Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , про знесення самочинно збудованого нерухомого майна,уточнивши свої позовні вимоги 24.04.2017 року просить суд: зобов`язати [PERSON] , [PERSON] знести самочинно збудоване нерухоме майне - сарай літ «Д», розташований за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] демонтувати вигрібну яму, розміщену в сараї відповідачів - літ. «Д», вихід якої виходить на територію домоволодіння по [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачами самочинно збудований сарай літ. «Д», що суттєво суперечить вимогам ДБН 360-92, оскільки збудований впритул до її споруди - сараю літ. «Є» без її згоди та без дотримання відстані в 1,0 м. Дах сараю побудовано таким чином, що стікання атмосферних опадів з покрівель здійснюється на територію її домоволодіння. Крім того вказує, що відповідачами здійснений самовільний захват земельної ділянки, оскільки за домоволодінням по [ADDRESS] закріплено 0, 0280 га, а на даний час відповідачі [PERSON] користуються земельною ділянкою площею 0,0322 га, що на 0,0042 га більше, ніж передбачено рішенням виконкому у 1979 році. Вказує, що у зв`язку із неправомірними діями відповідачів вона зверталась до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області, правоохоронних органів. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.12.2015 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 31.03.2016 року, було скасовано рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на самочинно збудований сарай літ «Д», розташований за адресою: [ADDRESS] , який було зведено без належного на те дозволу, з грубим порушенням будівельних і санітарних норм та супроводжувалось самовільним захватом земельної ділянки. Із сараю літ «Д» та вигрібної ями на її земельну ділянку виливаються нечистоти, що позбавляє її як законного власника домоволодіння по [ADDRESS] користуватись своєю власністю та призводить до грубого порушення її прав та інтересів. За вказаних вище підстав, вона і звернулась до суду з даним позовом. 06 вересня 2016 року, Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Мишко В.В. провадження у зазначеній справі було відкрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. /т.1 л.с. 23/ 10 листопада 2-16 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Мишко В.В., заявлений самовідвід від розгляду справи та вона передана для подальшого розподілу до канцелярії суду. /т.1 л.с. 104-107/ 10 листопада 2016 року відповідно до розпорядження № 278 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи, справа відповідно до протоколу від 10 листопада 2016 року розподілена до провадження судді Боярського О.О. /т.1 л.с. 108-109/ 11 листопада 2016 року справа Ухвалою суду прийнята до провадження судді Боярського О.О. /т.1 л.с. 110/. 28.12.2016 року [PERSON] , звернувся до суду із зустрічним позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності, у якому просить суд: визнати за [PERSON] право власності на сарай літ «Д» в житловому будинку [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] отримав у власність будинок [ADDRESS] , до складу якого входив сарай літ «Д». Стверджує, що сарай літ «Д» та вигрібна яма знаходяться на межі і ніяким чином не можуть межувати з земельною ділянкою власника домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] і не зачіпає її інтереси. Після завершення будівництва сараю літ. «Д» був виготовлений технічний паспорт. Згідно інвентаризаційної справи БТІ стіна сараю літ «Д» закриває зливну яму, рішення по якій було прийнято ще у 1935 році, є чинним та не скасовано. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просив його зустрічний позов задовольнити. /т.1 л.с. 132-135/ Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2017 року, суддя Боярський О.О. зустрічну позовну заяву [PERSON] до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. /т.1 л.с. 216/ 23.05.2017 року, позивач надала заперечення на зустрічний позов, відповідно до яких просить суд відмовити в прийнятті зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності у повному обсязі, вказуючи, що в зустрічному позові позивача за первісним позовом було залучено до справи у якості третьої особи, хоча вона мала бути визначена як відповідач. Більш того, вважає, що заявлені вимоги не взаємопов`язані та їх спільних розгляд в рамках одного позовного провадження є недоцільним. За твердженнями позивача за первісним позовом вимоги ДБН 360-92 при будівництві сараю літ «Д» не дотримані, його дії унеможливлюють обслуговування, ремонт, користування та розпорядження власним домоволодінням по [ADDRESS] , чим істотно порушуються її законні права та інтереси. /т.1 л.с. 217-220/ 24 липня 2017 року від представника Білгород - Дністровської міської ради надійшли письмові заперечення щодо зустрічного позову, згідно яких Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області не погоджуються з позовними вимогами [PERSON] , вважають їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що у [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Необґрунтованими вважає посилання позивача на ч.3 ст. 376 ЦК України, оскільки вказана норма встановлює можливість визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, однак позивачу не надано у власність, або користування земельну ділянку. За таких обставин вважає, що правові підстави для визнання права власності за позивачем на об`єкт самочинного будівництва відсутні. Додатково вказав, що у разі якщо позивач бажає оформити право власності на сарай йому необхідно оформити право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку. /т.1 л.с. 234-237/ 11 грудня 2017 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О., задоволено заяву [PERSON] про відвід судді та справа передана до канцелярії суду для повторного розподілу між суддями. /т.2 л.с. 51-52/ 11 грудня 2017 року відповідно до розпорядження № 938 щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи та протоколу, справа передана до провадження судді Гайда-Герасименко О.Д. /т.2 л.с. 53-54/ 12 грудня 2017 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Гайда-Герасименко О.Д. справа прийнята до провадження судді. /т. 2 л.с. 55/ 26 лютого 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Гайда-Герасименко О.Д. продовжений розгляд справи у порядку загального позовного провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. / т. 2 л.с. 91-92/ 01 червня 2018 року відповідно до розпорядження № 213 та протоколу щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана до провадження судді Шевчук Ю.В. /т.2 л.с. 118-119/ 01 червня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Шевчук Ю.В. справа прийнята до провадження судді. /т.2 л.с. 120/ 22 грудня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Шевчук Ю.В., заяву позивача про відвід судді була задоволена та справа передана до канцелярії суду. /т.2 л.с. 191-193/ 03 січня 2019 року відповідно до розпорядження № 1 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, справа надійшла до провадження судді Прийомової О.Ю. /т.2 л.с. 194-195/ 08 січня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду вказана справа прийнята до провадження судді та призначений підготовчий розгляд справи. /т.2 л.с. 196-197/ 18 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Прийомова О.Ю. підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. /т.3 л.с. 38-39/ В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник - [PERSON] свої позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували. Після оголошеної в судовому засіданні перерви у зв`язку з поганим її почуттям, позивач в судові засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] повністю заперечував, наполягав на задоволенні його зустрічного позову. Представник Білгород-Дністровської міської ради в судовому засіданні не заперечував проти задоволення первісних позовних вимог. У зустрічному позові просив відмовити. Після оголошеної судом перерви у судовому засіданні, не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки позивач та треті особи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, вказану справу можливо вирішити за їх відсутності, суд за згодою представника відповідачів, ухвалою на місці, постановив, розглянути справу за відсутність не з"явившихся сторін по справі. Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідачів, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, вислухавши допитаних в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 06.06.2013 року на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/2887/13-ц, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на житловий будинок з господарчими будівлями по [ADDRESS] . / т. 1 л.с.182-183/. Таким чином, на підставі вищевказаного рішення суду, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. /т.1 л.с.185-186/. Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.12.2010 року, визнано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво, а саме «а2» - прибудова, розміром 1,44*5,05 кв.м., «а3» - прибудова, розміром 4,03*2,90 кв.м., «а7» - прибудова, розміром 3,37*1,47 кв.м, «а6» - підвал, розміром 5,43*4,60 кв.м, «Г» - сарай,розміром 2,58*2,21 кв.м, «Є» - вбиральня, які розташовані на території домоволодіння [ADDRESS] . Визнано договір купівлі-продажу 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , укладений 21.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] - дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , яки в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, «а2» - прибудова, «а3» - прибудова, «а7» - прибудова, «а6» - підвал, «Г» - сарай, «Є» - вбиральня, розташовані на земельній ділянці 297 кв.м. /т.1 л.с.187-189/. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2012 року, виправлено описку в Рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 грудня 2010 року по справі №2-6733/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Зазначено, що вірним типом об`єкта, який підлягає реєстрації слід вважати "житловий будинок", поштову адресу " [ADDRESS] , вказати повний склад житлового будинку: житловий будинок літ. А, загальною площею 201,5 кв.м., житловою площею 74,3 кв.м., сарай літ. Г, сарай літ. Д, убиральня літ. Є, споруди 1-6,1. /т.1 л.с.200/. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.10.2014 року, апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2012 року - скасовано. Передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. /т.1 л.с.201-203/ Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2014 року по справі № 495/9496/2012, в задоволенні заяви [PERSON] про виправлення описки у судовому рішенні від 15 грудня 2010 року по справі №2-6733/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - відмовлено. /т.1 л.с.204/. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2015 року по справі № 495/6006/15-ц, позов [PERSON] - задоволено частково. Визнано нечинною реєстрацію за [PERSON] права власності на нерухоме майно - сарай літ «Д», розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 187678551103, яка була проведена на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.12.2010 року та ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2012 року. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] , ІДН [NUMBER] , на нерухоме майно - сарай літ. «Д», розташований за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно, щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , ІДН [NUMBER] , на нерухоме майно - сарай літ. «Д», розташований за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні позову в частині внесення запису про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав на нерухоме майно, а також визнання не чинним та скасування Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції від 27.12.2013 року номер 13533529 - відмовлено. /т.1 л.с.190-193/. 31.03.2016 року апеляційним судом Одеської області було винесено рішення, яким апеляційну скаргу представника [PERSON] , діючого в інтересах позивача [PERSON] та апеляційну скаргу представника [PERSON] , діючого в інтересах відповідача [PERSON] задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Відділу державної реєстрації про визнання нечинною реєстрацію за [PERSON] права власності на нерухоме майно - сарай літ «Д», розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 187678551103 та зобов`язання відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно, щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , на нерухоме майно - сарай літ. «Д», розташований за адресою: [ADDRESS] скасовано і в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Разом з тим, у вказаному рішенні зазначено, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання не чинним та скасування витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції від 27.12.2013 року номер 13533529 з підстав зазначених судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання нечинною реєстрацію за [PERSON] права власності на нерухоме майно - сарай літ «Д», розташований за адресою: АДРЕСА 1, реєстраційний номер 187678551103, яка була проведена на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.12.2010 року та ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2012 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час здійснення державним реєстратором дій по реєстрації сараю літ. «Д» , реєстрація проводилася на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2012 року , яка на той час не була скасована та відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначена ухвала була підставою для внесення запису про державну реєстрацію прав [PERSON] на сарай під літерою «Д». /т.1 л.с.194-199/. Задля повного та всебічного розгляду справи, судом було витребувано з КП «Білгород-Дністровське БТІ» інвентаризаційні справи на об`єкти нерухомості за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Так, з інвентаризаційної справи № 1934 на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] вбачається, що на підставі свідоцтв про право власності на житловий будинок [ADDRESS] від 02.08.1993 року, він належав по 1/2 частині [PERSON] та [PERSON] . Згідно договору від 26.10.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3798, вищенаведені власники визначили порядок користування даним житловим будинком, згідно якого в користування [PERSON] перейшли 83/100 частини будинку, а в користування [PERSON] частина будинку, що становить 17/100 частин житлового будинку. Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2009 року, встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] у вигляді 17/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] та визнано за останнім право власності на дане майно. [PERSON] зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25987776. За рішенням суду 15.12.2010 року, 17/100 частин будинку складались з : 2-1 коридор, 2-2- кухня, 2-3 житлова. Рішенням виконавчого комітету № 576 від 17.06.2010 року погоджено [PERSON] розміщення прибудови«а2» - прибудова, розміром 1,44*5,05 кв.м., «а3» - прибудова, розміром 4,03*2,90 кв.м., «а7» - прибудова, розміром 3,37*1,47 кв.м, «а6» - підвал, розміром 5,43*4,60 кв.м, «Г» - сарай,розміром 2,58*2,21 кв.м, «Є» - вбиральня, які розташовані на території домоволодіння [ADDRESS] . Таким чином, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 15.12.2010 року, вказані прибудови було узаконено та визнано право власності на них за [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету № 320 від 04.05.2012 року, погоджено належність [PERSON] сараю літ «Д» по пров. Білгород-Дністровський Одеської області /т.1 л.с.244/, однак як вже зазначалось вище за текстом рішення, апеляційним судом скасовано ухвалу, якою виправлено описку з зазначенням повного складу житлового будинку літ «А», загальною площею 201,5 кв.м., житловою площею 74,3 кв.м., сарай літ «Г», сарай літ «Д», убиральня літ «Є», спорди 1-6,1, та на підставі якої були внесені відомості до Державного реєстру речових прав згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13533529від 27.11.2013 року. /т.1 л.с.94-95/. Таким чином, судом встановлено, що сарай літ «Д» по [ADDRESS] є об`єктом самочинного будівництва, що підтверджується також штампом у технічному паспорті на садибний /індивідуальний/ житловий будинок. /т.2 л.с.16-21/. З цього приводу, позивач зверталась до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, КП «Білгород-Дністровське БТІ», Білгород-Дністровського міськрайонного управління держсанепідемслужби в Одеській області. Так, у відповідності до листа № К-274,К-465 від 03.03.2010 року виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради повідомлено, що при виїзді на місце представником управління містобудування та архітектури підтвердились факти, викладені у заяві, а саме: гр [PERSON] , який мешкає по [ADDRESS] самовільно виконав будівництво будівлі розміром 6,00м*3,00м по межі з домоволодінням по [ADDRESS] . Дозвіл на будівництво виконавчий комітет гр [PERSON] не видав. /т.1 л.с.7/ У відповідності до листа № 367 від 04.03.2010 року з КП «Білгород-Дністровське БТІ», у лютому 2010 року при проведенні поточної інвентаризації житлового будинку по [ADDRESS] було виявлено самовільне будівництво сараю літ «Д» та самовільний захват ділянки площею 17 кв.м. /т.1 л.с.8/. У відповідності до акту санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта від 30.12.2013 року встановлено, що факти, викладені в заяві підтвердились. Під час огляду подвір`я гр. [PERSON] встановлено, що сарай [PERSON] знаходиться на межі ділянки гр [PERSON] , в стіні зроблений отвір та виведена пластикова труба. /т.1 л.с.10/. За самовільне будівництво прибудов до житлового будинку і господарських споруд по [ADDRESS] -Дністровському постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області № 1655 від 02.06.2010, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності /т.11 л.с.9/. У відповідності до листа Інспекції ДАБК № 01/11-6049 від 20.09.2012 року, перевірка показала, що будівництво сараю здійснено з порушенням чинного законодавства. За це порушення [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності в 2010 році. /т.1 л.с.88/. У відповідності до довідки КП «Білгород-Дністровське БТІ», [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] самочинно зайняті 17 кв.м., самочинно побудований, зокрема сарай літ «Д», 6,58*3,04. /т.1 л.с.155/ Згідно акту від 03.07.2017 року, за результатами роботи комісії, створеної на підставі розпорядження міського голови № 147 від 18.05.2017 року встановлено, що рішень щодо передачі земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] , відповідно Білгород-Дністровською міською радою не приймалось. 07.04.2017 року при виході на місце фахівцями управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради і проведеної ними перевірки за адресою: [ADDRESS] у присутності гр. [PERSON] не виявлено ніякого будівництва та виконання ремонтних робіт. На даний час [PERSON] та [PERSON] користуються земельною ділянкою, площею 0,0322 га, а отже на 0,0042 га більше, ніж визначено рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 682 від 27.08.1979 року «Про результати обміру земель забудованого кварталу № 134». /л.с.239-242/. Умови та порядок знесення самочинного будівництва передбачені ст.376 ЦК України. Частина 7 вказаної норми передбачає, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Самочинно збудоване майно підлягає знесенню особою, яка його здійснила, якщо це порушує права інших осіб. (ч.4ст.376 ЦК України). Таким чином, за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України, в разі доведеності ним відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Пунктом 5 постанови ПВСУ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VIправо на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Відповідно п. 24. постанови ПВСУ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. За змістом п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391,396 ЦК, статтею 103 ЗК. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради № 331-ХХІІІ від 11.01.2000 року, передано безоплатно у власність громадянам України земельні ділянки на території міста Білгород-Дністровського, згідно додатку № 1, зокрема у п.116 якого зазначено про передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 155 кв.м. по [ADDRESS] /т.1 л.с.116-118/ Разом з тим, в цивільному судочинстві поняття доказів охоплює: будь-які фактичні дані, що мають значення для цивільного провадження (змісту); процесуальну форму їх закріплення (спосіб існування у матеріалах справи) та відповідний носій відомостей (джерело). Усі зазначені елементи перебувають у взаємозв`язку та в своїй єдності утворюють поняття доказів. Отже докази це єдність фактичних даних (відомостей про факти) та їх процесуальних джерел. Відповідно ч.1ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Проте, позивачкою не надано суду жодного належного та допустимого доказу, що відповідальну особу, яка здійснила будівництво сараю літ «Д» було зобов`язано провести перебудову. Так само відсутні докази, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або докази того, що особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від такої перебудови. Відсутні в матеріалах справи і жодні приписи органу державного архітектурно-будівельного контролю про зобов`язання усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. Більш того, матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] шляхом укладання договору купівлі-продажу від 21.10.2010 року передав своє право власності на 17/100 частин домоволодіння відповідачу [PERSON] , іншими 83/100 частинами користується [PERSON] , що не є стороною по справі. Тож, [PERSON] втратив своє право власності на належну йому частину нерухомого майна по [ADDRESS] . Докази того, хто саме будував самочинний сарай літ «Д» по [ADDRESS] матеріали справи також не містять. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» [Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria] (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. За таких обставин, враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів, що використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, то позовні вимоги [PERSON] в частині знесення самочинно збудованого сараю літ «Д» по [ADDRESS] є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть. Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів демонтувати вигрібну яму, розміщену в сараї літ «Д», суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно фотофіксації, приєднаної позивачем в обґрунтування позовних вимог в стіні сараю літ «Д» по [ADDRESS] наявний отвір від вигрібної каналізаційної ями. /т.1 л.с.45,47/. У відповідності до акту санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта від 30.12.2013 року, під час огляду подвір`я гр. [PERSON] , що знаходиться на межі ділянки гр. [PERSON] в стіні зроблений отвір та виведена пластикова труба. Також виявлено наявність рідких стоків за сараєм гр. [PERSON] на земельній ділянці гр. [PERSON] , які стікають до городу [PERSON] та двору. Під час обстеження, стікання рідких нечисто з пластикової труби, яка виведена з сараю [PERSON] не виявлено /т.1 л.с.44/. Згідно листа № 129 з відділу контролю з питань благоустрою виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, другого вересня з наказу заступника міського голови Алтухова А.А. до [PERSON] приходив голосний спеціаліст-інспектор відділу контролю з питань благоустрою міста. В результаті виходу вона звітувала, що встановити хто саме залив нечистотами двір [PERSON] неможливо. /т.1 л.с.48/ У відповідності до листа виконавчого комітету № К-1422/2405 від 30.08.2016 року, виходом на місце фахівцями відділу контролю з питань благоустрою міста в присутності [PERSON] проведено огляд садиби за адресою: [ADDRESS] Під час обстеження території на відстані двох метрів від паркану [PERSON] на території [PERSON] виявлено накопичення шлаку та на ньому залишки кішки. Стверджувати, що саме сім`я [PERSON] скинула перегар та труп кішки неможливо. Згідно чинного законодавства, адміністративний протокол складається під час вчинення та у присутності порушника, складання адміністративного протоколу зі слів заборонено та протиправне. /т.1 л.с.49/. Згідно акту від 25.09.2018 року за результатами комісії щодо розгляду заяв гр [PERSON] , що мешкає по [ADDRESS] , складеного на підставі розпорядження міського голови від 14.09.2018 року № 141 про створення комісії щодо розгляду питань, порушених в заявах гр [PERSON] , встановлено, що в домоволодінні [ADDRESS] вигрібна яма введена в експлуатацію в 1993 році, візуально виявлено відстань від рівня нечистот до труби отвору сливу становить 4 м. Під час роботи комісії стікання рідких нечистот через пластикову трубу отвіра та через стіни вигрібної ями, які вище рівня земельної поверхні на територію домоволодіння [ADDRESS] не зафіксовано. /т.2 л.с.159-163/ Згідно ст. ст. 15,22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та інші приміщення відповідно до вимог санітарних норм, а при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів зобов`язані дотримувати вимог санітарного законодавства. Так, п. 1.1. Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України 17.03.2011 року № 145, передбачено, що вигрібна яма (вигріб) - це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів. Відповідно до п.2.21,2.22 даного наказу, рідкі відходи (сеча, помиї), що утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах (вигребах), вигріб повинен бути водонепроникним та мати щільно прилягаючу кришку. Вигреби повинні бути відділені від стін житлових та громадських будівель і споруд на відстані не менше 20 м. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. Відповідно до п.п.3.25а*;3.26ДБН 360-92**«Планування і забудова міських і сільських поселень» площадки для компостів, дворові вбиральні, вигрібні ями та очисні споруди каналізації повинні знаходитися у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі сусіднього домоволодіння. Вигрібні ями дворових вбиралень повинні виконуватися із конструкцій, які перешкоджають фільтрації стоків у ґрунт. Згідно ст.20 Закону України «Про планування і забудову територій», державні будівельні норми та інші нормативно-правові акти з питань планування і забудови територій (до яких належать регіональні і місцеві правила забудови) є обов`язковими для суб`єктів містобудування. Відповідно до ч. 2 ст.293 ЦК України діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Отже, кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасникам справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням в поєднанні з положеннями статей 16, 293, 391 цього Кодексу вимоги про демонтування вигрібної ями можуть бути заявлені власником або землекористувачем суміжної земельної ділянки, за умови доведеності факту такого порушення, а саме факту порушення вимог санітарного законодавства, що істотно впливає на права сторони, яка позивається за захистом до суду. Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом. Разом з тим, позивачем з наданих в обґрунтування її вимог доказів не підтверджено жодних правових підстав для демонтування вигрібної ями, введеної в експлуатацію ще 1993 році, оскільки не доведено, що саме з неї зливаються нечистоти, що забруднюють її двір та довкілля, у зв`язку із чим не доведено порушення її прав. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. З приводу зустрічних позовних вимог [PERSON] , суд вважає зазначити про наступне. Так, позивач за зустрічним позовом вказує, що сарай літ «Д» знаходиться на межі будинку по [ADDRESS] і ніяким чином не може межувати з земельною ділянкою власника домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] , не зачіпає її інтереси. Звернув увагу суду, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] отримав у своє володіння будинок [ADDRESS] , до складу якого входив сарай літ «Г», літ «Д», убиральня літ «Е», споруди № 1-6, які розташовані на земельній ділянці площею 297 кв.м. Проте, суд не погоджується з вказаним ствердженням з огляду на наступне.. Судом вже досліджувався факт того, що згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.12.2010 року, визнано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво, а саме «а2» - прибудова, розміром 1,44*5,05 кв.м., «а3» - прибудова, розміром 4,03*2,90 кв.м., «а7» - прибудова, розміром 3,37*1,47 кв.м, «а6» - підвал, розміром 5,43*4,60 кв.м, «Г» - сарай, розміром 2,58*2,21 кв.м, «Є» - вбиральня, які розташовані на території домоволодіння [ADDRESS] . Також, визнано договір купівлі-продажу 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , укладений 21.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] - дійсним. Проте, згідно вищевказаного рішення та на підставі договору купівлі-продажу, визнано за [PERSON] право власності на 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , яки в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, «а2» - прибудова, «а3» - прибудова, «а7» - прибудова, «а6» - підвал, «Г» - сарай, «Є» - вбиральня, розташовані на земельній ділянці 297 кв.м. Вказане рішення набрало законної сили, є чинним і не скасоване. Проте, сарай літ «Д» до вказаного складу нерухомості, узаконеного судом не входив. Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 10.12.2012 року, якою виправлено описку та включено до домоволодіння по [ADDRESS] скасовано, а в подальшому відмовлено у задоволенні заяви про виправлення описки. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Позивачем не надано суду жодного доказу, що спірний сарай будувався на земельній ділянці, що відведена для цієї мети, того факту, що земельна ділянка під належною відповідачу домобудівлею належить йому згідно державного акту або відведена йому у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, що сарай збудовано з дотриманням усіх будівельних норм і правил, чи що на його будівництво видано відповідний документ, який дає право виконувати будівельні роботи. У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз`яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] не звертався до компетентних органів з питання отримання дозволу на будівництво, а отже не розроблявся проект будівництва. Також до компетентного органу щодо прийняття до експлуатації побудованих споруд позивач не звертався, відмову не отримував. Крім того, позивачу за зустрічним позовом також не виділялась земельна ділянка під вже збудовані споруди. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed