Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про розподіл майна, придбаного подружжям в період шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 15 серпня 1997 р., який рішенням суду від 29.07.2013 р. між ними розірваний. Від шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO] В період шлюбу вони з відповідачкою сумісно придбали 2/3 частини будинку № 52 по вул. Іскрівській м. Кривого Рогу, оформивши право власності на імя [PERSON] Його матері [PERSON] належить інша 1/3 частина будинку. Весь будинок складається з: житлового будинку А-1, літньої кухні Б, сараю В, вбиральні Г, гаражу Д, сараю Е, огорожі №1, ворот №2, водоколонки 1. До складу житлового будинку А-1 входить:1 коридор площею 3,5 м. кв., П веранда площею 6,1 м. кв., 1-1 коридор площею 5,1 м. кв., 1-2 житлова кімната площею 24.2 м. кв., 1-3 житлова кімната площею 8 м. кв., 1-4 житлова кімната площею 9,1 м. кв., 1-5 житлова кімната площею 8 м. кв. Разом по будинку А-1 загальна площа 64 м.кв. житлова площа 49.3 м.кв., допоміжна 5.1 м.кв. З усього складу будинку третій особі [PERSON] належить в будинку 1-4 житлова кімната площею 9,1 м. кв., 1-5 житлова кімната площею 8 м. кв., П веранда площею 6,1 м. кв. та збудований особисто [PERSON] гараж Д та сарай Е, на які за рішенням суду від 10.06.2008 року визнано право власності. Ними, позивачем та відповідачем, на імя [PERSON] придбано в період шлюбу 2/3 части будинку що складається з: 1 коридор площею 3,5 м. кв., 1-1 коридор площею 5,1 м. кв., 1-2 житлова кімната площею 24.2 м. кв., 1-3 житлова кімната площею 8 м. кв. Літня кухня Б. сарай В. вбиральня Г загального користування та складає загальну площу 40,8 м.кв. При покупці 2/3 будинку продавцю було сплачено 12009 гривень, готівкою за власний рахунок. На придбання будинку були витрачені їх спільні гроші подружжя. Він як колишній чоловік має право на визнання за ним права власності на 1/3 частину будинку купленої ними в період шлюбу від 2/3 частин будинку, (тобто 2/3:2= 1/3 частина, враховуючи, що загальна площа їх частини будинку складає 40,8 м.кв., а його частка буде складати 20,4 м.кв.) та виділення в натурі йому: 1-3 житлової кімнати площею 8 м. кв., 1 коридор площею 3,5 м. кв., 1-1 коридор площею 5,1 м. кв. Всього 16,6 м.кв. що є меншим від половини їх сумісної частки будинку (20,4 м.кв - 16,6 м.кв.) на 3,8 м.кв. Тому позивач просить поділити майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право власності на 1/3 частину в будинку № 52 по вул. Іскрівська м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, виділивши в натурі в домоволодінні приміщення 1-3 житлову кімнату площею 8 м. кв., 1 коридор площею 3,5 м. кв., 1-1 коридор площею 5,1 м. кв., всього 16,6 м.кв. Для рівності часток він згоден встановити додаткову стіну між кімнатами 1-3, коридором 1-1, зменшивши кімнату 1-2 на 0,6 метра по довжині кімнати. Визнати за відповідачем право власності на 1/3 частину в будинку №52 по вул. Іскрівська м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, та виділивши в натурі в домоволодінні 1-2 житлову кімнату площею 24,2 м. кв. Господарські споруди залишити в загальному користуванні. 07 серпня 2017 р. позивач заявлені вимоги уточнив з врахуванням висновку експерта, просив визнати право спільної сумісної власності подружжя його та [PERSON] на 2/3 частини житлового будинку № 52 по вул. Мальовничій (колишня Іскрівська) м. Кривого Рогу, до складу якого входять: 1 коридор площею 3,5 кв.м., 1-1 коридор площею 5,1 кв.м., 1-2 житлова кімната площею 24,2 кв.м., 1-3 житлова кімната площею 8 кв.м. Літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г загального користування. Розділити спільне сумісне майно подружжя 2/3 частини житлового буднику, визнавши за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку та стягнувши з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію нерухомого майна в розмірі 27837,50 гривень. Стягнути з відповідачки понесені судові витрати в сумі 2551,20 грн. 24 листопада 2016 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в обґрунтування якої [PERSON] зазначила, що на праві спільної часткової власності їй, її матері [PERSON] та сестрі [PERSON] належала квартира № [ADDRESS], кожній по 1/3 частці. З моменту погіршення стосунків з [PERSON] вона почала відкладати кошти в іноземній валюті для придбання окремого житла. Крім того, вказану квартиру, яка належала їй, сестрі та матері вони вирішили продати, а реалізовані кошти розподілити порівну на трьох. Відтак, продавши квартиру, її мати [PERSON] віддала їй кошти у розмірі 500 доларів США, що еквівалентно складало 2600,00 гривень. Крім того, вона взяла в борг у декількох друзів, назбиравши потрібну суму для купівлі житла. В той час їх з відповідачем відносини покращилися і його мати [PERSON] запропонувала їй викупити 2/3 частини будинку, решта 1/3 частини перебувала вже у її власності. Вона погодилась, оскільки на купівлю окремого житла їй грошей все одно не вистачало, а вказане житло за її переконанням було її, куплене на її особисті кошти і жодних проблем з боку чоловіка не виникне, тим паче, що проживали вони тоді окремо, спільних коштів не мали. Тобто 2/3 частки домоволодіння оформлене на її імя, оскільки купувалось за її особисті кошти. Тому [PERSON] просить визнати за нею право особистої приватної власності на 2/3 частини домоволодіння № 52 по вулиці Мальовнича (Іскровська) м. Кривого Рогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] на заявлених вимогах наполягав з підстав, викладених в уточненому позові, зустрічний позов не визнав з підстав, викладених в зміненій позовній заяві та письмових поясненнях (а.с. 201-207). Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, на задоволенні зустрічного позову наполягали з підстав, викладених в ньому. Відповідач суду пояснила, що 2/3 спірного домоволодіння вона придбала за власні кошти, які їй дала мати від продажу їхньої спільної квартири. Так мати дала їй під розписку 500 даларів США та окрім того ще на руки 500 доларів США, які вона в подальшому позичила під відсотки подрузі під розписку в присутності свідків. Перші 500 доларів США вони разом із чоловіком потратили на власні потреби, а з інших за 350 доларів США вона придбала 2/3 будинку у продавця [PERSON]. Третя особа [PERSON] вважала, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з підстав, викладених в письмових поясненнях (а.с. 220-225). В обґрунтування зазначила, що її син [PERSON] з невісткою [PERSON] проживали разом до 2009 року, про що свідчать і сімейні фото, що збереглися в них, і записи з дитсадка онуки [PERSON], табелі зі школи та інше, однак станом на 10 червня 2008 року вони проживали разом. Разом зі своїм сином, відповідачкою, їх дитиною та сестрою невістки [PERSON] вони проживали на 1/3 частині будинку до 28 квітня 2004 р., коли повернувся співвласник іншої 2/3 частини будинку [PERSON], та з яким потім велися перемовини з приводу викупу тієї частки. Оскільки останній не мав коштів для переоформлення документів, вона сама цим займалася за власні кошти. Крім того, син заробляв гроші виконуючи роботи по охороні дачних кооперативів, в той час як невістка звільнилася у вересні 2003 року з посади прибиральника КЗОШ № 89 та протягом 2-х років ніде не працювала. Гроші за частину будинку через неї щомісячно передавалися [PERSON], про що останній писав їй розписки. Крім того, вона продала належний їй мотоцикл за 100 доларів США та віддала ці гроші в рахунок придбання будинку. Так [PERSON] продала в 2001 році квартиру та дала 500 доларів США [PERSON], однак ці кошти були витрачені на потреби родини. З моменту купівлі 2/3 частини будинку та по теперішній час роботи по розподілу часток будинку на ізольовані частки для кожного із співвласників не виконувалися, тому що при купівлі планувалося використання будинку як єдине ціле. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що приходиться відповідачці троюрідною сестрою. Десь в 2001 році т.Таня позичила у Наташі 500 доларів США чому вона і була свідком. Потім т.Таня віддала [PERSON] позичені гроші та ще трішки більше, однак вона не бачила скільки. Пояснила, що двічі була свідком при передачі грошей, однак період часу, коли це відбувалось, не пам'ятає. Свідок [PERSON] (мати [PERSON]О.) пояснила, що в 2001 році вона продала належну їй та її двом донькам квартиру по вул.Співдружності, 70/28 за 2500 доларів США. За домовленістю між доньками, вона віддала спочатку 500 доларів США Наташі під розписку в тому ж році, та ще 500 доларів США з тим, щоб про це ніхно із сім'ї [PERSON] не знав. Знає, що 500 доларів США її донька позичила [PERSON] За словами Наташі знає, що будинок та придбала за 350 доларів США, перші 500 доларів США були потрачені на потреби сім'ї. Зазначила, що [PERSON] років 8 тому назад пішла від чоловіка. Свідок [PERSON] суду пояснив, що із [PERSON] працював в 2001-2006 р.р. на охороні дач, у них робочі та дружні стосунки. [PERSON] передавав через нього [PERSON] (матері) деякі суми грошей 2-3 рази в період 2003-2004 р.р., точніше не пам'ятає, при цьому на які цілі, [PERSON] не казав. В особисті відносини сім'ї [PERSON] він не втручався та з приводу цього нічого показати не може, рівно як і не може сказати, чи були в період 2001-2006 р.р. розмови щодо придбання спірної частини будинку. Також пояснив, що [PERSON] іноді зберігав у нього деякі суми грошей, скільки грошей він не знає. Також зазначив, що працювали вони в той період неофіційно. Вислухавши доводи позивача, заперечення відповідача та її представника, пояснення третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, сторони з 15 серпня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2013 року між ними розірваний (том 1 а.с. 22 копія рішення суду). 05 жовтня 2004 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки домоволодіння придбала у [PERSON] 2/3 частки домоволодіння № 52 по вулиці Мальовничій (колишня Іскровська, Іскрівська) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яка складалась з: коридору І площею 3,5 кв.м., коридору 1-1 площею 5,1 кв.м., житлової кімнати 1-2 площею 24,2 кв.м. та 1-3 площею 8,0 кв.м., Літня кухня Б загального користування. Продаж 2/3 часток домоволодіння вчинено за домовленістю сторін за 12009,00 грн. (том 1 а.с.8 копія договору). Висновком № 66/16 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 31.01.2017 р. встановлена ринкова вартість 2/3 частини домоволодіння № 52 по вул.Мальовничій (колишня Іскрівська) міста Кривого Рогу Дніпропетровської області на земельній ділянці площею 1875 м2 в сумі 55673 грн. та зазначена неможливість виділення двох рівних частин в 2/3 частини вказаного будинку через його недостатню загальну площу для дотримання будівельних норм (том 1 а.с. 91-106 висновок), а отже вказане майно є неподільним. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 03 травня 2018 року по справі № 314/3916/15-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, сторони придбали спірне майно - 2/3 частки домоволодіння № 52 по вулиці Мальовничій в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в період зареєстрованого шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (том 1 а.с. 23) та копією договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 05 жовтня 2004 року (том 1 а.с.8). Матеріали справи не містять доказів того, що спірна частка домоволодіння була придбана в період фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства між сторонами, згідно тексту рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2013 року, ухваленого за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, сімейно-шлюбні відносини між ними припинені в травні 2009 року. Рішення суду не оскаржено, набрало законної сили (том 1 а.с. 22). Крім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що 2/3 частини домоволодіння по вул.Мальовничій, 52 є її особистою приватною власністю, оскільки придбано за її особисті кошти, та на підтвердження того надає наступні докази: копії розписок [PERSON] від 05.11.2001 р. про отримання в борг від [PERSON] позики в сумі 500 доларів США під 30% річних; розписок [PERSON] від 13.08.2004 р. та від 03.10.2004 р. про отримання від [PERSON] сум в розмірі 450,00 доларів США та 500,00 доларів США в рахунок погашення боргу; розписки [PERSON] про отримання від [PERSON] суми в розмірі 2600 грн., що еквівалентно 500 у.о., за продаж належної їй 1/3 частини квартири по вул. Співдружності, 70/28 м. Кривого Рогу; договору № 37 на надання послуг по продажу нерухомості від 23.09.2001 р. між агенством нерухомості "Благовест" та [PERSON]; договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 05.10.2004 р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно; свідоцтва про право власності на житло від 19.06.1996 р. про належність їй 1/3 частки квартири по вул. Співдружності, 70/28 м. Кривого Рогу; акту судово-медичного дослідження № 2144 від 04.07.2001 р. про нанесення [PERSON] легких тілесних ушкоджень; довідки з місця проживання [PERSON] від 28.02.2000 р. (том 1 а.с.55-70). З приводу вказаної вимоги суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як встановлено судом під час розгляду справи по суті та в ході допиту свідка [PERSON], після здійснення в 2001 році продажу квартири по вул.Співдружності 70/28, [PERSON] була передана сума 2600,00 грн., що на той момент було еквівалентно 500 доларів США, вказане також підтверджується розпискою від 02.11.2001 р., що міститься в матеріалах справи (а.с.61-копія розписки). Свідок [PERSON] суду пояснювала, що вона принаймні двічі була свідком при передачі грошей, а саме коли [PERSON] позичила [PERSON] в борг 500 доларів США, та коли [PERSON] повернула [PERSON] гроші, однак скільки вона не памятає. Іншого свідка [PERSON], яка згідно даних розписок була присутня під час їх написання, [PERSON] не заявляла, та з огляду на непослідовні показання [PERSON] неможливо однозначно стверджувати, чи дійсно дані суми передавались у борг та отримувались по розпискам. В суді [PERSON] надала оригінал розписки від 02.11.2001 р., з приводу оригіналів інших розписок від 05.11.2001, 13.08.2004 та 03.10.2004 пояснила, що під час пожежі вони згоріли. Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено факт придбання частини будинку лише за її особисті кошти, оскільки природу виникнення коштів в сумі 950,00 доларів США, що еквівалентно 5035,00 гривень (згідно офіційного курсу НБУ станом на 05.10.2004 р. 100 доларів США=530,75 грн.), судом встановлено згідно зазначених розписок, однак продаж 2/3 частини вказаного домоволодіння вчинено за 12009,00 грн., еквівалент 2265,85 доларів США (а.с. 8), факт наявності у неї особисто її іншої частини грошових коштів в розмірі 6974,00 грн. (12009,00 грн.-5035,00 грн.), в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами. Також, в судовому засіданні не заявлено клопотання про допит свідка [PERSON], яка була стороною в договорі позики від 05.11.2001 р. (том 1 а.с. 57), тому суд не може зробити однозначного висновку щодо дійсних розмірів повернутих [PERSON] коштів. Крім того, доводи третьої особи [PERSON] про те, що отримані [PERSON] кошти за розписками, були витрачені на потреби родини, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не спростовані. Таким чином, судом не встановлено, що 2/3 спірного домоволодіння були придбані виключно за особисті кошти [PERSON], а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також, враховуючи викладене, суд презюмує спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) (частина четверта статті 71 СК України). У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18.01.2017 р. по справі № 6-2565цс16, в постанові від 30.03.2016 р. № 6-2811цс15. Як встановлено судом, третьою особою по справі [PERSON] сплачено на депозитний рахунок 27 837,50 грн., в якості грошової компенсації частки майна [PERSON], що підтверджується наданою суду квитанцією. Однак відповідач за первісним позовом [PERSON] заперечує проти присудження судом грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на частину житлового будинку, позивачем в такому випадку не заявлено вимоги в порядку ст. 365 ЦК України, тому суд вважає необхідним визнати ідеальні частки подружжя в 2/3 частині житлового будинку №52 по вул.Мальовничій в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, без його реального поділу і залишити зазначене майно у їх спільній частковій власності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд не бере до уваги посилання позивача на долучені до зміненої позовної заяви письмові докази (том 1 а.с. 161-174), оскільки суд має сумніви щодо їх належності та допустимості відповідно до положень ст. ст. 77,78 ЦПК України: суду невідомо їх походження та не зрозуміло, які факти вони підтверджують. Наявні в матеріалах справи копії судового наказу, договорів з комунальними службами, тощо (том 1 а.с. 176-183) не являються достатніми доказами в розумінні ч. 1 ст.80 ЦПК України, оскільки відповідно до них на [PERSON] як на власника складені відповідні документи згідно вимог Закону, будь-які інші факти, окрім того, що вона є власником житлового помешкання, вказані документи не доводить. Стосовно наданих суду копій договорів по охороні обєкту (том 1 а.с. 187-192), вказані докази теж не можуть братися до уваги судом при вирішенні спору, оскільки є неналежними: в договорах відсутні реквізити сторін договору, ідентифікуючі ознаки, тощо. Крім того, договори від 01.05.2004 р. (том 1 а.с. 191, 192) не містять підпису сторони правочину. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються сторони, як на підстави для задоволення своїх позовів, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, в задоволенні вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно ч.1,3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частин 1,2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, вартість 2/3 частини спірного будинку згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31.01.2017 р. становить 55 673,00 грн. (а.с. 91-106). При зверненні позивача [PERSON] до суду з позовом ним сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн.(том 1 а.с.1). Крім того, за проведення експертизи [PERSON] сплачено суму в розмірі 2000,00 гривень, що підтверджується копіями рахунку № 66/16 від 21.12.2016 р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 66/16 від 26.01.2017 р. (том 1 а.с. 193). Тому, на підставі викладеного, сплачена позивачем сума судового збору та витрат на проведення експертизи підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Суд також вважає необхідним повернути третій особі [PERSON] сплачені нею на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, 16.05.2018 р. кошти в сумі 27837 гривень 50 копійок, які були внесені останньою в якості грошової компенсації частки майна [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial