Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа - Дарницький районний ввідділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про виселення та зобов»язання зняти особу з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року, яке набуло чинності й звернуто до виконання шляхом реєстрації права власності у встановленому законом порядку 03 квітня 2015 року - державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнано за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] - його сестри, померлої [INFO]. Проте його право власності на майно наразі порушується, оскільки в квартирі зареєстрований й проживає колишній співмешканець померлої сестри - відповідач, який немає жодного відношення до нього, як нового власника квартири, проживає без достатніх правових підстав, тим самим перешкоджає йому користуватися приватною власністю, не бажає звільнити помешкання в добровільному порядку, а тому має бути виселеним примусово, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 27 вересня 2012 року (а.с.9), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити - виселити [PERSON]з квартири [ADDRESS], та зобов»язати Дарницький районний ввідділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві зняти відповідача з реєстраційного обліку. В судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 22 червня 2015 року (а.с.19), позовні вимоги не визнали та просили відповити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року (а.с.4-5, 6), яке набуло чинності й звернуто до виконання шляхом реєстрації права власності у встановленому законом порядку 03 квітня 2015 року - державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.7), визнано за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] - його сестри, померлої [INFO]. Проте, право власності позивача на майно наразі порушується, оскільки в квартирі зареєстрований з 2008 року й проживає колишній співмешканець померлої його сестри - відповідач (а.с.8), який немає жодного відношення до нового власника квартири, проживає без достатніх правових підстав, тим самим перешкоджає йому користуватися приватною власністю, не бажає звільнити помешкання в добровільному порядку, а тому має бути виселеним примусово. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. А тому, зважаючи на те, що право власності на спірну квартиру колишнього власника [PERSON] припинено з підстав її смерті, та переходу цього права в порядку спадкування до позивача, відповідач, як колишній член сім»ї померлої, втратив право користування цим житлом, відповідно, проживає без будь-яких правових підстав, а тому підлягає виселенню. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від обов»язку звільнити приміщення, оскільки докази ним на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про виселення є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Суд, надавши правову оцінку позовним вимогам в частині зобов»язання третю особу зняти відповідача з реєстраційного обліку, вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, відтак є безпідставними. Так, позивачем не обґрунтовано пред»явлено позов до зазначеної третьої особи, яка згідно загальних вимог ЦПК України не є суб»єктом спірних правовідносин, якщо не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, при цьому не є юридичною особою. Крім того дана вимога не обґрунтована відповідними обставинами - рішенням суду, яке є підставою для зазначеної особи вчинити певні дії - зняти відповідача з реєстраційного обліку, й як встановлено в ході розгляду справи, будь-якого спору з даних правовідносин між позивачем й третью особою не існує. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про виселення, відповідно, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії немає потреби. У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії оскаржуються в порядку, встановленому КАС України. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в 243 грн. 60 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial