Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину. Позовна заява, мотивована тим, що 25 лютого 2017 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди транспортного засобу, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати в тимчасове користування орендареві транспортний засіб марки «PEUGEOT", модель «PARTNER" , білого кольору, номер шасі ( кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2004, державний номерний знак [NUMBER] , а відповідач зобов`язався сплачувати орендодавцеві за оренду транспортного засобу грошові кошти у розмірі 4000,00 грн. за кожний місяць оренди, до 25 числа місяця наступного за місяцем за який здійснюється оплата. Ринкова вартість об`єкту оренди згідно з умовами договору становить 120 000,00 грн. Позивач вказує, що у відповідності до п.5.1 договору було погоджено, що орендар відповідає за схоронність орендованого автомобіля і у випадку втрати або ушкодження автомобіля зобов`язаний відшкодувати орендодавцеві заподіяний збиток, або надати рівноцінний транспортний засіб протягом 5 днів після його втрати або ушкодження. Посилається на те, що відповідно до п.2.2 вказаного вище договору, орендар після закінчення терміну договору зобов`язується повернути транспортний засіб у стані не гіршому ніж стан у якому було отримано транспортний засіб та згідно з п.6.2 договору оцінка транспортного засобу у розмірі 120 000,00 враховується в тому числі при відшкодуванні збитку Пунктом 4.1 погоджено, що договір укладений з 25 лютого 2017 року по 25 лютого 2018 року і може бути продовжений сторонами за взаємною згодою. Посилається, що позивачем виконано взяті на себе зобов`язання за вказаним договором, однак відповідач свої обов`язки не виконує, платежів не здійснює, та до теперішнього часу не повернув орендований автомобіль у зв`язку із чим порушує законні правва та інтереси позивача. Акт прийму-передачі транспортного засобу між сторонами не підписувався. Посилається на те, що до липня 2017 року відповідачем належно виконувались умови договору в підтвердження чого послався на квитанції по перерахування коштів у безготівковій формі у розмірі 4500 грн. щомісяця. Правовими підставами позову [PERSON] визначила правила абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України. В зв`язку з тим, що сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу, договір є нікчемним , а тому відповідач на виконання нікчемного договору оренди транспортного засобу одержав те, що полягає у користуванні майном (чужим майном), яке не повернуто власнику в натурі, а тому останній має право на відшкодування вартості такого використання згідно із ст.216 ЦК України. Отже, відповідач повинен відшкодувати вартість одержаного майна за цінами на момент відшкодування, у розмірі, який розраховується таким чином: 4 000 грн. ( щомісячна плата за користування транспортним засобом) х 25 місяців ( період заборгованості з оплати з липня 2017 року по серпень 2019 р. ), що складає 100 000 грн. Ураховуючи викладене, позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину і стягнути з відповідача [PERSON] на ії користь кошти у розмірі 100 000 грн, а також судові витрати по справі у розмірі 8 000 грн., які складаються з витрат за надання правової допомоги у розмірі 7 000 грн. та судового збору у розмірі 1 000 грн. Відповідно до Ухвали Солом`янського районного суду м.Києва від 11 лютого 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 30.07.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив із запереченнями на позов, у якому не визнаючи позовних вимог, відповідач вказав на безпідставність заявлених вимог; заперечив факт передачі автомобіля та його використання; заперечив посилання позивача на квитанції про сплату щомісячних платежів, оскільки за даними квитанціями він не є платником, а сума у квитанціях не відповідає сумі , зазначеній у договорі. При цьому відповідач, пославшись на абзац 2 ч.1 ст.216 ЦПК України, вказав на те, що позивач не вимагає повернення автомобіля, що є об`єктом договору, оскільки останній знаходиться у його використанні. З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити. Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Встановлено, що 25 лютого 2017 року між позивачем та [PERSON] було підписано договір оренди транспортного засобу, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати в тимчасове користування орендареві транспортний засіб марки «PEUGEOT", модель «PARTNER", білого кольору, номер шасі ( кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2004, державний номерний знак [NUMBER] , а відповідач зобов`язався сплачувати орендодавцеві за оренду транспортного засобу грошові кошти у розмірі 4000,00 грн. за кожний місяць оренди, до 25 числа місяця наступного за місяцем за який здійснюється оплата. Ринкова вартість об`єкту оренди згідно з умовами договору становить 120 000,00 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. За змістом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правовою підставою позову є правила, викладене в абзаці 2 частини першої статті 216 ЦК України, а не положення частини другої статті 216 ЦК України. Аналіз обставин справи та зміст норм цивільного права дає підстави для висновку, що спосіб захисту прав та інтересів, про застосування якого просив позивач (застосування наслідків недійсності правочину за правилами абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України), є належним та правомірним, проте, вимоги позову залишилися не доведеними належним чином позивачем, що й є правомірною підставою для відмови в такому позові. Правилами абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивач не посилається, не обґрунтовує та не доводить розмір відшкодування вартості користування спірним майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом. Під час розгляду справи судом не встановлено, що об`єкт оренди, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції, є пошкодженим або несправним, а так само не доведено обсягу відшкодування вартості за користування майном, переданим у оренду, визначеного за правилом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України. Аналогічної правової позиції дотримався Верховний суд у справі № 61-8631/св19. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності доказів , які свідчили про передачу транспортного засобу , оскільки акт прийому-передачі транспортного договору між сторонами позивачем суду не надано. При цьому позивач матеріально-правової вимоги до відповідача про повернення майна на підставі нікчемного правочину не заявляє. Також посилання позивача на квитанції від 13.02.2017, 13.03.2017, 12.04.2017, 10.05.2017, 11.06.2017, 11.07.2017 (а.с.26-31) про безготівкове перераховування коштів відповідно до договору оренди , суд вважає недоведеними, оскільки такі квитанції не містять прізвища відповідача, як платника по Договору, та не містять посилання на цільове призначення платежу. Натомість, платником в таких квитанціях зазначена інша особа, яка не ідентифікується судом із особою відповідача. Отже, у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено за недоведеністю, а не в силу їх безпідставності, з урахуванням обставин і підстав, на які посилався позивач у контексті цієї справи, та з урахуванням дотримання принципу диспозитивності цивільного процесу. В силу ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed