Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та визнання його належним покупцем, при цьому в позові вказав, що 22 травня 1999 року на товарній біржі «Арсенал» в м. Запоріжжі між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого остання продала, а [PERSON] купила квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за 20 690 грн. У зазначеній квартирі він зробив ремонт, зареєстрував своє місце проживання, постійно мешкає, своїми коштами сплачує комунальні послуги. В зв'язку із погіршенням стосунків із дружиною, та розірванням шлюбу, відповідачка у справі відмовилась переоформити квартиру на його ім'я, тому просить договір купівлі-продажу №704 К від 22.05.1999р. частково недійсним в частині покупця [PERSON] та визнати, що саме він є дійсним покупцем квартири [ADDRESS]. [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності, при цьому послалася на те, що вона з 1999 року є власницею квартири [ADDRESS], з нею укладені договори на обслуговування цієї квартири з організаціями, які надають послуги з електро-водо-теплопостачання. Договір купівлі-продажу квартири був укладений на товарній біржі, а тому не був нотаріально посвідчений, але всі умови договору виконані, продавцю [PERSON] були передані гроші, а покупець [PERSON] отримала квартиру у власність. На теперішній час в зв'язку з оспорюванням [PERSON] її права власності на спірну квартиру, вона змушена звернутися до суду з даними позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06.10.2014 року за клопотанням адвоката позивача [PERSON] вказані позови об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] та [PERSON] підтримали доводи позову, при цьому адвокат додав, що в квітні 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усну домовленість про купівлю ним квартири [ADDRESS] за 20690 грн. В зв'язку з тим, що позивач на той час займався підприємницькою діяльністю, він не бажав, щоб на нього була зареєстрована нерухомість. Тому договір було укладено між [PERSON] та [PERSON] Розписка по отримання [PERSON] грошей за квартиру було видано позивачу. Між ним та його тещею [PERSON], яка є стороною у договорі, була домовленість про переоформлення квартири на його ім'я за першою вимогою. В грудні 2013 року, коли між подружжям погіршилися відносини, він попросив [PERSON] переоформити право власності на спірну квартиру на своє ім'я, але та відмовила, тому вважає, що строк позовної давності повинен відраховуватися саме з грудня 2013 року. Просив задовольнити вимоги [PERSON] в повному обсязі, проти позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності заперечував, бо вважає його безпідставним, бо відсутній предмет спору. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечувала, підтримуючи вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Додала, що оскільки, [PERSON] не був стороною оспорюваного правочину, позов не містить доказів на підтвердження того, що воля [PERSON] та [PERSON] була направлена на приховування іншого правочину, тому висновок про застосування до спірних правовідносин ст. 235 ЦК України неможливо вважати правильним. Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, який згідно із ст.. 71 ЦК УРСР, який був чинним до 31 грудня 2003 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки., а позивачами не надано доказів поважності пропуску строку для звернення до суду, позивач знав про вказаний правочин більше ніж 15 років, жодного разу він до неї не звертався із пропозицією переоформити право власності на квартиру, а тому вважає, що позивач не довів порушення своїх прав та пропустив строк позовної давності В судовому засіданні [PERSON], яка є відповідачкоюу справі за позовом [PERSON] не заперечувала проти позовних вимог щодо визнання договору дійсним, але пояснила, що всі домовленості щодо продажу належної їй однокімнатної квартири [ADDRESS] вона мала із [PERSON], який був її сусідом по площадці. До товарної біржі «Арсенал» вона приїздила разом із [PERSON] та [PERSON] , підписувала договір купівлі-продажу та була освідомлена про всі суттєві умови договору, в тому числі і щодо покупця, яким є [PERSON] Третя особа [PERSON] під час судового розгляду пояснила, що дійсним покупцем являється [PERSON], походження розписки стосовно передачі грошей їй невідомо, так як вона прожила з позивачем, починаючи з 1994 року по грудень 2013 року і жодного разу не бачила цієї розписки, просила суд в позові відмовити. Треті особи - ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції в судове засідання не з'явились, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази, долучені до позовів, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 травня 1999 року на товарній біржі «Арсенал» в м. Запоріжжі між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого остання продала, а [PERSON] купила квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за 20 690 грн. Право власності на квартиру зареєстровано у ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить штамп на технічному паспорті і цей факт не оспорювався сторонами. Згідно розписки встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] кошти за продану квартиру в сумі 20 690 грн. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи, [PERSON] як підприємець зареєстрований 18 квітня 2001 року. Відповідно до договору на електропостачання в квартиру [ADDRESS], з одного боку стороною являється ТОВ «Запоріжжяобленерго», з іншого - [PERSON] Відповідно до квитанцій про сплату комунальних послуг платником вказана [PERSON] Згідно ст. 235 ЦК Українипередбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, обидві сторони договору повинні діяти свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені для досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Позивач не був стороною оспорюваного правочину,тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання спірного договору частково недійсними з підстав, передбачених ст. 235 ЦК України є необгрунтованими, оскільки з цих підстав можна визнати договір недійсним лише у разі, якщо договір купівлі-продажу приховує інший договір, на підставі якого у сторін виникли інші права і обов'язки, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу нерухомого майна. Такі висновки викладені в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Окрім цього, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009р. відповідно до частини першої статті 215ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину Відповідно до ст..63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до ст..59 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому свідок [PERSON] суду пояснив, що у 1999 році та 2005 році він робив ремонт у спірній квартирі, гроші за ремонт отримував від [PERSON] Але ніяких розписок про отримання грошей він не давав, договору на виконання робіт з [PERSON] не укладав. Аналогічні пояснення дав свідок [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що проживає на 6-му поверсі в під'їзді, де розташована спірна квартира, в який ніхто не проживає. Вважає, що квартира належить [PERSON], бо його трикімнатна квартира розташована поруч. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює адміністратором в медичному кабінеті «Евелін», який належить позивачу [PERSON]. Періодично - двічі на місяць, він давав їй кошти для оплати комунальних послуг стосовно всієї нерухомості, яка належить їм з дружиною - будинку, трьох квартир, медичного кабінету. Загальна сума складала близько 3000-4000 грн. Хто мешкає в спірній квартирі і кому вона належить їй не відомо. Суд критично оцінює пояснення свідків стосовно того, що на їхню думку власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], являється [PERSON], тільки через те, що робив ремонт у ній. Пояснення свідків не стосуються подій, які мали місце під час укладення договору, а характеризують лише їхню особисту думку відносно власника квартири. Стосовно сплати комунальних платежів, в долучених до позову квитанціях платником вказана [PERSON] Тому доказом сплати є саме квитанції, а не пояснення свідків. Окрім цього, [PERSON] зареєстрований у цій квартирі і тому повинен також нести витрати на утримання майна. Ч.1 ст.48ЦК Української РСР, чинного на час укладення сторонами спірного договору купівлі-продажу квартири, встановлювала, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. Під час судового розгляду судом не встановлено недійсності намірів сторін договору, так як пояснила [PERSON], договір був підписаний саме [PERSON] Розписка вказує тільки те, що гроші за квартиру були передані [PERSON], але не підтверджує беззаперечно, що ці кошти належали саме йому. Відповідно до ст. ст. 71, 74, 80 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) та ст. 257 ЦК України передбачено загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно із ст.. 71 ЦК УРСР, який був чинним до 31 грудня 2003 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст.. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, а стаття 76 ЦК УРСР встановлює, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Про укладений договір купівлі-продажу [PERSON] знав із самого початку. Відповідно до ч.1 ст..80 ЦК України закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Згідно із п.7 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК Українивід 16 січня 2003 року до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше, а відповідно до п.6 цих же Прикінцевих та Перехідних положень правила Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Строк позовної давності пов'язаний з юридичним фактом. Доказів на обґрунтування поважності причин пропуску строків позовної давності позивач суду не надав. Посилання на погіршення сімейних відносин з колишньою дружиною не може бути підтвердженням поважності причин пропуску, так як суду не надано навіть доказів звернення в грудні 2013 року до [PERSON] з питання переоформлення квартири. Стосовно позову [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 128, 224, 227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час виникнення правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно ст.ст. 328, 334, 655, 657 ЦК України, діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст.15 Закону України "Про товарну біржу" угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, яка діяла на момент реєстрації права власності за [PERSON], Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація за [PERSON] права власності на квартиру здійснена відповідно до діючого на той час законодавства. Окрім цього, як пояснила в судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат [PERSON], позивач дізналася про оспорювання її права лише коли отримали позов [PERSON] та виявили відсутність документів на квартиру, тому й звернулись до суду на підставі ст..392 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправна позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, на підставі викладених фактів та наданих доказів, судом не встановлено недійсності правочину, а тому позов [PERSON] являється необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню з підстав недоведеності. Стосовно позову [PERSON] суд вважає можливим позов задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved