Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до Золотоніської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 1/2 частина будинку [ADDRESS] , в якому він зареєстрований та проживає, належить на праві приватної власності [PERSON] , а інша 1/2 частини будинку зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] , яка [INFO] померла. У 2007 році позивач домовився з [PERSON] про продаж домоволодіння та сплатив [PERSON] грошові кошти згідно домовленості. Факт отримання коштів та відсутність претензій щодо виконання умов [PERSON] не має, що підтверджується його заявою від 19.05.2016 року, посвідченою нотаріусом нотаріального округу міста Нягань Ханти-Мансийського автономного округу-Югри Тюменьскої області. Однак [PERSON] отримавши грошові кошти так і не здійснив жодних дій по укладенню договору купівлі-продажу та належної реєстрації права власності на спірне домоволодіння у відповідності до вимог чинного законодавства, чим порушує право позивача на вільне володіння та розпорядження нерухомим майном. Весь цей час позивач, як повноправний власник відкрито та на законних підставах користується вказаним будинком, здійснює його будівництво та поточний ремонт, а тому вважає, що він набув права власності на нього. Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем її майна став її син [PERSON] , однак останній жодних дій по утриманню майна не здійснює та вважає, що останнє належить позивачу по справі, що свідчить про добровільну відмову [PERSON] від зазначеного майна. Оскільки [PERSON] від свого майна фактично відмовився то до Золотоніської міської ради, як органу місцевого самоврядування перейде право заявляти права власності на безхазяйне майно,а тому, з метою захисту своїх прав, позивач звернувся до суду і з вказаним позовом. У судове засідання позивач не з`явився, однак скерував до суду заяву у якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за їх відсутності, проти задоволення позовних не заперечували. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд вважає за можливе у судовому засіданні розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Як вбачається з довідки №350 від 20.04.2016 року, яка видана КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації», домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано у Золотоніському відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] , розмір частки 1/2 та [PERSON] , розмір частки 1/2. Згідно з даними свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 16.11.2011 року) [PERSON] померла [INFO] в м. Тюмень Тюменської області. ЗгіднЯк вбачається із заяви [PERSON] від 19.05.2016 року, посвідченої нотаріусом нотаріального округу міста Нягань Ханти-Мансийського автономного округу-Югри Тюменьскої області Беренковою Н.А., яка зареєстрована в реєстрі за № 2-2034, [PERSON] ствердив факт того, що 19.05.2016 року отримав від позивача грошові кошти за належний йому будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який йому продає. вказана сума складає повну вартість будинку, ніяких претензій до позивача він не має та вважає його обов`язки по сплаті вартості вказаного будинку виконаними. Зазначені обставини стверджують доводи позивача щодо підстав користування вказаним майном та відсутності у [PERSON] будь-яких претензій щодо нього. Проте [PERSON] отримавши грошові кошти так і не здійснив жодних дій по укладенню договору купівлі-продажу та належної реєстрації права власності на спірне домоволодіння у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому позивач позбавлений будь-якої можливості оформити право власності на житловий будинок, в якому він проживає та зареєстрований, в позасудовому порядку. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач користується вказаним домоволодінням як своїм власним, постійно в ньому проживає та здійснює догляд за будинком, що стверджується також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] .. Отже склалася ситуація коли позивач належно, відкрито та добросовісно користується переданим йому нерухомим майном, саме майно до органів місцевого самоврядування не передано, на будь-якому балансі не знаходиться, а його власник відмовився від нього в добровільному порядку. Нормами ст.. 12 та ст.. 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При вирішенні вказаної справи суд враховує, що відповідач по справі проти задоволення позовних вимог не заперечував, а отже фактично визнав і всі відповідні обставини, якими позивач мотивує свої вимоги, а тому такі обставини, на підставі вказаних вище норм цивільного процесу додатковому доказуванню не підлягають. Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин. Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься і у рішенні Верховного Суду від 28.03.2019 року по справі №215/5451/16-ц, у якому зазначено, що за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно в тому числі, якщо власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Отже, виходячи із вказаного вище можна прийти до висновку, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволодів вказаним будинком та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 10 років, то суд вважає, що останній набув права власності на нього за набувальною давністю. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі зазначеного та

Outcome: approved