Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернувся [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір № 1139716 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 13.10.2020 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна». В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що відповідач не мав права укладати кредитні договори з фізичними особами, договір не був підписаний позичальником електронним цифровим підписом, з умовами кредитного договору позичальник ознайомлений не був, умови кредитного договору щодо нарахування пені та штрафів є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а розмір нарахованих процентів значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, що є несправедливим. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач надав відзив, в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що ТОВ «Лінеура Україна» здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. 13.10.2020 року між сторонами укладено Договір №1139716 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір містить всі істотні умови. Перед укладенням кредитного договору Товариство, шляхом розміщення на власному офіційному Інтернет-сайті за посиланням:www.credit7.ua надало позивачу доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де міститься інформація про перелік, умови та порядок надання фінансових послуг. Перед підписанням кредитного договору в ITC Товариства позивач підтвердив письмово своє ознайомлення з умовами договору, шляхом проставляння відповідної відмітки в чек-боксі та натискання клавіші. Без зазначеної дії технічно не можливо перейти до наступного етапу підписання договору. Основні умови кредитування також містяться в паспорті споживчого кредиту, який позивач підписав перед укладенням договору. Підписання договору сторонами було здійснене з використанням позивачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором та використання товариством аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що було погоджено позивачем, шляхом приєднання до публічної пропозиції ТОВ «Лінеура Україна» на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів від 17.01.2020р., яка розміщена на офіційному інтернет-сайті. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у період з 01 березня 2020 року нарахування штрафних санкцій за кредитними договорами взагалі не здійснюється. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» було внесене до державного реєстру фінансових компаній на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг №394 від 19.03.2019 та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, виданої відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг №529 від 04.04.2019. А отже, посилання позивача на те, що відповідач не мав право укладати договір про надання кредитних коштів є безпідставним. 13.10.2020 між [PERSON] та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено договір №1139716 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого Товариство надало позивачу в позику грошові кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а позивач зобов`язалася повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Згідно з п. 1.1 укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки товариством правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до вебсайту/ІТС товариства. Відповідно до п. 1.2, п.1.4.1., п.1.4.2., 2.1 договору сума кредиту складає 3500 грн, строк надання позики - 30 днів, фіксована процентна ставка за користування кредитом 1,90% від суми кредиту за кожен день користування позикою (693,50 % річних). Кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має наступні реквізити № [NUMBER] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] розпочав реєстрацію на сайті 23.11.2019, пройшов процедуру електронної ідентифікації шляхом заповнення відповідної анкети, вказавши мобільний номер телефону [NUMBER] , мав змогу ознайомитися зі змістом Правил, Публічною пропозицією, та продовживши подальшу реєстрацію прийняв їх в повному обсязі та надав згоду на обробку персональних даних, 24.05.2020 для підтвердження згоди з умовами договору ввів код, отриманий в СМС, верифікував свою картку, компанія успішно виконала запит в систему Bank ID за номером картки, на яку видається кредит. 13.10.2020 клієнт авторизувався на сайті, відправив заявку на отримання кредиту, товариство прийняло рішення про видачу кредиту, надіслало смс - повідомлення з кодом підтвердження для прийняття оферти, клієнт ввів смс-код та акцептував оферту, сторонами було підписано графік платежів за користування кредитом в сумі 3500 грн до 12.11.2020, відповідно до якого [PERSON] має буде сплатити проценти в сукупному розмірі 1995 грн, товариство відправило клієнту кошти та його примірник договору, повідомивши про це в смс - повідомленні. Перерахування коштів в розмірі 3500 грн на платіжну картку [NUMBER] відбулось 13.10.2020 за допомогою сервісу онлайн платежів IPay.ua, що випливає з листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №2643_210214132556 від 14.02.2021. 12.11.2020 клієнт відправив заявку на отримання продовження договору, клієнт ввів смс-код та акцептував оферту товариства, товариство відправило його примірник договору. Вказане підтверджується витягами з інформаційно-телекомунікаційної системи суб`єкта електронної комерції, що надав відповідну пропозицію. [PERSON] неодноразово користувався кредитними коштами, які надавалися йому ТОВ «Лінеура Україна» за допомогою процедури ідентифікації та погашав заборгованість, що підтверджується відповідними довідками від 06.06.2020, 25.07.2020, 08.09.2020, 09.10.2020, які долучені відповідачем разом з копіями договорів та графіків. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що відповідачем надано належні та допустимі докази укладення між сторонами 13 жовтня 2020 року кредитного договору № 1139716 та отриманням позивачем кредитних коштів в сумі 3500,00 грн. Доказів протилежного, позивачем не надано. Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки судом встановлено, що відповідач у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, та кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, а позивач, провівши відповідну ідентифікацію, засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору від 13 жовтня 2020 року недійсним в цілому. Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно з ч. 1, 2, п. 5 ч. 3, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Водночас позивач не висував вимогу щодо недійсності конкретної частини договору, яку він вважає несправедливою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», а з позовної заяви випливає, що він не погоджується з розрахунком заборгованості, здійсненим відповідачем під час виконання спірного договору. Так, позивач, звертаючись до суду посилається на те, що протягом часу користування кредитними коштами в розмірі 3500 грн, йому додатково було нараховано 5386,50 грн, що підтверджується знімком з екрану, на якому зображений відповідний програмний додаток, в якому відповідач обліковує заборгованість позивача, де зазначено, що вказана заборгованість розрахована, зважаючи на 51 день прострочення з повернення кредиту. Водночас вказана сума відповідає процентам у розмірі 1,9 % на день від суми кредиту за період 51 день ((3500 грн*1,9/100) * (30 днів + 51 день) = 5386,50 грн). Додатковим договором від 13.10.2020 сторонами погоджено строк повернення кредиту - 13.12.2020. А отже, судом встановлено, що відповідач продовжував нараховувати проценти після спливу строку кредитування. Проте встановлення обґрунтованості чи необґрунтованості розрахунку заборгованості за договором не впливає на недійсність такого договору, а стосується його виконання сторонами. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про визнання кредитного договору недійсним.

Outcome: dismissed