Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду із названим позовом, яким просила позбавити відповідача, [PERSON], [INFO], громадянина [PERSON], [INFO], останнє відоме місце реєстрації та проживання: м.Харків. пров. О.Яроша 13, гуртожиток, батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]. Крім того, позивачем подано уточнення до позову, якими позовні вимоги доповнено наступною: внести зміни до актового запису № 1561 від 07 червня 2012 року, виконаного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про народження дитини [PERSON], [INFO], а саме прізвище дитини «[PERSON]» змінити на «[PERSON]», по-батькові з «[PERSON]» змінити на «[PERSON]». В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила таке. [INFO] року позивач, не перебуваючи у шлюбі, народила доньку - [PERSON]. В свідоцтві про народження дитини серія [NUMBER] виданим 07 червня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1561, [PERSON] записана матір'ю, а батьком дитини, в порядку ч.2 ст.147 СК України, записаний [PERSON]. Влітку 2015 року позивач ознайомилась із відповідачем [PERSON], який на той час навчався на медичному факультеті Харківського національного університету ім.В.Н.Каразіна за спеціальністю «лікувальна справа». Деякий час позивач та відповідач проживали разом без реєстрації шлюбу. Позивач була переконана у серйозних намірах відповідача щодо подальшого його спілкування із нею та дитиною та щодо подальшої реєстрації шлюбу, через що погодилась на усиновлення її доньки до реєстрації шлюбу, у зв'язку із чим у грудні 2015 року ми з відповідачем звернулись до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції з «заявою матері та батька дитини про визнання батьківства». Відповідно до ст.126 Сімейного кодексу України просили внести відомості про батька до актового запису про народження дитини з проханням вказати по батькові дитини за власним іменем батька - [PERSON], та присвоїти їй прізвище батька - [PERSON]. Повторно 18 березня 2016 року було видано свідоцтво про народження доньки серія [NUMBER] актовий запис №1561 від 07 червня 2012 року, в якому прізвище доньки вказано -[PERSON] ім'я - [PERSON], по-батькові - [PERSON], [INFO]. Через деякий час після внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, ставлення відповідача до позивача погіршилось, останній став уникати розмов про реєстрацію шлюбу, з різних причин відкладаючи її на подальше. Пояснював, що йому треба здавати останні іспити в університеті. Потім став часто їздити до м.Київа пояснюючи це тим, що він влаштовує свої справи в консульстві. І приблизно на початку травня 2016 року, коли відповів, що їде до м.Києва, зовсім не став виходити зі на зв'язок і більше не з'являвся. Як стало відомо позивачу, на даний час у відповідач покинув територію України. Перед від'їздом останнім складено нотаріальні заяви щодо відсутності заперечень проти позбавлення його батьківських прав і щодо визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Позивач стверджує про те, що осені 2015 року відповідач не бачив доньку і жодного разу не поцікавився нею, не надавав ніякої матеріальної допомоги на її утримання. Виховує та турбується донькою тільки позивач, та її батьки, які слідкують за станом здоров'я доньки. Позивач несе всі матеріальні витрати пов'язані з її харчуванням, вихованням та лікуванням. У судове засідання сторони не з'явились, позивачем подано заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. В матеріалах справи міститься копію нотаріально посвідченої заяви відповідача про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Третьою особою надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, а також надано письмові пояснення, у яких позов підтримано та заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи у судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено обставини справи, як про це викладено вище, зокрема щодо того, що відповідача вписано батьком дитини до актового запису про народження відповідно до ст. 126 СК України. Даним записом замінено внесені дані про батька при народженні дитини. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст.164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач тривалий час не виконує батьківських обов'язків по відношенню до [PERSON] та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 названої постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Визнання відповідачем обставин справи є підставою для звільнення відповідача від обов'язку їх доведення. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно ст. 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з якою слід рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 р. під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє належну увагу думкам, Таким чином, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved