Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.02.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою золотар В.В. укладено кредитний договір №MRT9GK 01460006 (надалі кредитний договір), відповідно до п.1.1. умов якого Банк зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 34412.50 доларів США строком до 11.02.2023 року, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між цими ж сторонами укладено договір іпотеки № MRT9GK 01460006 ( надалі договір іпотеки.) Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. загальною площею 62.30 кв.м., житловою площею 44.00 кв.м., що на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить відповідачці золотар [PERSON] відповідачка [PERSON] в порушення умов договору та норм закону свої зобов'язання за кредитним договором виконала частково, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 17.03.2014 року винесено рішення, відповідно до якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приват Банк». Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Однак відповідачка [PERSON] в добровільному порядку протягом одного місяця не виїхала з квартири № 69 у будинку №3 корп.3 по вулиці Київській та отримавши письмові вимоги банку про виселення, проігнорувала їх. У звязку з чим представник позивача звернулась до суду з зазначеним позовом та просить виселити відповідачку [PERSON]та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі (предмет іпотеки), яка розташована за вище вказаною адресою. В ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просив вилити з квартири кв.69. буд.3 корп.3 по вул. Київської в м. Маріуполі, яка є предметом іпотеки окрім [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 20111 року народження, осіб які зареєстровані та мешкають в зазначеній квартирі. Представник позивача [PERSON], діюча на підставі довіреності, у судове засідання не зявилася, надала суду заяву з проханням слухати справу в її відсутність, просила позов задовольнити в повному обсязі. Проти постановлення заочного рішення у справі не заперечувала. Відповідачка [PERSON], [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], [INFO] у судове засідання не зявилися за невідомих суду причин, про час та місце слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином за місцем реєстрації, однак конверти повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Представник третьої особи [PERSON], діюча на підставі довіреності, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила при постановленні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України), згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 11 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № MRT9G 01460006 про надання кредиту, згідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 29500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 лютого 2023 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачка [PERSON] 11 лютого 2008 року уклали договір іпотеки згідно до умов якого [PERSON] надала в іпотеку належне їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 62.30 кв.м., яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вулиця Київська будинок № 3, корпус №3 кв. № 69. Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області. 17 березня 2014 року ухвалено рішення за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], про звернення стягнення на квартиру шляхом її продажу, виселення, стягнення судових витрат. Відповідно до рішення суду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, а саме: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 лютого 2008 року в сумі 33504, 58 доларів США, що в еквіваленті станом на 07 листопада 2013 року становить 267701,59 гривень, звернуто стягнення на предмет договору іпотеки квартиру загальною площею 62.30 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м.. що розташована за адресою: м. Маріуполь, вулиця Київська будинок № 3, корпус №3 кв. № 69, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою з собою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнуто з відповідачів витрати банку по сплаті судового збору в розмірі 2677,02 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 242,00 грн., в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачки з вищезазначеної квартири відмовлено. Рішення суду набрало чинності 28 березня 2014 року. Згідно довідки Комунального Комерційного Підприємства «УК Східна» від 09.04.2015 року в квартирі 69 в буд.3 корп.3 по вул. Київська в Маріуполі зареєстровані та мешкають [PERSON], її донька [PERSON], [INFO] та онук [PERSON], [INFO]. Проте реєстрацію [PERSON], [INFO] та неповнолітнього [PERSON], [INFO] в спірній квартирі проведено без згоди Банку, чим відповідачем [PERSON] порушено п.14 іпотечного договору в якому зазначено, що іпотекодавець має право розпоряджатися предметом іпотеки тільки за письмовою згодою Іпотекодержателя. Доказів в спростування даної обставини відповідачем [PERSON] суду не надано. Так, у вересні 2014 р. Банком, замовним листом направлялось повідомлення за адресою на імя відповідачки [PERSON] саме: [ADDRESS] та за адресою її міста реєстрації: [ADDRESS], про необхідність протягом місяця з дня отримання вимоги, добровільно звільнити нерухоме майно: квартиру № 69 в будинку № 3 в корпусі 3 у м. Маріуполі Донецької області разом з усіма членами сім'ї та іншими мешканцями, що підтверджується реєстром поштових відправлень (а.с. 19-20) Але відповідачі на пред'явлені вимоги не відреагувала, порушення не усунула. Згідно з ч. 2\~ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до пунктів 43, 44 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті\~\~9\~і\~\~статті\~109 ЖК\~\~України,\~статей 39-40 Закону України "Про іпотеку",\~\~виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до\~ст. 32 ЦК України,\~\~ст.\~\~177 СК України\~\~та\~\~ст. 17 Закону України\~\~"Про охорону дитинства",\~\~батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка існуючу заборгованість за кредитним договором не погасили, добровільно спірну квартиру протягом 30 днів з дня отримання вимоги не звільнили, малолітній онук відповідачки право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки не мав, оскільки народилася вже після його укладення, реєстрація дитини, вчинена без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки. За таких обставин,\~\~суд приходить до висновкуу що позовні вимоги про\~\~виселення відповідачів, в тому малолітньої дитини дитини [PERSON], [INFO] з квартири 69 в буд.3 корп.3 по вул. Київської в м. Маріуполі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Між тим, суд вважає, що до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року з змінами та доповненнями від 12 лютого 2015 року. Відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. В пункті 5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік нанесених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно п.20 ч.1 цього Розпорядження м.Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження №1053-р від 30 жовтня 2014 року, яке в подальшому, постановою окружного адміністративного суду м.Києва від 26 січня 2015 року було визнано не чинним (справа № 826/18330/14). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2012 року Постанову окружного адміністративного суду м.Києва від 26 січня 2015 року залишено без змін. Згідно ст.1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно Наказа керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], зареєстровані та постійно проживають у м. Маріуполі, тобто постійно проживають у зоні АТО, а тому на них розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачі мають інше житло суду не надано. Відповідно до ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку».\~\~ Відповідно до ст.11 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Даний Закон набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, опублікований 14 жовтня 2014 року в газеті «Голос України» №197.\~\~ Таким чином, суд приходить до висновку, що мораторій передбачений вищенаведеним Законом необхідно застосувати. Проте \~з огляду на статтю 11 вказаного Закону він носить тимчасовий характер та дії на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення, за своїм змістом закон визначає, що саме за певних умов та протягом певного проміжку часу виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкт не проводиться, тому суд приходить до висновку, що застосування цього\~Закону\~має відбуватись на стадії виконання судового рішення у даній справі, та враховуючи норми цього Закону, а також

Outcome: approved