Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] , в якому зазначила, що вони в 2007 році під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти придбали відповідно до договору купівлі-продажу житловий будинок, який розташований по вул. Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області. В послідуючому, перейшовши проживати у вказаний будинок , вони на протязі 2008-2010рр. побудували біля цього житлового будинку два погреби, тамбур, гараж, два сараї убиральню. Ці господарські будівлі є самочинним будівництвом. В 2014 році їх шлюб було розірвано. Вважаючи все вищевказане майно спільним майном подружжя, позивачка просила суд: - провести поділ та виділити в натурі їй та відповідачу по 1\\2 частині житлового будинку по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області; -визнати за нею та відповідачем право власності на виділені в натурі частини житлового будинку; 2 -провести поділ та виділити в натурі їй та відповідачу по 1\\2 частині будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, які були використанні в процесі самочинного будівництва господарських приміщень по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області; -визнати за нею та відповідачем право власності на виділені в натурі частини будівельних матеріалів , конструктивних елементів та обладнання, що були використанні в процесі будівництва (створення) цих господарських споруд (а.с.2-5). В січні 2017 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому зазначила ті ж обставини, які нею були викладені в позові , поданому до суду в жовтні 2016р., а також те, що під час розгляду вищевказаної справи, їй стало відомо, що після розірвання шлюбу відповідач без її згоди подарував належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області своїй матері - [PERSON] Вважаючи, що відповідачі при укладенні вказаного договору діяли недобросовісно та не бажали настання реальних правових наслідків, обумовлених договором, а вказаний договір був формальною дією, спрямованою на позбавлення у такий спосіб її, як співвласника майна, права власності на це майно, а також, вважаючи, що цей договір суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам законодавства, просила суд: - визнати недійсним договір дарування житлового будинку по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області, укладений 19.09.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON]; -зобов'язати [PERSON] повернути вказаний житловий будинок у спільну сумісну власність позивачки та [PERSON] (а.с.84-87). Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 13.01.2017р. вказані справи об'єднані в одне провадження (а.с.129-130). До початку розгляду справи по суті позивачка [PERSON] змінила предмет позову, подавши 13.02.2017р. письмову заяву до суду, та , посилаючись на ті ж підстави, викладені в попередніх позовних заявах, просила суд: - визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 140 з погосподарськими будівлями, що знаходиться по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області, укладений 19.09.2015р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Ружинської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1605; -зобов'язати [PERSON] повернути житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області у спільну сумісну власність позивачки та [PERSON]; -визнати за позивачкою та [PERSON] право власності на 1\\2 ідеальну частку за кожним на житловий будинок по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирсько області; -визнати за позивачкою та [PERSON] право власності на 1\\2 ідеальну частку за кожним на будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, які були використанні в процесі будівництва (створення) погребів під частиною господарської будівлі, тамбуру, гаража, сараю, сараю-літньої кухні, убиральні, що знаходяться по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області (а.с.144-148). Під час розгляду справи позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила суд : - визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 140 з погосподарськими будівлями, що знаходиться по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області, укладений 19.09.2015р. між [PERSON] та [PERSON] 3 [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Ружинської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1605; -зобов'язати [PERSON] повернути житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області, у спільну сумісну власність позивачки та [PERSON]; -визнати за позивачкою та [PERSON] право власності на 1\\2 ідеальну частку за кожним на житловий будинок по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирсько області; -визнати за позивачкою та [PERSON] право власності на 1\\2 ідеальну частку за кожним на будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, які були використанні в процесі будівництва (створення) погребів під частиною господарської будівлі, тамбуру, гаража, сараю, сарю-літньої кухні, убиральні, що знаходяться по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області , а саме: - у стрічковому бутовому фундаменті, піноблоках, частково обкладених декоративним каменем, дерев'яних балках, дерев'яних кроквах, які були використані в процесі будівництва (створення) самочинно збудованого гаража; - у стрічковому бутовому фундаменті, піноблоках, частково обкладених декоративним каменем, дерев'яних балках, які були використанні в процесі будівництва (створення) самочинно збудованого сарая; - у камінні бутовому, залізобетонних панелях, які були використанні в процесі будівництва (створення) самочинно збудованого погреба; -у стрічковому бутовому фундаменті, керамічній цеглі, дерев'яних балках, цементній підлозі, металопластикових вікнах, дерев'яних металевих дверях, дерев'яній конструкції даху, асбестоцементних листах, штукатурці, водяному фарбуванні, обладнанні електропостачання, які були використанні в процесі будівництва (створення) самочинно збудованого сарая-літньої кухні; -у камінні бутовому, залізобетонних панелях, штукатурці, обладнанні електропостачання, які були використанні в процесі будівництва (створення) самочинно збудованого погреба; -у дерев'яній підлозі, дерев'яному перекритті, керамічній цеглі, асбестоцементних листах, які були використанні в процесі будівництва (створення) самочинно збудованої убиральні; -у стрічковому бутовому фундаменті, керамічній цеглі, дерев'янному перекритті, цементній підлозі, дерев'яних дверях, дерев'яній конструкції даху, асбестоцементних листах, обладнанні електропостачання, які були використанні в процесі будівництва(створення) самочинно збудованого тамбуру (а.с.144-148, а.с.228-233). В судове засідання сторони не з'явились, подали заяви, в яких просили справу слухати у їх відсутність за участю їхніх представників. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з наведених в позовній заяві підстав, пояснивши, що у позивачки не було можливості вирішити питання щодо спірного майна з відповідачами в позасудовому порядку, оскільки останні на вказане не погоджувались. Визнання ж відповідачами в судовому засіданні позовних вимог не звільняє їх від обов'язку відшкодувати позивачці понесені нею по справі судові витрати. Необхідність призначення по справі будівельної експертизи випливала з вимог закону, оскільки при вирішенні питання щодо визнання за сторонами права власності на ідеальні частки в будівельних матеріалах, які були використанні при самочинному будівництві господарських споруд, необхідно зазначити найменування таких матеріалів, яке, в свою чергу , може бути встановлено лише відповідно до висновку експерта. 4 В судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку , визнання за сторонами права на 1\\2 ідеальну частку кожному житлового будинку та господарських будівель та на 1\\2 ідеальну частку кожному на будівельні матеріали, використанні для самочинного будівництва господарських будівель визнав повністю. Представник відповідачів не визнав позовну вимогу щодо зобов'язання відповідачки [PERSON] повернути у спільну сумісну власність позивачки та [PERSON] житловий будинок та господарські будівлі, розташовані по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині, пояснивши, що такий спосіб захисту порушеного права позивачки не відповідає вимогам закону, оскільки позивачка не була стороною правочину щодо дарування вказаного нерухомого майна і, крім того, [PERSON] не бажає отримувати у спільну сумісну власність вказаний будинок з господарськими будівлями. Крім того, представник відповідачів висловив заперечення відносно покладення на відповідачів судових витрат по справі, пояснивши, що відповідачі ще до подачі позову визнавали вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1\\2 частку житлового будинку, господарських будівель та будівельних матеріалів, а тому їй не було необхідності звертатись з позовом до суду так як всі питання, викладені в позовній заяві, можна було врегулювати добровільно. З цих же підстав вважає також , що по справі також не було необхідності призначати будівельну експертизу, а тому, відповідно, кошти сплачені позивачкою за її проведення стягненню на її користь з відповідачів не підлягають. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 29.08.2014р. шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 17.02.2007 року, було розірвано (а.с.16-18). Сторони є батьками [PERSON], який народився 19.05.2008 року, що стверджується свідоцтвом про народження (а.с.8). Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу , укладеного 15.06.2007 року, [PERSON] придбав житловий будинок , який розташований по вул.юКолгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області, загальною площею 75.6 кв. м. Державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно проведено 19.07.2007р. (а.с.19). З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого Комунальним підприємством "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради 23.08.2016р., вбачається, що житловий будинок та господарська будівля - ганок, які розташовані по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області побудовані в 1986р., а господарські будівлі : два погреба під частинами господарських будівель, прибудова, тамбур, ганок, сарай , сарай-літня кухня та убиральня, побудовані в 2010 році (а.с.9-12). Довідкою вказаного МБТІ від 13.09.2016р. № 1080 підтверджується, що зазначений житловий будинок по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області зареєстрований в БТІ на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2007р. Під час проведення інвентаризації було виявлено самочинні будівлі за вказаною адресою: гараж, сарай, погріб, сарай-літьня кухня, погріб, убиральня, тамбур.(а.с.13). Як вбачається з нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 19.09.2015р., інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру 5 заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, отриманої Ружинським районним судом Житомирської області 24.11.2016р., вказаний житловий будинок з господарськими будівлями: прибудовою та ганком, право власності на вказаний житловий будинок по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області на підставі договору дарування від 19.09.2015р. зареєстровано за [PERSON] (с.38-42, 53). При укладені вказаного договору дарування [PERSON] подав нотаріусу заяву, в якій ствердив той факт, що житловий будинок по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області належить йому на праві особистої приватної власності, та не є спільною власністю з іншими особами і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на житловий будинок чи його частку ( у тому числі відповідно до статей 65.74, 97 Сімейного кодексу України) відсутні (а.с.64). За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (Правова позиція ВС України від 22.02.2017р. у справі № 6-17цс17). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Такий правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Це означає, що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов'язків, на що спрямовано правочин, зокрема, особа не стає власником майна, переданого їй за правочином, визнаним недійсним. Наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він і не підлягає виконанню, тобто 6 жодна зі сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин вже виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком , зокрема, є повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні у натурі всього, що вона одержала на його виконання, а також інші правові наслідки, передбачені ЦК або іншими законами. Проте специфіку має вчинення фіктивного правочину: оскільки сторони не вчиняють жодних дій з його здійснення і на виконання правочину не було передано майно, тому суд лише приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких інших наслідків. Як зазначено в правовій позиції ВС України від 01.02.2017р. у справі №6-2360цс16, , правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання ( постанова ВС України від 18.11.2015р. у справі №6-388цс15). 7 На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 174 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов протягом всього часу судового розгляду. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що визнання відповідачами [PERSON] та [PERSON] позовних вимог [PERSON] не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів ні сторін по справі, ні інших осіб і на підставі вказаного судом встановлено, що житловий будинок по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області був придбаний [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти під час перебування в шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно, вказані особи мають право на рівні частки у вказаному майні, тобто на 1\\2 ідеальну частку кожен. Також судом встановлено, та не заперечується сторонами, що під час перебування в шлюбі за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] самочинно побудували (створили) господарські будівлі, які розташовані по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області, а тому є власниками будівельних матеріалів, використаних при вказаному будівництві, при розподілі яких мають право на рівні частки , тобто на 1\\2 ідеальну частку кожен. Також, з врахуванням пояснень представників сторін , судом встановлено, що [PERSON] та його мати [PERSON] , укладаючи між собою договір дарування вищевказаного житлового будинку діяли недобросовісно, оскільки знали, що цей будинок є спільним сумісним майном подружжя і 1\\2 частка його належить бувшій дружині [PERSON] - [PERSON] Їхня воля при укладенні вказаного договору не була спрямована на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, про що, крім визнання позову, свідчий і той факт, що і після укладення вказаного договору місце реєстрації [PERSON] залишилось незмінним - смт.Ружин, вул.Колгоспна, 140 (а.с.37). В той же час, позовна вимога про зобов'язання [PERSON] повернути житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по вул.Колгоспній, 140 в смт.Ружині Житомирської області, у спільну сумісну власність позивачки та [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки, як зазначалось вище, договір дарування від 19.09.2015р. судом визнано недійсним з підстав його фіктивності, а тому правові наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України, в даному випадку не застосовуються, оскільки сторони такого правочину не вчиняють жодних дій з його здійснення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а відповідачеві- пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачем відмовлено. За таких обставин суд розподіляє судові витрати наступним чином: - з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений за позовом від 05.10.2016р. в сумі 2244 грн. 70 коп. (а.с.1); - з відповідачів [PERSON] та [PERSON]МО. на користь позивачки підлягає стягненню в рівних частках з кожного судовий збір , сплачений за позовом від 30.12.2016р., за відрахуванням судового збору за позовною вимогою, в задоволенні якої суд відмовляє, тобто 1254.50 грн. - 551.20грн. = 703 грн. 30 коп. (а.с.83); 8 - з відповідачів [PERSON] та [PERSON]МО. на користь позивачки підлягає стягненню в рівних частках з кожного судовий збір , сплачений за заявою від 30.12.2017р. про забезпечення позову від 30.12.2016р. в сумі 273 грн. 60 коп. (а.с.114). Витрати, пов'язані з проведенням оплати експертизи в сумі 3961 грн.60 коп., підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача [PERSON] (а.с.247). Витрати на правову допомогу в документально підтвердженому розмірі на суму 4000грн. підлягають стягненню на користь позивачки з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках з кожного (а.с.21, 248).

Outcome: partial