Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

в обгрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що житловий будинок в [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON]. З 1983 року позивачка також проживала у вказаному будинку, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах із сином [PERSON] - [PERSON] В 1997 році останній помер, і позивачка повернулась проживати до попереднього місця свого проживання в будинок, що в [ADDRESS], Коломийського району. Однак, вона, враховуючи похилий вік [PERSON], яка проживала сама, була одинокою, продовжувала допомагати останній, здійснювала догляд за її будинком, обробляла земельну ділянку. [PERSON] визнавала позивачку своєю невісткою, у них були приязні відносини. [INFO] [PERSON] померла. З початку 2002 року позивачка знову перейшла проживати в будинок померлої та проживає там по даний час. Таким чином, позивачка вважає, що вона, починаючи з 2002 року, тобто більше 10 років, відкрито, добросовісно та безперервно володіє цим будинком. Тому вона, посилаючись на ст. 344 ЦК України, просить визнати за нею право власності на вказаний будинок за набувальною давністю. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. 02.10.2014 року сільський голова с.Верхній Вербіж В.Андрійчук звернувся до суду із письмовою заявою, в якій зазначає, що позовні вимоги відповідач визнає, а справу просить розглядати без участі представника ради. Суд, заслухавши пояснення позивачки, перевіривши матеріали справи, і, оцінюючи досліджені докази в сукупності, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом також встановлено, що згідно з копією запису акта про смерть №14, вчиненого 18.09.2001 року Верхньовербізькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, [PERSON] померла [INFO] в зазначеному селі (а.с.27). Згідно з довідкою №247, виданою Верхньовербізькою сільською радою Коломийського району 29.05.2014 року, померлій [PERSON] належав житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS]. Дане господарство належало до робітничого двору. Станом на [INFO] [PERSON] в зазначеному будинку була зареєстрована одна. Після смерті [PERSON] догляд за будинком здійснює [PERSON], проводить його ремонт, обробляє земельні ділянки, сплачує податкові та інші платежі. Заповіт від імені померлої [PERSON] виконкомом вказаної сільської ради не посвідчувався (а.с.10). Згідно з копією акту, складеного 03.07.2014 року комісією Верхньовербізької сільської ради, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], однак, з 2002 року по даний час вона фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджують сусіди позивачки [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що відповідно до довідки, виданої ОКП "Коломийське МБТІ", згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності №496, виданого виконкомом Верхньовербізької сільської ради згідно з рішенням №13 від 30.03.1999 року (а.с.11). Згідно з копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого ОКП "Коломийське МБТІ" 12.06.2014 року, інвентаризаційна вартість спірного будинку становить 9 158 грн., рік побудови будинку - 1948, загальна площа будинку становить 29,5 кв.м., житлова - 17,7 кв.м. (а.с.5-8). Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до положень ч.2 ст. 328 вказаного Кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до правил ч.4 цієї статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Отже, враховуючи, що діючий ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року (п. 1. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), то норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Відповідно до роз'яснень, даних в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень п.11 вказаної постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що позивачка з 2002 року, тобто більше 10 років, відкрито, добросовісно та безперервно володіє спірним будинком. Отже, суд приходить до висновку про наявність умов та підстав, передбачених ст.344 ЦК України. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст.16, 328, 344 ЦК України та,

Outcome: approved