Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року станом на 18.06.2015 року в сумі 45752,49 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 990552,16 грн., яка складається з: 30001,60 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 649541,59 грн. - заборгованість по кредиту; 4028,73 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 87222,95 грн. - заборгованість по відсоткам; 11722,16 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 253787,52 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 05.09.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0035/82/16174, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 60000 доларів США на строк до 05.09.2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,0 %. Банком свій обов'язок за договором кредиту виконано у повному обсязі та видано кредитні кошти позичальнику. За умовами укладеного договору позичальник взяв на себе зобов'язання здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтентними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем кредиту до 05 числа кожного календарного місяця протягом строку кредиту. Також в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність разом з боржником перед банком за невиконання чи неналежне виконання боржником обов'язків за кредитним договором. Також між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено ряд додаткових угод до вказаного кредитного договору, а також виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, забезпечувалось також і договором іпотеки, укладеним 05.09.2008 року між банком та [PERSON] 05.09.2008 року. У зв'язку із порушенням [PERSON] умов укладеного кредитного договору, несвоєчасним внесенням кредитних платежів, виникла заборгованість, яка станом на 18.06.2015 року складала 45752,49 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 990552,16 грн. Враховуючи, що у добровільному порядку відповідачі відмовляються погасити заборгованість за кредитним договором, позивач звернувся до суду з даним позовом. В травні 2018 року позивач в ході розгляду справи збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року станом на 18.06.2015 року в сумі 45752,49 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 14.12.2017 року складає 1247555,56 грн. та заборгованість відповідно до розрахунку станом на 14.12.2017 року в сумі 45515,20 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1241199,49 грн., а також судові витрати (т. 2 а.с.64-67). В листопаді 2015 року відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, вимоги якої об'єднано в одне провадження з первісним позовом, в якій просила суд постановити рішення, яким визнати порушеним її право, як споживача фінансових послуг, визнати кредитний договір № № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею, - недійсним, а також визнати недійсним іпотечний договір квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 05.09.2008 року між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В обґрунтування підстав зустрічного позову зазначено про те, що банком при укладенні договору були порушені вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір не містить встановлених законом обов»язкових умов, які необхідні для його укладення. Під час укладення кредитного договору [PERSON] не було попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе споживач, не було надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов»язаних з конвертацією валюти, тощо. Вказані обставини свідчать про те, що банк навмисно ввів в оману [PERSON], не надавши, останній, повну інформацію, яку повинен був надати перед укладенням правочину, не попередив про валютні ризики, не визначив у змісті кредитного договору чи додатку до нього реальної відсоткової ставки (у відсотках річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), у графіку платежів не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, а тому між сторонами кредитного договору не було досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов і такий кредитний договір підлягає визнанню недійсним. Крім того, приймаючи до уваги те, що недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню, позивач також присив суд визнати недійсним і договір іпотеки, посвідчений нотаріусом. У судовому засіданні представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» первісний уточнений позов підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував, зазначивши, що весь час дії кредитного договору позичальник погоджувалась із його умовами, здійснювала погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого вважає зустрічні позовні вимоги надуманими та безпідставними. Крім того, вказав на пропущення [PERSON] строків позовної давності при зверненні із зустрічними позовними вимогами. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Одночасно вказали, що висновком експерта підтверджено порушення банком вимог закону, а також вказали, що строки позовної давності позивачем за зустрічним позовм не пропущено, оскільки, вказаний строк на порушення особистих немайнових прав не поширюється. Відповідач за первісним позовом, третя особа за зустрічним позовом - [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні первісного позову відмовити та повністю задовольнити вимоги зустріної позовної заяви. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів цивільної справи, 05.09.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0035/82/16174, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 60000 доларів США на строк до 05.09.2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,0 % (т. 1 а.с.12-25). Згідно п. 2.1 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов»язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору та тарифів кредитоа, а також виконати інші обов»язки, визначені договором. Відповідно до виписки по рахунку, 05.09.2008 року банк перерахував відповідачці [PERSON] суму в розмірі 60000 доларів США (т. № 1 а.с.26). В забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 05.09.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов»язання перед банком відповідати по борговим зобов»язанням боржника [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року (т. 1 а.с.27-29). Крім того, між банком та позичальником було укладено ряд додаткових угод. Так, 05.09.2008 року було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до умов якої внесено зміни до кредитного договору, а саме до п.4.4 щодо порядку зміни розміру відсоткової ставки, зокрема, у разі припинення трудових відносин з банком. 16.01.2009 року було укладено додаткову угоду № 2, відповідно до умов якої з 16.01.2009 року позичальнику зменшено розмір процентної ставки до 5 % річних на протязі 12 місяців. З 16.01.2010 року позичальнику було підвищено розмір процентної ставки до 11 % річних у зв»язку із закінченням пільгового періоду процентної ставки, відповідно до умов попередньої додаткової уголи, а з 29.01.2010 року позичальнику було підвищено розмір процентної ставки до 16 % річних у зв»фзку із невиконанням п. 4.2.3 кредитного договору щодо здійснення обов»язкрвих видів страхування. 27.10.20120 року було укладено додаткову угоду № 3, відповідно до умов якої позичальнику зменшено розмір процентної ставки в розмірі 11 % річних у зв»язку із виконанням позичальником умов п. 4.3.2 та на підставі додаткової угоди № 4 від 12.07.2010 року встановлено пільгву відсоткову ставку на строк з 12.07.2010 року по 15.01.2011 року у розмірі 5 % річних. У зв»язку із закінченням дії пільгового періоду попередньої додаткової угоди з 16.02.2011 року по 15.01.2012 року встановлено новий пільговий період, в якому розмір процентної ставки складає 6 % річних на підставі додаткової угоди № 5 від 14.01.2011 року. 19.05.2011 року укладено додаткову угоду № 6 до кредитного договору щодо обов»язкових видів страхування для позичальника, та наслідки у разі їх невиконання чи неналежного виконання. 11.01.2012 року укладено додаткову угоду № 7, відповідно до умов якої позичальнику тимчасово на період з 16.01.2015 року по 15.01.2013 року встановлено відсоткову процентну ставку у розмірі 7 %, після закінчення якого розмір процентної ставки встановлено 11 % річних (т. 1 а.с.30-44). 17.03.2015 року банком були направлені відповідачам за первісним позовом вимога про дострокове виконання зобов»язань за кредитним договором та вимога про виконання грошових зобов»язань за договором поруки (т. 1 а.с.46, 47). Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань по Кредитному договору, 05.09.2008 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за умовами якого в забезпечення виконання умов Кредитного договору передано в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], корпсу 1 в м. Києві (т. 1 а.с. 99). Відповідно до висновку експерта за результатми проведення експерно-економічного дослідження № 234/04/2018 року від 03.04.2018 року, встановлено, що в межах наявних матеріалів реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року складає 14,78 % та є вищою від визначених договором реальної процентної ставки (11,33 % згідно додатку № 2 ждо кредитного договору) та процентів за користування кредитом (11,00 % згідно умов п.1.2.1 кредитного договору). Абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором № № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року на момент укладення договору становить 49099,04 доларів США та є вищим від визначеного договором (48874,00 доларів США згідно додатку № 2 до кредитного договору). За результатами дослідження в межах наявних матеріалів, щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів), виходячи іх умов, передбачених на момент укладення кредитного договору № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року, складають від 826,45 доларів США до 2065,46 доларів США. За наявними матеріалами, оформлення банком інформації про умови кредитування (в т.ч. перед укладенням кредитного договору) та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення кредитного договору № № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року, виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, та ЗУ «Про захист парв споживачів». Під час дослідженя наявних матеріалів, встановлено, що згідно квитанцій позичальника на виконання умов кредитного договору № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року сплачено коштів на загальну суму станом на 11.12.2014 року у розмірі 54732,88 доларів США (т. 1 а.с.1-25). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.ст. 3, 8 Конституції України, відповідно до принципу верховенства права людина, її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, загальних засад цивільного законодавства, прописаних у ст. 3 ЦК України, щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності, з порушенням ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення до договору споживчого кредитування несправедливих умов, ознакою та наслідком яких став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до принципу Верховенства права, через призму ст. 3 Конституції України, людина та її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За визначенням Конституційного Суду України у постановлених ним рішеннях, Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується законодавством як однією з його форм, включаючи інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, які легітимовані суспільством та відповідають ідеології справедливості. Зазначені принципи справедливості, добросовісності, рівності та свободи у відносинах споживчого кредитування в повній мірі знайшли своє відображення у ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Положеннями ст. 42, 92 Конституції України визначено, що громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та, встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб'єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Міжнародними актами і, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та, виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543 передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Свої уточнені вимоги позивач за первісним позовом обґрунтовує тим, що через порушенням умов Кредитного договору у відповідачів виникла заборгованість станом на 18.06.2015 року в сумі 45752,49 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 14.12.2017 року складає 1247555,56 грн. та заборгованість відповідно до розрахунку станом на 14.12.2017 року в сумі 45515,20 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1241199,49 грн., та вказані суми позивач просить стягнути з відповідача. На підтвердження вказаних вимог позивачем було надано розрахунки заборгованості по договору. Так, відповідно до розрахунку наданого позивачем за первісним позовом, станом на 18.06.2015 року, загальна заборгованість за кредитним договором № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року складає 45752,49 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 990552,16 грн. Відсоткова ставка на початок дії договору складала 11 % річних та впродовж дії договору змінювалась (т. 1 а.с. 8-11). Відповідно до розрахунку наданого позивачем при збільшенні позовних вимог, загальна заборгованість за кредитним договором № 014/0035/82/16174 від 05.09.2008 року станом на 14.12.2017 року складає 265271,52 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 7233288,52 грн. Відсоткова ставка на початок дії договору складала 11 % річних та впродовж дії договору змінювалась (т.2 а.с.69-74). За змістом положень ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обґрунтовуючи заперечення по суті первісного позову та підстави для звернення до суду із зустрічним позовом, відповідач вказала, що розрахунок заборгованості проведено невірно, відсоткова ставка завищена. Не погоджуючись з розрахунком позивача, відповідач вказала, що нею сплачувались на користь банку грошові кошти в рахунок погашення кредиту. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проаналізувавши надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитним договором та відповідний наданих експертом даних, суд не може дійти однозначного та беззаперечного висновку про належний розмір у останньої заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Правова природа оцінки доказів полягає в зобов'язанні суду оцінити кожну обставину з позицій її первинності, тобто, яка зі сторін спочатку висунула її в якості підстави для вимоги або заперечення, і, виходячи з цього, відносити до тягаря доказування позивача чи відповідача. У правовідносинах, що склалися між сторонами, обставини наведені позивачем зокрема, в частині відсоткової ставки за користування кредитом та відповідно розрахунок його розміру, частково спростовані відповідачем. Так, доданий до позовної заяви та до уточненої заяви розрахунок заборгованості є необґрунтованими, оскільки в ньому не відображено формул та/або арифметичних дій, за якими розраховані: поточна та прострочена заборгованість за кредитом; відсотки на поточну та прострочену заборгованість за кредитом, загальний залишок заборгованості за відсотками; штрафи, тощо Виходячи з цього, розрахунки заборгованості підготовлені некоректно та мають невідповідності з договором, а тому їх неможливо вважати, у відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи. Під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили розмір нарахованої заборгованості, відповідно до вимог діючого законодавства, які б свідчили на користь та доводили обставини розрахунку заборгованості відповідача за весь період часу дії кредитного договору. Недоведеність обставини реального розміру заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується, зокрема, висновком експерта, відповідно до якого за договором станом на 11.12.2014 року відповідачем сплачено 54732,88 дол. США. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З урахуванням вищенаведеного суд вважає недоведеним належними та допустимими доказами факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості та його належний розрахунок за кредитним договором, а відтак суд вбачає необхідним у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі. В частині зустрічного позову про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, суд зазначає наступне. [PERSON] звернулась із зустрічним позовом про захист порушеного її як споживача фінансових послуг права, визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, такими, що укладені під впливом обману зі сторони банку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням цього правочину. В роз»ясненнях п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору. [PERSON] зазначала, що в договорі про надання кредиту відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема сукупної вартості кредиту, не зазначено про можливі настання валютних ризиків для позичальника; відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості щодо страхування іпотечного майна, можливості вибору страховика, реальна процентна ставка по кредиту не відповідає фактичній. На думку суду, такі твердження відповідача не відповідають встановленим обставинам справи. В частині 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст.ст. 628,629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Із змісту оспорюваного договору видно, що сторони обумовили і прописали в договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Крім того, умовами договору передбачено строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, яка на підставі додаткових угод, які укладались між банком та [PERSON] періодично змінювалась. Також умовами Договору визначено права та обов»язки сторін, відповідальність сторін за порушення зобов»язань за договором та інші умови. В додатках до договору визначений графік погашення заборгованості, сукупна вартість кредиту та умови надання кредиту. Відповідачкою підписано кредитний договір, додаткові угоди до нього, іпотечний договір, що свідчить про її обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вбачається, що намір позичальника був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 60000 доларів США для придбання житла з передачею в іпотеку належного їй нерухомого майна і що таке її зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору відповідачка не зазначила, на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов. Аналізуючи кредитний договір можна зробити висновок, що умови спірного договору передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку суду, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та не суперечать Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі наведеного доводи позивача за зустрічним позовом про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав їй, як позичальнику, повної інформації про умови кредиту, навмисно приховав сукупну вартість кредиту, фактичну процентну ставку та фактичне подорожчання кредиту, увівши її в оману, на увагу не заслуговують. Позивач за зустрічним позовом свої заперечення проти позову та доводи зустрічної позовної заяви обґрунтувала також і висновком експерта № 234/04/2018 року від 03.04.20018 року, відповідно до якого оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту під час укладення кредитного договору виконано з недотриманням нормативно-правових актів України, реальна процентна ставка за кредитом складає 14,78 %; фактично позичальником сплачено коштів на загальну суму станом на 11.12.2014 року в розмірі 54732,88 дол. США (т.1 а.с.18-20). Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що невідповідність, на думку експерта, реальної процентної ставки за кредитом 14,78 % встановленій в кредитному договорі 11 %, а також фактичний розмір сплати заборгованості по кредиту, - можуть слугувати підставами для перерахунку позивачці кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав обману або неузгодження істотних умов договору. На думку суду, позивач за зустрічним позовом бажала отримати кредит, виходячи зі своїх особистих міркувань, самостійно вибрала як валюту свого банківського кредитування, так і банківську установу (контрагента договору), отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19,47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а тому зобов»язана була і мала можливість усвідомлювати всі можливі у зв»язку з цим фінансові ризики. Відповідач не довела введення її в оману під час укладення договорів, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписала. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицію, висловленою Верховним Судом в постанові від 05 березня 2018 року по справі № 569/423/15-ц. Суд вважає, що висновки експерта та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що діяльність позивача, як кредитора, була нечесною та ввела відповідачку в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею спірного правочину, а відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов»язково мали б перешкодити відповідачці укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів її в оману і це вплинуло на укладення відповідачкою спірного правочину, а тому у суду відсутні правові і фактичні підстави для задоволення зустрічного позову про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними з підстав обману та застосування наслідків недійсності договорів. Судові витрати у справі підлягають розподілу у відповідності до правил ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed