Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

в позові вказано, що за час шлюбу позивачка та її чоловік [PERSON] набули майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності, у тому числі і транспортний засіб - причіп марки (модель) KRONE SDP 27, тип кузова н/причіп бортовий-Е, 1998 року випуску, синій, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Вказаний транспортний засіб чоловік позивачки використовував для транспортних перевезень, які за його згодою здійснювала інша фізична особа - водій. [INFO] чоловік позивачки помер. Позивачка звернулася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак, через відсутність даних про місцезнаходження всього спадкового майна, документів на нього, оцінки всього спадкового майна, свідоцтво про право на спадщину не видано. Предмет спору у позивачки відсутній, оскільки перебував у віданні відповідачки, яка ним заволоділа без наявної на те підстави. Позивачка намагалася переговорити із відповідачкою та третіми особами щодо визначення долі транспортного засобу, однак усі перемовини виявилися безрезультатними. Просила виділити із спільної сумісної власності 1/2 частину транспортного засобу та витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння та повернути його за належністю позивачу. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; причини неявки суду не повідомила. Судове засідання, призначене на 11.04.2016 року, позивачка просила відкласти, у зв'язку з неможливістю прийняти участь у розгляді справи. Відповідачка в судові засідання не з'являлась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Треті особи в судові засідання не з'являлись, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatismutandis, рішення у справі ,,Олександр Шевченко проти України" (AleksandrShevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Сторони належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду спору за їх участі, отже вони реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у сторін було достатньо часу для подання суду доказів, заяв і клопотань, обґрунтування, заперечення правових позицій інших сторін. Тому задля забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності спір підлягає судовому розглядові. У разі, якщо сторона не забезпечила явку в судове засідання свого представника, вона зобов`язана забезпечити явку в судове засідання іншого представника. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. Позивачка та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.1995 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 28.10.1995 року. Згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 02.12.1997 року позивачку та [PERSON] зареєстровано батьками [PERSON]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від [INFO]. Згідно інформації державного нотаріуса від 28.11.2013 року в Першій Івано-Франківській державній нотаріальній конторі зведена спадкова справа №78/2012 після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Спадкоємцями майна померлого є: дружина [PERSON], дочка [PERSON], батько [PERSON], мати - [PERSON], які подали заяви про прийняття спадщини за законом. [PERSON] була подана заява про видачу свідоцтва про право власності на майно, яке придбано її чоловіком під час зареєстрованого шлюбу. Для видачі свідоцтва про право на спадщину та видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя необхідно подати оригінал документа власності на майно та звіт про експертну оцінку майна. За час перебування у шлюбі позивачка та її чоловік [PERSON] придбали транспортний засіб - причіп марки (модель) KRONE SDP 27, тип кузова н/причіп бортовий-Е, 1998 року випуску, синій, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який було оформлено на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, в тому числі до складу спадщини входить причіп марки (модель) KRONE SDP 27, тип кузова н/причіп бортовий-Е, 1998 року випуску, синій, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.02.2015 року, яке набрало законної сили 13.02.2015 року, частково задоволено позов [PERSON]; виділено із спільної сумісної власності подружжя в спільну часткову власність 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортний засіб марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], визнано право власності на 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортного засобу, витребувано від [PERSON] та передано його [PERSON], як власниці 1/2 частини транспортного засобу. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч.1 та ч.2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень Верховного Суду України наданих в п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 ,,Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статей 316, 321, 368, 370, 386, 387, 391, 392 ЦПК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються також до вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа що засвідчує його право власності. Згідно статей 16, 364, 387 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав є визнання права, виділ майна, витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідачка не надала суду жодного доказу на спростування позову. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч.1 ст.60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, позов обґрунтовано належними правовими підставами, а тому він підлягає до задоволення. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved