Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

В судовому засіданні представники позивача-відповідача Захожий Т.В. , Пуха Н.С. , Левченко Я.О. позовні вимоги позивача-відповідача підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просили суд стягнути з відповідача-позивача [PERSON] на користь АТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року в розмірі 57449,55 доларів США, в томі числі 41626,80 доларів США заборгованості за кредитом, 9278,40 доларів США заборгованості за процентами, 6544,35 доларів США пені та судові витрати по справі понесені позивачем-відповідачем по сплаті судового збору в розмірі 21446,46 грн. В задоволені зустрічного позову просили суд відмовити за безпідставністю позовних вимог. Представник відповідача-позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача-відповідача не визнав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, просив суд відмовити в задоволенні позову, зустрічну позовну заяву підтримав повністю з підстав викладених у ній, просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договорами, укладений 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині переуступки права вимоги за кредитним договором №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року до [PERSON] . Оскільки згаданий договір купівлі-продажу прав вимоги має характер договору факторингу, а споживчі кредити, придбані відповідачем, є валютними, і право вимоги, згідно договору про відступлення права вимоги надає право вимагати повернення кредиту та відсотків у доларах США, також вважає, що ПАТ «Альфа Банк» не мало законного права укладати вищезгаданий договір, тому що на момент укладення договору діяло розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року, згідно п.п.2 п.1 якого набуття відступлення права вимоги до боржника фізичної особи не допускається. Представник третьої особи Тарасюк Ю .М. в судовому засіданні підтримав письмові заперечення проти зустрічної позовної заяви [PERSON] , вважає, що зустрічна позовна заява до задоволення не підлягає, первісний позов обґрунтований. Суд, заслухавши представників позивача-відповідача Захожого Т.В. , Пуху Н.С. , Левченко Я.О. , представника відповідача-позивача [PERSON] , представника третьої особи Тарасюка Ю.М., дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, 06 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1701/0808/71-119, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 66000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, з кінцевим строком повернення кредиту 05 серпня 2023 року. Згідно п.3.1 кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця, через касу банку згідно додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачене цим договором. Відповідно до п.8.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. При розрахунку суми пені за кількість днів у році приймається - 360. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 06 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки №1701/0808/71-119-Р-1. Згідно п.п.1,2 договору поруки поручитель зобов`язується перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором №1701/0808/71-119 за їх використання. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року станом на 01 січня 2015 року за позичальником [PERSON] обліковується заборгованість в розмірі 44036,83 доларів США. У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору кредиту щодо своєчасної сплати суми основного боргу, відсотків за користування грошовими коштами, на адресу відповідача-позивача [PERSON] банком 13 січня 2015 року було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту №927-102 б/б від 08 січня 2015 року, з вимогою від позичальника у строк до 30 днів з дати отримання цієї вимоги достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції. Проте у встановлений законом строк відповідач-позивач відповіді на вимогу не надала, вимог зазначених у ній не виконала. Вимогою №927-102 б/б від 08 січня 2015 року було повідомлено і поручителя про невиконання позичальником умов основного зобов`язання та запропоновано погасити заборгованість за кредитним договором. Однак, у встановлений законом строк, поручитель відповіді на вимогу не надав, вимог зазначених у ній не виконав. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року, справа №310/11534/13та від 31 жовтня 2018 року, справа № 202/4494/16. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2018 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості в частині позовних вимог до [PERSON] закрито у зв`язку з його смертю. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Альфа Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2016 року залишено без змін. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи те, що надісланням 13 січня 2015 року ПАТ «Альфа Банк» вимоги № 927-102 б/б від 08 січня 2015 року про дострокове повернення кредиту, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, то такими діями банк на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання-строки повернення кредиту з 05.08.2023 року на 13 січня 2015 року, тому суд вважає безпідставною заяву про уточнення, а фактично про збільшення позовних вимог, подану до суду представником позивача Захожим Т.В. 16 червня 2016 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задоволити частково та стягнути з [PERSON] на користь АТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року в розмірі 44 036,83 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредита 41626,80 доларів США, по відсотках 1775,70 доларів США, пеня 634,33 доларів США-10002,47 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача-позивача на користь позивача-відповідача слід стягнути понесені позивачем-відповідачем судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. Щодо зустрічного позову [PERSON] до АТ «Альфа Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами в частині переуступки права вимоги за кредитним договором суд зазначає наступне: 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі по кредитному договору №1707/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В., зареєстрований в реєстрі за №937, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» уступив, а ПАТ «Альфа Банк» набув права вимоги до боржників за кредитними договорами. Відповідно до витягу з Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року право грошової вимоги за кредитним договором №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року (боржник [PERSON] ) перейшло до ПАТ «Альфа Банк». Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року, позичальником згідно якого є [PERSON] . Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статтей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). За своєю правовою природою договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк», є договором факторингу. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу є клієнт, яким може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, та фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст.1079 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно п.10.5 кредитного договору №1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов`язання по цьому договору, а також по угодам, пов`язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. В зв`язку з вище викладеним не заслуговують на увагу доводи зустрічної позовної заяви про те, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», яке було чинним на час укладання оспорюваного правочину не допускалося набуття відступлення права вимоги до боржника фізичної особи на час укладення оспорюваного правочину. Ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлювало і не встановлює жодних обмежень щодо відступлення прав вимоги між банками. За змістом статей 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та беручи до уваги саме обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд розглядає справу по наявних у ній доказах. Відповідач-позивач [PERSON] будь-яких обставин, які відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставами для недійсності правочину, при укладенні між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» договору купівлі-продажу права вимоги суду не надала. Крім того, відповідачем-позивачем не надано суду доказів стосовно того, яке саме її право було порушено при вчиненні оспорюваного правочину купівлі-продажу прав вимоги. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зважаючи на безпідставність та недоведеність відповідачем-позивачем [PERSON] своїх позовних вимог до АТ "Альфа Банк" суд відмовляє у задоволені її зустрічного позову. Згідно ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: approved