Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та з уточненими позовними вимогами до відповідачів, які обґрунтовує наступним. Позивач є співвласником квартири [ADDRESS] Вона є інвалідом першої групи, майже увесь час перебуває вдома і потребує належних та комфортних умов проживання і лікування. Від будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] до вікна житлової кімнати квартири позивача (на рівні другого поверху) відповідачі самовільно прибудували приміщення громадського призначення (галерею), а до першого поверху житлового будинку під іншим вікном кімнати прибудували топочну, труби якої проходять по фасаду житлового будинку на невеликій відстані від вікон квартири [PERSON] Зазначене підтверджується фотозображенням та графічним зображенням розміщення прибудов, технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] технічним висновком по обстеженню будівельних конструкцій та інженерних мереж квартири [ADDRESS], виконаний Полтавським філіалом державного підприємства «НДІпроектреконструкція». Зведенням вищезазначених прибудов грубо порушується право власності позивача, це перешкоджає використовувати кімнату, провітрювати приміщення, призвело до значного зниження рівня природного освітлення, спричиняє дискомфорт, перешкоджає оглядовості з вікна на двір. Згідно вказаного технічного висновку при добудові галереї порушено ряд будівельних норм, а саме: п.3.4.ДБН В.2.2-15-2005, п.3.6. ДБН В.2.2.-15-2005, п.3.10. ДБН В.2.2.-15-2005, п.4.22. ДБН В.2.2.-15-2005, п.10.4. ДБН В.3.2-2-2009; при добудові топочної до першого поверху житлового будинку по [ADDRESS] порушено наступні будівельні норми: п.3.9 ДБН В.2.2-15-2005 п.3.10. ДБН В.2.2.-15-2005 п.4.22. ДБН В.2.2.-15-2005, п.5.33 ДБН В.2.2-15-2005, п.10.4 ДБН В.3.2-2-2009. Позивач є співвласником несучої стіни житлового будинку по [ADDRESS], і відповідачі не мали права без її згоди, згоди її чоловіка, добудовувати топочну та галерею до цієї несучої стіни. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить зобов'язати відповідачів знести самочинно прибудовані топочну та галерею, розташовані за адресою : [ADDRESS] Крім того, згідно уточнень позивача, на момент придбання нею квартири у житловому будинку по [ADDRESS] галерея буда відкритою, без загороджувальної стіни з вікнами, але після перебудови вікно кімнати у квартирі позивача стало виходити в громадське приміщення по [ADDRESS]; будинок за адресою: [ADDRESS] є пам'яткою архітектури місцевого значення, відповідно до рішення Полтавської міської ради від 24.02.1993 року. Тому, позивач просить зобов'язати відповідачів усунути перешкоди позивачу в користуванні її квартирою, шляхом забезпечення дотримання чинного законодавства щодо інсоляції, природного освітлення, провітрювання, для чого демонтувати самочинно прибудоване громадське приміщення та топочну, розташовані за адресою : [ADDRESS] Представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, пояснили, що квартира була куплена в 2007 році; дозволу не було надано на будівництво прибудов; самочинна перебудова відбулася весною 2016 року, прибудували стіну із пеноблоків з віконними прорізами; в 2012 році зверталися в інспекцію, будівельних робіт не було зафіксовано, в 2016 році нікуди не зверталися. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, відповідачі надали письмові заперечення проти позовних вимог. Пояснив, що в 1999 році прибудова прийнята в експлуатацію, позивач в 2007 році придбала квартиру. В 2016 році проводилися лише ремонтні роботи з метою утеплення стін, віконні прорізи і раніше позначені. Просив відмовити у задоволенні позову. Представники третіх осіб до суду не з'явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, Департамент державної архітектурно-будівельного інспекції у Полтавській області надіслав клопотання про розгляд справи у відсутність представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши представників позивача, відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно матеріалів справи, [PERSON] 31.05.2007 року придбав за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] (а.с.80-82). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.06.2016 року (а.с.6) власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно позовних вимог, самочинні прибудови відповідачів грубо порушують право власності позивача, це перешкоджає використовувати кімнату, провітрювати приміщення, призвело до значного зниження рівня природного освітлення, спричиняє дискомфорт, перешкоджає оглядовості з вікна на двір. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Правова позиція у справі №6-137цс14 від 17.12.2014 року Верховного Суду України). Згідно п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права /ст. 391 ЦК України/, а також власнику /користувачу/ земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинне збудоване нерухоме майно. Отже, власник майна має право на звернення до суду з позовом про захист своїх прав порушених самочинним будівництвом, лише при підтвердженні порушених своїх прав власника. Зазначене положення повністю відповідає вимогам ст. 3 ЦПК України, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд вважає, що [PERSON] не доведено факт порушення прав позивача зведеними будівлями, та у чому ці порушення полягають. Згідно висновків позапланової перевірки, проведеної Інспекцією ДАБК у Полтавській області, стосовно дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності на об'єкті: «Нежитлові приміщення ТзОВ «Смарагд» в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]» встановлено, що зазначений об'єкт завершений будівництвом, Інспекції для розгляду надані документи: копія технічного паспорту від 13.03.2003 року, на якому зазначена топочна, користувачем якої є ТзОВ «Смарагд»; копія технічного паспорту від 15.05.2006 року, на якому засклена галерея (хол) знаходиться в загальному користуванні ТзОВ «Смарагд» та гр.[PERSON] (а.с.83 - лист від 28.09.2012 року). Твердження позивача про самочинність прибудов спростовується рядом документів, а саме: технічним паспортом на виробничий будинок (топочна) за адресою: м.Полтава, вул..Соборності,21 від 13.03.2003 року (а.с.50-52); технічним паспортом на приміщення відповідачів від 15.04.2006 року (а.с.53-55); розпорядженням від 23.09.1999 року виконавчого комітету Полтавської міської ради про дозвіл ЗАТ «Смарагд» на завершення будівництва топочної для опалення приміщень магазину по [ADDRESS] (а.с.41); актом Державної технічної комісії від 29.10.1999 року про готовність закінченого будівництва об'єкта до експлуатації по [ADDRESS], згідно якого порушень вимог органів Державного архітектурно-будівельного контролю, Державного санітарно-епідеміологічного, пожежного нагляду та органів Держнаглядохоронпраці при будівництві не встановлено (а.с.48-49). Згідно матеріалів справи, [PERSON] в 2007 році придбав квартиру [ADDRESS], тоді як топочна була збудована у 1999 році, а загальний коридор на рівні другого поверху будинку за адресою: [ADDRESS] що з'єднує приміщення будинку, був зазначений ще з 1990 року (а.с.52, а.с..55). Тому, суд вважає безпідставними посилання [PERSON] на необхідність отримання згоди власників квартири на прибудову топочної, розміщення галереї (холу). В пункті 22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Позивачем, крім іншого, не доведено підстави для крайньої міри - знесення спірних побудов, не спростовано твердження відповідачів, що знесення загального коридору (холу, галереї) зі сходами буде грубим порушенням будівельних норм, унеможливить доступ до приміщень другого поверху будинку та нанесе непоправиму шкоду пім'ятці архітектури місцевого значення. Європейській суд з прав людини по справі «Іванова и Черкезов проти Болгарии» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) від 21 квітня 2016 року підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Таким чином, право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України позивач не мала, таке право належить зокрема відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю, а позивачем не доведено підстави для крайньої міри - знесення спірних побудов. Також, твердження позивача, що розташування топочної, галереї порушує санітарно-технічні, пожежні норми, призводить до значного зниження рівня природного освітлення, вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою не підтверджені доказово, жодних висновків з цього приводу компетентних органів м.Полтави не додано. Саме тому, суд вважає юридично-неспроможним технічний висновок Полтавського філіалу державного підприємства «НДІпроектреконструкція», зроблений на замовлення позивача, (а.с.12-22), і цей висновок ніяким чином не доводить обґрунтованість вимог про демонтаж топочної та галереї. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача. Крім того, слід зазначити, що позивач [PERSON] так і не надала суду документальних даних про належність їй на праві власності квартири [ADDRESS] та про її користування зазначеною квартирою, тоді як згідно матеріалів справи власником житла є [PERSON] і його позиція по позову взагалі не викладена, та зареєстрована позивач за адресою: [ADDRESS], даних про її місце проживання у м.Полтаві не надано (а.с.23 - довіреність). Що стосується заяви відповідачівпро застосування строків позовної давності до позовних вимогпозивача, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5). Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4). Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких вона просить у позові, відповідачами не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Таким чином, позивачем не доведено порушення її прав з боку відповідачів, і суд вважає відмовити у задоволенні позову [PERSON] за необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed