щомісячний внесок в оплату послуг, що включає також формування груп клієнтів системи та здійснення організаційних дій для придбання автомобіля - 0,5% + ПДВ, щомісячний страховий платіж - 0,065%, плата за отримання автомобіля (одноразовий платіж, що підлягає сплаті учасником, якому було надано право на отримання автомобіля) - 3% + ПДВ. На виконання умов Угоди позивач сплатила 6'152,76 грн., як плату за послуги, пов'язані зі вступом до системи АвтоТак та щомісячних внесків на суму 20'038,22 грн., всього - 26'190,98 грн., що підтверджується копіями квитанцій, наявними в матеріалах справи. Виконання послуг з адміністрування системи полягає в тому, що учасник сплачує передбачені угодою платежі, а ТзОВ «АВТО ПРОСТО» формує групу учасників, за рахунок чистих внесків яких здійснюється придбання автомобіля (п. 1.2 Договору). Учасник одержує автомобіль відповідно до методів визнання права на отримання ним автомобіля, передбачених Угодою (ст.ст. 4, 5, 6 Договору), і таке визнання права здійснює ТзОВ «АВТО ПРОСТО» на власний розсуд, право на отримання автомобіля мають не всі учасники системи, а тільки ті, які мають найвищу кількість балів. Відповідно до п. 1.1 додатку № 2 до Угоди, зобов'язання ТзОВ «АВТО ПРОСТО» щодо передачі автомобіля учаснику забезпечуються угодами, укладеними між ТзОВ «АВТО ПРОСТО» та постачальником автомобіля. Таким чином право позивача отримати автомобіль залежить також від участі третьої особи - постачальника автомобіля, договір з яким вона не укладала. Зі змісту укладеної між сторонами Угоди, вбачається, що позивач сплатила кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, а відповідач без залучення власних коштів формував групи учасників, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю автомобіля одному з учасників групи. Слід зазначити, що у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (далі також може вживатись як - ВСУ) від 23 травня 2012 року № 6-35цс12, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, зазначено, що сплата коштів не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, формування особою без залучення власних коштів групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи, є такою, що вводить споживача в оману. Такої ж правової позиції дотримується ВСУ у своїй постанові від 16 січня 2013 року у справі № 6-161цс12, зазначаючи, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до статей 212- 214 ЦПК України, при розгляді справи суд повинен перевіряти доводи позивача та надати правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, що у даному випадку означає також з'ясовувати чи охоплюються правовідносини, що виникли між сторонами, поняттям «операції з адміністрування придбання в групах», чи діяльність відповідача підпадає під цю категорію послуг, чи відноситься вона до сфери фінансових послуг. Інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2012 року № 10-729/0/12 визначено, що вирішуючи питання про недійсність договору по адмініструванню фінансових активів для придбання товарів у групах, із підстав невідповідності вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» суд, досліджуючи подані сторонами докази, повинен перевірити чи підпадає діяльність відповідача під категорію фінансових послуг. Слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону про фінансові послуги, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік фінансових послуг, передбачений частиною першою статті 4 Закону про фінансові послуги, не є вичерпним, оскільки пунктом 12 визначено, що інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону, відносяться до сфери фінансових послуг. Водночас відповідно до пункту 4 частини першої статті 34 Закону про фінансові послуги діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Встановлено, і не заперечується представником відповідача, що діяльність Товариства пов'язана із наданням послуг на умовах системи «АвтоТак», що базується на створенні групи учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу на досить тривалий час, що є по-суті діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки - Відповідач здійснює операції з фінансовими активами, отримує від позивача грошові кошти у вигляді щомісячних та авансових платежів, перерозподіляє отримані грошові кошти в інтересах третіх осіб і має прибуток від такої діяльності. Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», який набув чинності з 08 січня 2012 року, статтю 4 Закону доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого діяльність із адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах віднесено до переліку фінансових послуг. Як стверджує у своїх запереченнях представник відповідача, відповідач отримав необхідну для надання фінансових послуг ліцензію лише 15 січня 2013 року, тобто у момент укладення спірного Договору (13 лютого 2010 року) права на заняття таким видом діяльності він не мав, та й взагалі адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах законодавством не було віднесено до фінансових послуг. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Слід зазначити, Угода не містить строків та (або) термінів отримання учасником автомобіля, не передбачає чітких гарантій отримання клієнтом автомобіля навіть у разі повної оплати його вартості, а обов'язком відповідача передбачено лише надання певного спектру послуг. Фонд системи АвтоТак формується за рахунок чистих внесків, сплачених учасниками системи АвтоТак, до фонду не належить плата за послуги, пов'язані зі вступом до системи. Отже в даному випадку фонд групи формується виключно з внесків інших учасників групи без залучення коштів Товариства, а в разі розірвання договору учаснику повертаються лише чисті внески, а плата за послуги, пов'язані зі вступом до системи не повертається ні в якому разі, що врешті створює істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін по договору. Отож, відповідач ввів позивача в оману, використовуючи підміну понять, коли позивач сплачує кошти не за одержання автомобіля, а за можливість отримати «право на його отримання», та встановлюючи «привабливу» ціну за автомобіль без надання споживачу сукупної вартості послуг відповідача за Угодою, що є елементом нечесної підприємницької практики. Враховуючи викладене, можна дійти до висновку, що оскаржувана Угода є недійсною як така, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона містить несправедливі для споживача умови, чим створено істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін на користь відповідача. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено поняття пірамідальної схеми - це коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. У контексті даної норми права посилання позивача на те, що діяльність відповідача за Угодою є функціонуванням «пірамідальної схеми» відкинуті судом як такі, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та в процесі дослідження доказів у справі, позаяк відсутні основні ознаки такого поняття, як то безготівковість та сплата компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товару у групах набувають таке майно усі учасники за рахунок об'єднання внесків кожного з них. У разі недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана, зокрема, повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В свою чергу, згідно з приписами ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин, суд також вважає, що слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved