Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» [PERSON] , про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову відзначено, що між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0011100423000 від 20 грудня 2006 року, забезпечений договором іпотеки 20.12.2006 року за реєстровим № 1854, предметом іпотеки якого є квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2010 року по справі № 2-6187/2010 з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором №0011100423000 від 20.12.2006 року в сумі 980 043 грн. 01 коп. 08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило права вимоги за кредитним та іпотечним договорами АТ «Дельта Банк». 09 листопада 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-6187/2010 було замінено стягувача з ПАТ ««УкрСиббанк» на АТ «Дельта Банк». 13 червня 2019 року АТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» всі права вимоги до [PERSON] за кредитним договором та договором іпотеки. 02 липня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-6187/10 було замінено сторону виконавчого провадження стягувача АТ «Дельта Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп». За результатом вжитих заходів з примусового виконання рішення суду, іпотечне майно боржника було реалізовано з прилюдних торгів та відповідно до Акту приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 16 вересня 2020 року за АСВП № 61917458 і Свідоцтва від 09 вересня 2020 року зареєстрованого у реєстрі за № 3145, власником нерухомого майна став позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп». Однак, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно існує обтяження (арешт), що перешкоджають позивачу в розпорядженні своїм майном, а саме: -тип обтяження: арешт нерухомого майна; Реєстраційний номер обтяження: 10444030, Зареєстровано: 03.11.2010 17:31:40 за № 10444030 реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 65017, Одеська обл., м. Одеса, вул. Бреуса, буд. 26/2, (048) 717-52-12; Підстава обтяження: Постанова про накладення арешту на майно, 31/17-СО 78, 01.11.2010, СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, слідчий Галицька М.А.; Об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; Власник: [PERSON] ; Обтяжувач: Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Код: 08674502, 65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Грецька, буд. 42; Заявник: Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Отже, позивач у зв`язку з неможливістю розпоряджуватись своїм майном у відповідності до ст.ст. 316, 317, 391 ЦК України, використовує своє право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном, подав позов про зняття арешту з майна. Представник позивача надав заяву про проведення судового засідання та розгляд справи в його відсутність. В судове засідання відповідач по справі не з`явився, повідомлявся належним чином, що підтверджується особистим підписом відповідача про отримання повістки про виклик до суду на накладній кур`єрської служби доставки за № 03871. Причини неявки відповідач суду не повідомив, жодних клопотань до суду не заявляв. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини справи. 20 грудня 2006 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0011100423000. В забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором Позичальник на підставі Іпотечного договору, укладеного 20.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. та зареєстрованого за реєстровим № 1854, надала в іпотеку нерухоме майно: квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 97,5 м. кв., жила площа 58,1 м.кв. 22 квітня 2010 року Приморським районним судом м. Одеси прийнято рішення по справі № 2-6187/2010, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0011100423000 від 20.12.2006 року в сумі 980 043 (дев`ятсот вісімдесят тисяч сорок три) грн. 01 коп., та судові витрати в сумі 1820 грн. Вказане рішення набрало законної сили 05 травня 2010 року. 08 грудня 2011 року, права вимоги за вищезазначеними кредитним та іпотечним договорами, у відповідності до ст. 512, 514 УК України, були відступлені на підставі договору купівлі-продажу права вимоги, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «ДЕЛЬТА БАНК». 09 листопада 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-6187/2010 було замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на АТ «Дельта Банк», поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів, а також видано дублікати виконавчих листів. Означена ухвала суду набрала законної сили 15 листопада 2016 року. 16 травня 2019 року було проведено електронний аукціон з продажу кредитного портфелю активів ПАТ «Дельта Банк», переможцем якого було визначено ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», що підтверджується протоколом електронного аукціону №UA_EA-2019-04-05-000011-b. За результатами зазначених торгів, 13 червня 2019 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» був укладений договір про відступлення прав вимоги № 1514/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. і зареєстрований у реєстрі під № 1126, відповідно до якого кредитор передав (відступив), а ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» набуло всі права вимоги до боржників за кредитними договорами, договорами поруки та договорами забезпечення (іпотеки), у тому числі й до [PERSON] . 02 липня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-6187/10 було замінено сторону виконавчого провадження - стягувача АТ «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП». У зв`язку з тим, що відповідач рішення суду у добровільному порядку не виконав, ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. з заявою про відкриття виконавчого провадження за вищезазначеним дублікатом виконавчого листа щодо стягнення з [PERSON] боргу за рішенням суду. За результатом вжитих заходів з примусового виконання рішення за виконавчим листом № 2-6187/10 виданим 24.04.2017 року Приморським районним судом м. Одеси відносно боржника [PERSON] у виконавчому провадженні №61917458, приватним виконавцем Притуляком В.М. було описано, арештовано та відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» 25.05.2020 року передано на реалізацію нерухоме майно (предмет іпотеки) боржника [PERSON] , а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 97,5 м.кв., що розташована за адресою: [ADDRESS] , іпотекодержателем якої було ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп». Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акту видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про іпотеку», стягувач ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» у відповідь на пропозицію приватного виконавця за № 5271 від 07.09.2020 року, яким запропоновано протягом 10-ти робочих днів з дня отримання повідомлення вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, - виявив бажання залишити за собою нереалізоване на третіх торгах майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 97,5 м. кв., що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності боржнику - [PERSON] за початковою ціною третіх прилюдних торгів шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна - 991 977,70 грн. (дев`ятсот дев`яносто одна тисяча дев`ятсот сімдесят сім гривень) 70 копійок. Згідно з Актом приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 16 вересня 2020 року за АСВП № 61917458, предмет іпотеки, у відповідності до вимог ст. 47 Закону України «Про іпотеку» придбано ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП». Даний Акт складено з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», вимог Закону України «Про іпотеку» та Глави 13 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та є підставою для подальшого оформлення стягувачем (Іпотекодержателем) права власності на вищевказане майно. Отже, з 09 вересня 2020 року власником нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири загальною площею 97,5 м. кв., що розташована за адресою: [ADDRESS] - є позивач ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП», що підтверджується відповідним Свідоцтвом від 09 вересня 2020 року, виданими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. та зареєстрованого у реєстрі за № 3145, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2020 року за індексним номером: 236209318. Однак, згідно інформаційної довідки № 236405251 від 10.12.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно існує обтяження (арешт), що перешкоджають позивачу в розпорядженні своїм майном, а саме: -Тип обтяження: арешт нерухомого майна; Реєстраційний номер обтяження: 10444030Зареєстровано: 03.11.2010 17:31:40 за № 10444030 реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 65017, Одеська обл., м. Одеса, вул. Бреуса, буд. 26/2, (048) 717-52-12; Підстава обтяження: Постанова про накладення арешту на майно, 31/17-СО 78, 01.11.2010, СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, слідчий Галицька М.А.; Об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; Власник: [PERSON] ; Обтяжувач: Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Код: 08674502, 65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Грецька, буд. 42; Заявник: Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 4 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду; Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно правової позиції Верховного суду України (лист від 01.02.2015 року), викладеній у Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. Виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в статті 1 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом. Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання боржником на момент пред`явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов`язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Отже, арешт було накладено на майно, яке перебувало в іпотеці позивача - Тов «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» (на підставі іпотечного договору від 20.12.2006 року), а на теперішній час позивач є його власником, що підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначене вище обтяження (арешт) було накладено на іпотечне майно вже після підписання Договору іпотеки від 20 грудня 2006 року, а тому Тов «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» (іпотекодержатель спірного майна) у любому випадку має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна. Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Як вбачається із запису у державному реєстрі, арешт накладений на майно постановою слідчого в порядку КПК, однак позивач не був стороною кримінального провадження, отже, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 (провадження № 14-181цс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) та інших, вирішується за правилами ЦПК. Так, відповідно до Постанови про накладення арешту на майно від 01 листопада 2010 року слідчим СВ Приморського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи щодо [PERSON] ( [INFO] ) було накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] , а з позовом про зняття арешту з майна звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», яке не є стороною кримінального провадження. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Отже, Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року (справа № 522/4715/13-к) [PERSON] засуджено за частиною 4 статті 190 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років 5 місяців з конфіскацією його особистого майна. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно зі статтею 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року, яким засуджено [PERSON] , вирішено питання щодо конфіскації особистого майна засудженого. Однак не вирішено питання про скасування арешту на нерухоме майно, що є предметом даного позову та на яке накладено арешт слідчого в рамках кримінального провадження відносно засудженого [PERSON] , а саме: квартири під [ADDRESS] . При цьому у межах кримінальної справи, що розслідувалася, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» не набували процесуального становища підозрюваних, обвинувачених, а як іпотекодержатель спірного майна, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту у зв`язку з тим, що майно належить не засудженому. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» пред`являє позов не у зв`язку з завданням їм матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності постановою слідчого. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 (провадження № 14-181цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19). Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Таким чином, існуюче обтяження, що є предметом у даній справі, на даний момент не знято та перешкоджають позивачу подальшому розпоряджуватись власним майном. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обствини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Виходячи з вищевикладеного, у зв`язку з тим, що зазначений арешт, перешкоджає позивачу у реалізації своїх прав та порушують його інтереси, Суд вважає що є всі підстави для зняття арешту з майна та виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині, що стосуються зазначеного в позовної заяві майна.

Outcome: approved