Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Виклад позиції заявника. 04 червня 2020 року [PERSON] звернувся до Кегичівського районного суду Харківської області з заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог вказав, що він проживає разом зі своїм сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час проживання з [PERSON] , останній завжди висловлювався нецензурною лайкою та завдавав йому тілесні ушкодження. Прояви безпідставної агресії почалися в 2016 році. Раніше син відбував покарання у місцях позбавлення волі і [PERSON] проживав один. Після відбування покарання [PERSON] повернувся додому і між ними постійно виникають серйозні конфлікти, під час яких поведінка [PERSON] є неадекватною та занадто агресивною, у зв`язку з вживанням алкогольних напоїв, він постійно погрожує [PERSON] фізичною розправою та допускав їх вчинення. [PERSON] з 2016 року неодноразово звертався до правоохоронних органів, які складали протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Так, 31 січня 2020 року, 05 березня 2020 року та 29 квітня 2020 року [PERSON] постановами Кегичівського районного суду Харківської області притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства. Крім того, працівником Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП в Харківської області винесено терміновий заборонний припис стосовно [PERSON] , 28 квітня 2020 року. 08 травня 2020 року [PERSON] проживаючи спільно з заявником, систематично, умисно вчиняє насильство у сім`ї, що виражається в умисному нанесені ударів та спричиненню фізичного болю, з цих підстав, відносно нього, заведена кримінальна справа за ст. 126-1 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 травня 2020 року, номер провадження [NUMBER] . Проте [PERSON] продовжує вчиняти психологічне та фізичне насильство щодо заявника, переслідуючи його. Заявник вимушений всіляко уникати спілкування з [PERSON] в зв`язку з тим, що постійно перебуває у стані страху. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 04 червня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку окремого провадження, призначено справу до розгляду на 05 червня 2020 року. Сторони у судове засідання не з`явились про місце, дату та час повідомленні належним чином. Через канцелярію суду надали заяви відповідно до яких просять провести розгляд справи без їх участі, окрім того: заявник: про підтримання заяви; заінтересована особа: про визнання заяви в повному обсязі. Частина 1 ст.350-5 ЦПК України передбачає, що справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб, але неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом встановлено, що сторони по справі є батьком та сином та мають спільне місце проживання. Постановами Кегичівського районного суду Харківської області від 31 січня 2020 року, 05 березня 2020 року та 29 квітня 2020 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства (копія, а.с.5-7). 28 квітня 2020 року працівником Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП в Харківської області винесено терміновий заборонний припис стосовно [PERSON] , строком на 3 доби. (копія, а.с.8). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у провадженні СВ Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУ НП в Харківській області перебуває кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12020220720000082 від 09 травня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, за заявою [PERSON] (копія, а.с. 9). Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України. Відповідно до ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьків (мати, батько) і дитину (дітей). Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до п. п. 3, 7, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису. «Оцінка ризиків» та «наявність ризиків» - є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців. Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі „Е.С. та інші проти Словаччини (E.S. and Others v. Slovakia) (справа № 8227/04), рішення від 15.09.2009, вбачається, що у 2001 році перша заявниця залишила чоловіка і подала в порядку кримінального провадження на нього скаргу в зв`язку із жорстоким поводженням з нею та її дітьми (1986, 1988 та 1989 років народження), а також сексуальним насильством щодо однієї з їхніх дочок. Через два роки його засудили за насильство та сексуальне насильство. Проте вимогу заявниці щодо виселення її чоловіка з їхнього помешкання було відхилено; суд визнав той факт, що він не має права обмежувати доступ її чоловіка до майна (вона могла лише припинити орендні відносини після розлучення). Тому перша заявниця та її діти були змушені переїхати до своїх друзів та рідних, а двоє дітей повинні були змінити школи. Вони поскаржилися на те, що органи влади не змогли належним чином захистити їх від домашнього насильства. Суд визнав, що Словаччина не забезпечила для першої заявниці та її дітей негайний захист від насильства її чоловіка/батька, що стало наслідком порушення статті 3 (заборона катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження) та статті 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя) Конвенції. Суд зауважив, що з огляду на характер та серйозність таких заяв, перша заявниця та діти вимагали негайного захисту, а не реагування через один-два роки. Перша заявниця також не змогла подати заяви щодо розірвання орендного договору до завершення процедури розірвання шлюбу в травні 2002 року або звернутися за приписом щодо виселення її колишнього чоловіка з подружнього помешкання до того часу, коли до закону внесли зміни в січні 2003 року. Отже, вона не мала ефективного захисту як для себе, так і для дітей упродовж цього проміжку часу. У справі „Калуца проти Угорщини (Kalucza v. Hungary), рішення від 24.04.2012, встановлено, що Заявниця не бажала спільно проживати зі своїм цивільним чоловіком, який мав нахили до насильницької поведінки, очікуючи на вирішення численних цивільних суперечок щодо права власності на квартиру. Вона, зокрема, стверджувала, що органи влади Угорщини не змогли захистити її від постійного фізичного та психологічного насильства в її помешканні. Суд дійшов висновку, що органи влади Угорщини не виконали своїх позитивних зобов`язань, що вилилося в порушення статті 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя) Конвенції. Так, встановлено, що хоча заявниця й подала скаргу в порядку кримінального провадження на свого партнера за насильницькі дії, неодноразово зверталася з проханням про ухвалення обмежувальних приписів щодо нього та зверталася із цивільним позовом щодо виселення його з квартири, органи влади не вжили достатніх заходів для її ефективного захисту. Враховуючи те, що заявник звернувся до відповідних державних органів за захистом від домашнього насильства, та на даний час є ознаки його вчинення, які не можуть бути поза розумним сумнівом спростовані, суд приходить до висновку, що [PERSON] потребує негайного захисту, а отже для недопущення порушення права заявнка, гарантованого ст. 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя), враховуючи, що існують ризики продовження та повторення конфліктів між сторонами, що мають ознаки домашнього насильства, з метою захисту прав заявника від насильства в сім`ї, вважає за необхідне застосувати обмежувальний припис щодо [PERSON] . Ухвалюючи таке рішення суд зважив на те, що [PERSON] не заперечував проти задоволення заяви. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved