Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача\~ [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації мотивуючи позовні вимоги тим, що вона постійно проживає в м. Чернівці з 2001 року по даний час. З жовтня 2009 року і по даний час працює на посаді начальника КЖРЕП № 14. За весь час проживання в м. Чернівці та роботи керівником КЖРЕП №14 вона намагалася завоювати авторитет серед мешканців міста, жодного разу не притягувалася ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності, також не була притягнута до дисциплінарної відповідальності, ніколи не була членом жодної політичної партії або рухів, її політична позиція завжди була радикально нейтральною. Відповідача [PERSON], вона знає з 2010 року, їй відомо, що відповідач проживає в [INFO] «А» кв. 51, на території, яку обслуговує КЖРЕП №14, який вона очолює. Відповідач вперше звернулася до неї з питанням перерахунку комунальних послуг, що не можливо було зробити і згодом їхні відносини зіпсувалися. Між нею та відповідачем з 2010 року по цей час ведеться спір про те, як зазначає відповідач [PERSON] що вона немає права займати зазначену посаду і має звільнитися, що і являється причиною конфліктів. Протягом останніх місяців 2016 року та початку 2017 року конфлікт загострився, відповідач [PERSON] висловлювала на її адресу неправдиві обвинувачення, нічим не підтверджені. Зокрема, [PERSON], відповідач повідомила:, що «[PERSON] за кошти ЖРЕПу виконує роботи по прибиранню та ремонту квартир працівникам прокуратури і міської ради»; [PERSON] повідомила, що «директорка ЖРЕП № 14 пані [PERSON] привласнює гроші підприємства та за рахунок цього побудувала собі 3-х поверховий будинок на дачній ділянці. Також, пані [PERSON] Є А. головує у банді, що здійснює протиправні дії проти хворих літніх людей, які проживають на території підпорядкованій КЖРЕП № 14 та незаконно привласнює їх помешкання, а потім продає»; [PERSON] повідомила, що «[PERSON] незаконно привласнювала житло людей похилого віку та кошти ЖРЕП № 14 привласнювалися на ремонти квартир працівників прокуратури і міської ради»; [PERSON] повідомила, що «начальник ЖРЕП [PERSON] жековські гроші кладе в банк і за ці гроші збудувала собі будинок та я зроблю все і добюся, щоб [PERSON] звільнили з посади». Вважає, дані висловлювання на її адресу почули багато інших осіб, які мешкають в будинку № 10 «А» по вулиці Небесної Сотні та працівників КЖРЕП № 14, що її принижує перед людьми. Її родичі, друзі та знайомі підходять до неї, повідомляють про висловлювання відповідача і вона намагається кожному пояснити безпідставність слів, які висловлює про неї [PERSON] Все це відбувається на очах працівників КЖРЕП №14, що є для неї принизливим, в результаті цього в неї стали напруженими стосунки з співробітниками КЖРЕП №14. Вважає такі висловлювання публічним приниженням її честі та гідності, як людини та громадянина, а весь її попередньо завойований авторитет поставлений під сумнів. Крім того, відповідач приходила до неї додому в січні 2017 року, де повторила висловлювання, які говорила іншим особам їй в присутності її родичів та вимагала її звільнення з роботи за власним бажанням. Вважає, що даними діями, вираженими в тому, що відповідач поширювала і поширює свідомо неправдиві відомості, що порочать її честь, гідність і ділову репутацію, давала непристойну оцінку її поведінки і особистості, що суперечить формі спілкування між людьми. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] та в її інтересах представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили заявлені позовні вимоги задовольнити та не заперечували у випадку повторної неявки відповідача проти винесення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила; у відповідності до акта про вручення повістки від 21.08.2017 року, 11.09.2017 року, вручити повістку відповідачу працівниками КЖРЕП 14 не вдалося, двері квартири ніхто не відкрив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в листопаді та грудні 2016 року та березні 2017 року в присутності інших працівників КЖРЕП №14 [PERSON], [PERSON] [PERSON], повідомляла, що начальник ЖРЕП [PERSON] «жековські гроші» кладе в банк і за ці гроші збудувала собі будинок та що вона зробить все і добється, щоб [PERSON] звільнили з посади. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою позивача [PERSON] та вона перебувала в гостях у сестри позивача по справі 08.01.2017 року, коли до сестри додому прийшла [PERSON] та вимагала звільнитися за власним бажанням з роботи, висловлювалася образливі грубі слова, висловлюючись, що сестра грабує людей. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та доповнення в її інтересах представника, покази свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.\~\~\~Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] станом на 31.03.2017 року працює начальником КЖРЕП №14 (а.с.12-15). [PERSON] на посаді начальника КЖРЕП №14 працює з жовтня 2009 року; за даними характеристики вбачається, що остання виконує роботу відповідно до своїх службових обовязків та поставлених завдань, організовує роботу та передає досвід роботи; дотримується вимог Закону України «Про звернення громадян», постанов Кабінету [PERSON] України, рішень виконавчого комітету та розпоряджень міського голови; постійно займається самоосвітою, вивчає нормативно-правові акти. Комунікабельна, вимоглива, працездатна, принципова, відповідальна, користується повагою і авторитетом у колективі, уважна до працюючих, чуйна до відвідувачів; дотримується правил внутрішнього трудового розпорядку, регламенту роботи, загальних правил поведінки (а.с.11). Згідно паспорта громадянина України позивач [PERSON], [INFO], уродженка с. Широке Кельменецького району Чернівецької області, зареєстрована за адресою: [INFO] 04.10.2016 року (а.с.8-9). Відповідно до абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. За змістом ст.297, ст. 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Честь, гідність та ділова репутація фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Положеннями ст. 275 ч. 1 ЦК України, закріплено право фізичної особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, і права на недоторканність честі та гідності належить позивачеві. Зокрема, до спеціальних способів захисту відносяться і спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 Цивільного кодексу України). Судом чітко встановлено факт поширення щодо позивача недостовірної інформації яка принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] підтверджено показами вищеозначених свідків. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Застосовуючи положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах Нікула проти Фінляндії, Яновський проти Польщі та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян (абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003). Крім того, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії», суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначити характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 ч. 2 Закону України «Про Інформацію», оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних - стилістичних засобів. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З огляду на поширену інформацію відповідачем [PERSON], вона не є оціночним судженням, а містила оцінку дій [PERSON] із зазначенням фактичних даних, тобто була фактичним твердженням за характером, що містило недостовірну інформацію. Конституцією України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов'язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4\~ст. 32 Конституції України\~встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~Конституції України\~фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до п.5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей\~ 94,\~277 ЦК\~України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пунктом 15 вказаної постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з частиною третьою\~статті 277 ЦК\~України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із положеннями\~статті 277 ЦК України,\~і\~статті 10 ЦПК\~України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ч. 2\~ст. 302 ЦК України\~фізична особа, яка поширює інформацію, зобовзана переконатися в її достовірності. Суд вважає, що поширена відповідачкою [PERSON] інформація має негативний характер, оскільки принижує честь, гідність, ділову репутацію позивачки [PERSON] в громадській думці з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, ганьбить її, оскільки спонукає до засуджуючого ставлення до неї, як до особи, яка вчинила неправомірні дії. Право на повагу гідності і честі закріплене також у\~ст. 297 ЦК України. Відповідно до цієї норми закону гідність і честь фізичної особи є недоторканними і особа має право звернутися до суду з позовом про їх захист. Таким чином, аналізуючи позовні вимоги [PERSON], у сукупності з наданими доказами в світлі наведених вище правових норм, суд приходить висновку, що відповідачка [PERSON] поширювала недостовірну та негативну інформацію відносно позивачки [PERSON] Дані відомості є такими, що принижують честь, гідність позивачки, оскільки є недостовірною та негативною інформацією. Отже, з урахуванням зазначеного, обставини викладені в позові знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги грунтуються на законі та не доведені відповідачкою [PERSON], як такі, що відповідають дійсності. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як сторона по справі, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення На підставі викладеного та

Outcome: approved