Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

В грудні 2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулось з позовом, в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 28062,04 Євро та судові витрати у розмірі 10616,58 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Правекс-Банк» просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вважає помилковим висновок суду щодо застосування трирічного строку позовної давності з дати несплати чергового платежу не лише до кожного чергового платежу, а й щодо повернення кредиту в цілому. На думку апелянта, поза увагою суду залишилась та обставина, що кінцевий термін повернення кредиту встановлено не пізніше 16.09.2018; позивач звернувся до суду до закінчення визначеного договором строку виконання та в межах трирічного строку позовної давності. Судом не враховано правові висновки, викладені в постанові ВСУ № 6-116цс13 від 06.11.2013, № 6-160цс14 від 19.11.2014, № 6-53цс14 від 17.09.2014, № 6-125цс14 від 17.09.2014. Також, судом не звернуто уваги на пункт 9.1. Кредитного договору, яким передбачено право, а не обовязок кредитора вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом. В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Відповідачі послалися на безпідставність апеляційної скарги, просили в її задоволенні відмовити, надавши усні та письмові заперечення. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Суд зазначив, що з огляду на положення п. 9.2 Кредитного договору №1179-020/08Р від 16.09.2008 строк користування кредитом сплив 10.01.2011. З таким висновком суду першої інстанції частково не може погодитись колегія суддів апеляційного суду, виходячи за наступного. По справі встановлено, що 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ«Правекс-Банк» та [PERSON] (змінено прізвище на [PERSON], а.с.66) Я.В. укладено договір кредиту №1179-020/08Р за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 20409 Євро зі сплатою 11,99 відсотків річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 16.09.2015 (а.с.9). Договором від 30.12.2009 про внесення змін та доповнень до вказаного вище договору кредиту визначено, що термін надання кредиту змінений з 16.09.2015 на 16.09.2018. Визначено заборгованість за договором кредиту в сумі 18671,34 Євро, з яких 1250,34 Євро прострочена заборгованість за кредитом (а.с.62,90). 16.09.2008 між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 1179-020/08Р (а.с.22), за яким останній взяв на себе зобовязання у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] умов щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом. 30.12.2009 до договору поруки внесені зміни (а.с.22,89). Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, а позичальник свої зобовязання за кредитним договором виконувала неналежним чином, внаслідок чого станом на 21.06.2015 утворилася заборгованість, яка складає 28062,04 Євро, з яких: заборгованість за кредитом 17829,34 Євро; заборгованість за процентами 10232,70 Євро, що підтверджується розрахунком на а.с.6. Відповідачі розрахунок, що наданий позивачем, не оспорювали. Останній платіж на погашення тіла кредиту [PERSON] здійснила 16.08.2010, а на погашення процентів 16.11.2010 (а.с.6). Заборгованість ані боржником, ані поручителем добровільно погашена не була. З позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося 08.12.2015 (а.с.3). Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Пунктом 9.2 Кредитного договору №1179-020/08Р від 16.09.2008 визначено, що «Шляхом підписання даного Договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п.1.2 припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення». Оскільки пунктом 9.2 кредитного договору сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів, то з врахуванням останнього платежу 16.11.2010, строк користування кредитом сплив 10.12.2010 (а не 10.01.2011 як було визначено судом першої інстанції) і саме з 10.12.2010 у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся із зазначеним позовом лише 08 грудня 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Доводи апелянта що звернення за достроковим погашенням заборгованості є правом, а не обовязком кредитора є безґрунтовними, оскільки вищенаведений пункт договору вказує на зміну за певних умов строку виконання основного зобовязання, з якого починається відрахування строку позовної давності. Відповідачі в суді першої інстанції подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.87). За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). З огляду на це, рішення суду першої інстанції є вірним в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитом - 17829,34 Євро та процентів в сумі 6806,38 Євро. Доводи апелянта щодо застосування правових позицій ВСУ, що викладені у постановах № 6-116цс13 від 06.11.2013, № 6-160цс14 від 19.11.2014, щодо стягнення щомісячних платежів за кредитом, відсотків за користування кредитом в межах строку позовної давності, колегія суддів до уваги не приймає. Як вказувалося вище, в звязку з неналежним виконання умов договору, змінився строк виконання основного зобовязання (п. 9.2 договору) і банк мав право з 10.12.2010 протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подав до суду лише у 08 грудня 2015 року. Після зміни строку виконання зобовязання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 9.2 договору позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 10.12.2010 не підлягали виконанню. Вказане відповідає правовій позиції ВСУ від 02.12.2015 у справі 6-249цс15. Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Вказане також відповідає правовій позиції ВСУ від 02.12.2015 у справі 6-249цс15. З огляду на це банк має право вимагати стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за процентами за період з 08.12.2012 по 08.12.2015. Однак, розглядаючи справу в межах позовних вимог, стягненню з [PERSON] підлягає заборгованість за процентами за період з 08.12.2012 по 21.06.2015 в сумі 3426,32 Євро. Підстави для стягнення суми боргу з поручителя [PERSON] відсутні. Згідно з ст. 559 ч.4 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки №1179-020/08Р (а.с.22) зі змінами та доповненнями (а.с.89) визначають час його дії до 16.09.2021, проте даний договір є похідним від умов кредитного договору №1179-020/08Р, оскільки договір поруки укладений з метою забезпечення основного зобовязання. В цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на викладене вище, слід зазначити, що порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Вказане відповідає правовим висновкам ВСУ висловленим в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року (справа № 6-28цс14) та в постанові від 20.04.2016 (справа №6-2662цс15). Правом звернення з вимогами до поручителя позивач скористувався тільки 08.12.2015, тобто за межами строку, що встановлений ст. 559 ч.4 ЦК України. З огляду на це, підстави для стягнення суми боргу з поручителя відсутні. Оскільки суд припустився порушення норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування кредитом за період з 08.12.2012 до 21.06.2015. В іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, колегія виходить з положень ст. 88 ЦПК України. Оскільки позов задоволений на 12,21% (3426,32 х 100 : 28062,04), судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції складає 1296,28 грн (10616,58 х 12,21 : 100) та 1425,91 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Всього 2722,19 грн (1296,28 +1425,91). Дана сума підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial