Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт від 16.09.2004р., складений [PERSON] на користь відповідача - [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П. 16.09.2014р., усунути відповідача - [PERSON] від права на спадкування за законом, визнати за позивачем право власності на спадкове майно, а саме - на ? частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON]. Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] року помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину квартири [ADDRESS]. Як спадкоємець першої черги за законом, позивач в установлений законом строк звернулася з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, проте, з'ясувалося, що має місце спадкування за заповітом, оскільки її чоловік [PERSON] заповів належну йому частину квартири своєму синові від першого шлюбу - відповідачу [PERSON] Вказаний заповіт позивач просить визнати недійсним з тих підстав, що її чоловік в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в силу психічного стану, в якому на той час перебував. Позовну вимогу про усунення відповідача від спадкування за законом після смерті батька позивач обґрунтовує тим, що відповідач не надавав і свідомо ухилявся від надання необхідної своєму батькові допомоги, а останній в силу хвороби перебував у безпорадному стані та потребував такої допомоги (мало місце онкологічне захворювання). У судовому засіданні представник позивача пояснила, що квартира [ADDRESS] була надана 27.10.1976 року батьку позивачки [PERSON] на сім`ю з 4-ох осіб (батько, вона, її мати та брат). 10.10.1990 року вона одружилася з померлим та вони разом почали проживали в цій квартирі. Перед тим, як одружитися з [PERSON], [PERSON] з першою дружиною [PERSON], її сином, та другим спільним сином [PERSON] - відповідачем, отримали ордер на зайняття квартири [ADDRESS], яку померлий повністю залишив своїй попередній родині. [PERSON] разом з [PERSON] у 2000 році спільно приватизували квартиру батьків позивачки в рівних долях. Позивач вважає несправедливим заповіт, складений померлим на користь свого сина від першого шлюбу, та ставить його під сумнів з тих підстав, що її чоловік був дуже порядною людиною і знав, що це квартира батьків позивачки, тому, ймовірно, складаючи заповіт, не розумів значення своїх дій. Підтримавши позовні вимоги з вищенаведених підстав, представник позивача просила врахувати висновок судової психіатричної експертизи на підтвердження викладених позивачем обставин, а позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] позов не визнав, пред'явив зустрічний позов про визнання за ним права власності на ? частину квартири в порядку спадкування за заповітом після померлого батька - [PERSON] , пояснивши, що висновок судової психіатричної експертизи не може бути взятий судом до уваги, оскільки ґрунтується за записах в амбулаторній картці лікаря Медичного центру «Софія» за 2004 рік, в той час, як вказаний медичний центр було створено лише у 2006 році, а також на підробленому записі психіатра в амбулаторній картці хворого за місцем проживання. Відповідач пояснив, що його батьки розлучилися, коли він був малим, після того з мамою проживав він окремо від батька. Коли він підріс, то став підтримувати стосунки з батьком, їздив на риболовлю, на дачу, зустрічався з ним на днях народженнях як його, так і батька, декілька разів разом зустрічали свято нового року вдома у батька. Про те, що батько був хворий на онкологію, він не знав, оскільки ні батько, ні його дружина [PERSON], ні будь-хто інший йому про це не казали. Жодної допомоги батько у нього не просив. На вигляд, коли він бачився з батьком протягом 2008 року, батько її не потребував. Він бачив, що батько з грудня 2008 року почав пересуватися з палицею, але пересувався сам, випивав спиртні напої, палив, тобто жив звичайним життям. Він питав у батька, що з ним, але останній казав, що все добре, що є проблеми з суставами, проте, він скоро одужає. Про наявність заповіту відповідач дізнався на поминках від товариша батька, який і передав йому заповіт, складений ще у 2004 році. З вищевикладених підстав, вважає позов [PERSON] необґрунтованим, просить відмовити у його задоволенні та задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи - Головного управління юстиції м. Києві в судові засідання не з`явився, надіслав до суду листа, в якому просив справу розглянути у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. [INFO] року у віці 59 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві [INFO] року. Відповідно до довідки форми №106/с, - причина смерті [PERSON] - ракова інтоксикація, рак передміхурової залози ст. ІІІ кл. гр-ІV. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, яким, крім іншого, є ? частина квартири [ADDRESS], яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 04.10.2000 року. Як убачається з матеріалів спадкової справи №145 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON], заведеної 21.05.2009 року 8-ою Київською державною нотаріальною конторою, з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися син померлого - [PERSON] (21 травня 2009 року) та дружина померлого - [PERSON] (27 травня 2009 року). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як убачається з наданих суду доказів, 16 вересня 2004 року [PERSON] було складено заповіт на все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі на все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом, у тому числі, й на належну йому на праві власності частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на ім`я [PERSON]. Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П. 16 вересня 2004 року, зареєстровано в реєстрі за №8831. Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Ухвалою суду від 26.06.2013р., відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України, у справі призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: Якими захворюваннями страждав [PERSON], який помер [INFO] року, на момент складання та підписання заповіту 16.09.2004р., на ім»я [PERSON]? Чи міг [PERSON], який помер [INFO] р., при складанні та підписанні заповіту 16.09.2004р. на ім'я [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? Згідно акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 25.12.2013р. №1051, - у період часу, до якого відноситься складання та підписання заповіту - 16.09.2004р., [PERSON] виявляв ознаки судинної деменції (згідно з МКХ-10, шифр F 01.8). За своїм психічним станом на момент складання та підписання заповіту - 16.09.2004р., [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Оцінюючи доводи відповідача [PERSON] щодо неналежності такого письмового доказу, як медична карта амбулаторного хворого [PERSON], яка зберігалася у Медцентрі «Софія», суд вважає їх обгрнутованими, оскільки відповідачем надані достовірні та беззаперечні докази реєстрації вказаного Медичного центру, як юридичної особи, лише у 2006 році і отримання вказаноююридичною особою ліцензії на ведення медичної практики лише у 2012 році, в той час, як записи у медичній картці хворого [PERSON] здійснені за 2004 рік. Суд погоджується і з доводами відповідача про те, що лікар-психіатр [PERSON] не був наділений правом надавати психіатричну допомогу [PERSON], до якої відноситься й обстеження стану психічного здоров'я особи, визначення характеру психічного розгладу, діагностика, консультації, рекомендації тощо, оскільки згідно зі статтею 10 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатрична допомога надається психіатричними закладами всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства. Порядок видачі ліцензії на час ведення у 2004 році лікарем-психіатром [PERSON] записів про хворого [PERSON] у амбулаторній картці був врегульований Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з медичної практики, затвердженими спільним наказом Державним комітетом України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерством охорони здоров'я України від 16.02.2001р. №38/63, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.03.2001р. за №189/5380, якими передбачена можливість видачі ліцензії фізичним особам - виключно суб'єктам господарської діяльності. [PERSON] не мав статусу суб'єкта господарської діяльності у 2004 році, а надані ним суду документи про проходження спеціальної підготовки в галузі психіатрії, підтвердження кваліфікації та її підвищення, такої ліцензії не замінюють. Доводи відповідача про наявність сфальшованих записів у амбулаторній картці [PERSON] суд оцінює критично, оскільки жодних доказів цього (судового рішення, показань свідків, які б спростовували такі записи та їх відповідність) суду і експертам не було надано. Оцінюючи висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 25.12.2013р. суд вважає його належним доказом вчинення правочину (складання та підписання заповіту) [PERSON] в такому стані, коли останній не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки висновок експертизи грунтується на даних медичної книжки №03310 за період проходження [PERSON] військової служби; даних медичної картки амбулаторного хворого із полікліники за місцем проживання; висновку акту огляду МСЕК №1610 із спеціалізованої онкологічної МСЕК м. Києва; виписки із історії хвороби №3121/1137 із Київської міської клінічної лікарні №11 та медичної картою стаціонарного хворого тієї ж лікарні; направленням Полікліники №2 Дніпровського району м. Києва; письмових показань позивача; показань допитаних в судових засіданнях свідків згідно відтворених аудіозаписів судових засідань. Відповідно до статті 225 Цивільного кодексу України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки [PERSON] на момент складання та підписання ним заповіту 16.09.2004р. перебував у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, наявні правові підстави для визнання заповіту недійсним. Отже, позов [PERSON] в частині визнання недійсним заповіту підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину квартири в порядку спадкування за заповітом, відповідно, задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 4 статті 1257 Цивільного кодексу України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до частин 5 і 6 статті 1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Факт ухилення від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця лише тоді є підставою для усунення особи від права на спадкування, якщо цей факт встановлений судом. Обґрунтовуючи вимогу про усунення відповідача від права на спадкування за законом, представник [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідач [PERSON] ухилявся від виконання своїх обов'язків по догляду за хворим батьком, не піклувався про нього, не цікавився його життям та здоров'ям, хоча останній потребував постійного стороннього догляду і допомоги. На підтвердження цих обставин позивач посилалася на показання свідків та наявну у справі медичну документацію про стан хворого [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з висновку для МСЕК Київської міської онкологічної лікарні, [PERSON] перебував на обліку з 2004 року з приводу Рака простати ІІІ стадії, клінічна група ІІ. 23 серпня 2006 року [PERSON] був обстежений спеціалізованою онкологічною МСЕК м. Києва і був визнаний інвалідом ІІ групи безстроково, що підтверджується довідкою до Акту огляду онкологічної МСЕК Як вбачається з виписки з історії хвороби №3132/1137 Київської міської клінічної лікарні №11 від 19 грудня 2008 року, [PERSON] перебував на лікуванні в терапевтичному відділенні з діагнозом: лівостороння нижньодольова пневмонія, категорія ІІІ, ДН 0 ст., Са простати ст. ІІІ, кл.гр. ІІ, Т2N0Н1, хронічна лімфовенозна недостатність правої нижньої кінцівки ІІІ ст., атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН ІІ Б-ІVст. Як вбачається з відповіді Головного управління праці та соціального захисту населення від 22 листопада 2010 року, на підставі заяви [PERSON], що була прийнята 21 січня 2009 року та зареєстрована під №50, останнього було забезпечено ходунками "Стоїк-1"та кріслом інвалідним МН-26 з судном. Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування", - факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Правило частини 5 статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного Кодексу не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується наявністю умислу. При розгляді таких справ суду належить з'ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до положень ст.ст. 75, 90 Сімейного кодексу України , - дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати одне одного. Дружина, чоловік взаємно зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних з хворобою або каліцтвом другого подружжя. Позивачем не доведений факт умисного, свідомого ухилення відповідача від надання допомоги своєму батькові. Як підтверджується даними наявної медичної документації показання відповідача, у [PERSON] лише з кінця 2008 року виникли складнощі щодо вільного самостійного пересування, при цьому, доказів перебування його у безпорадному стані, звернень до відповідача по допомогу та доказів відмови відповідача від надання такої допомоги, суду не надано. Отже, вимога про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Не може бути задоволена вимога [PERSON] про визнання за нею право власності на спадкове майно, а саме, - на ? частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON], оскільки відповідно до ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно положень п. 23 постанови Пленуму ВСУ N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як убачається з матеріалів спадкової справи і не заперечується сторонами у справі, жодній із сторін у справі - ні позивачу [PERSON], ні відповідачу [PERSON] нотаріусом не було відмовлено в оформленні права на спадщину. Враховуючи вищенаведене, первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню - в частині визнання недійсним заповіту, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки первісний позов задоволено частково, а у зустрічному відмовлено, судові витрати позивача [PERSON] , які складаються з 3219, 00 грн. судового збору та 3180, 74 грн. витрат на проведення судової експертизи слід стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (однієї вимоги немайнового характеру ) слід стягнути з відповідача (243, 60 грн. + 1/3 частину від 3180, 74 грн. = 1303 грн. 84 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial