Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом 10.01.2017 року, уточнивши вимоги (а.с.28-29), просила суд: надати їй дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон їх спільної з відповідачем [PERSON] малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], як його матері, до Російської Федерації, без його згоди та супроводу як батька; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації на період з 02.06.2017 року по 02.06.2018 року включно, її малолітнього сина [PERSON], [INFO], в її супроводі без згоди та супроводу батька - [PERSON]; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування пред'явлених вимог зазначила, що в період перебування сторін у шлюбі [INFO] року у них народився син [PERSON]. Після розірвання між ними шлюбу за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.01.2013 року, син залишився проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач повністю самоусунувся від прийняття участі у вихованні дитини, її матеріальному забезпеченні. Після розірвання шлюбу вони повністю припинили будь-яке спілкування, дійсне місце знаходження [PERSON] їй не відоме. З 26.08.2014 року та по теперішній час вона перебуває у шлюбі з [PERSON], який є громадянином Російської Федерації, та має від нього доньку [PERSON], [INFO], котра на даний момент перебуває в Російській Федерації. З метою забезпечення умов для перебування дітей разом, їх спілкування та створення міцної сім'ї вона має намір тимчасово відвезти сина за кордон. Оскільки виїзд малолітньої дитини за кордон спрямований на забезпечення її гармонійного духовного та фізичного розвитку, а без отримання згоди батька, дійсне місце перебування якого їй не відоме, це є ускладненим, позивач вимушена звернутись до суду за захистом прав та інтересів дитини з даним позовом. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] не з'явилися, однак останній подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в контексті ч.9 ст.74, ч.9 ст.76 ЦПК України вважається повідомленим належним чином шляхом його виклику через оголошення в газеті «Вісті Придніпров'я» (випуск № 23 (1822) від 30.03.2017 року). Представник третьої особи Маслова Н.М. в судове засідання не з'явилась, згідно заяви просила справу розглянути за її відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] та ухвалення заочного рішення не заперечувала. Зі згоди позивача відповідно до ст.224 ЦПК України суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів. Суд, встановивши обставини справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що уточнені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 17.12.2005 року сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому Відділом РАЦС Ялтинського МУЮ АРК, актовий запис № 747 (а.с.25), в якому [INFO] року у них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] від 10.05.2006 року (а.с.7). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2013 року, яке набрало законної сили 28.01.2013 року (справа № 435/10633/12), шлюб між сторонами розірвано (а.с.6). Як вказувала позивач, що підтверджується довідкою №2 КОМ ДІС «НОВА КОМ» від 26.12.2016 року та актом з місця проживання (а.с.8, 41, 43) та не спростовано відповідачем, малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS], [PERSON] проживає окремо, участі у вихованні сина не приймає, матеріальної допомоги на його утримання не надає. 26.08.2014 року між [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON]) та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Нагатинським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви, актовий запис № 1905 (а.с.5), від якого вони мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом серії VII-МЮ № 731104 від 13.03.2015 року (а.с.4). Як вказувала в обґрунтування пред'явлених вимог [PERSON], на даний час її донька та чоловік проживають в Російській Федерації, а тому задля забезпечення можливості спілкування дітей, всебічного розвитку її сина вона має намір отримати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON] Згідно нотаріально посвідченої заяви від 14.08.2015 року (а.с.32) [PERSON] надав згоду на матеріальне забезпечення і виховання малолітньої дитини [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON], з подальшим вирішенням питання його усиновлення ним. Посилання позивача на той факт, що встановити дійсне місце проживання відповідача, а відтак отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон в позасудовому порядку неможливо, суд приймає до уваги, оскільки згідно відомостей з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та відповіді Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №493 від 09.02.2017 (а.с.13,17, 26) [PERSON] зареєстрованим по Дніпропетровській області не значиться. Згідно ч.2 ст.154 СК України батьки мають переважне право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.141,150 ч.ч.1,2 ст.155 СК України, ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується ст.33 Конституції України. Згідно положень ст. 313 ЦК України, п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (із змінами та доповненнями) фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст.4 вказаного Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте визначено порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Таким чином, з урахуванням самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків, не сприяння нормальному розвитку та життєдіяльності малолітнього сина [PERSON], суд приходить до висновку, шо намір позивача отримати дозвіл на оформлення документів на його тимчасовий виїзд за кордон та на виготовлення документів для цього повністю узгоджуються з покладеними на позивача правами та обов'язками як матері та в повній мірі відповідає інтересам дитини, чим інтереси батька не порушуватимуться, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність надання їй такого дозволу на виїзд до Російської Федерації на період з 02.06.2017 року по 02.06.2018 року, з урахуванням специфіки шляхового сполучення між країнами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ч.1 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. та витрати, пов'язані з публікацією оголошення в газеті 350 грн., які документально підтверджені (а.с.1,46).

Outcome: approved