Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач 02 квітня 2018 звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позов мотивовано тим, що від шлюбу з відповідачем вони мають сина [PERSON], [INFO] Подружнє життя з відповідачем не склалося і рішенням суду від 01.12.2010 шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачем. Батько дитини ніякої уваги йому не приділяє, матеріально не допомагає, аліменти не сплачує, не виявляє бажання бачити дитину, тобто свої батьківські обов'язки не виконує. На підставі викладеного позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. Ухвалою суду від 23 квітня 2018 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Пояснив, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо малолітнього сина [PERSON], має заборгованість зі сплати аліментів, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Також пояснив, що позивач [PERSON] на даний час має іншого чоловіка, який піклується про дитину як про рідного сина. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що після розірвання шлюбу з позивачем протягом тривалого часу регулярно спілкувався з сином. Проте після того як позивач створила нову сім'ю, вона почала перешкоджати його побаченням з дитиною, не відповідала на телефонні дзвінки. Також вона змінила місце проживання, тому не знав, де знаходиться син. Щодо сплати аліментів відповідач пояснив, що дійсно має заборгованість, але поступово її погашає. На побаченнях з дитиною не наполягав, щоб не травмувати сина. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, заявою просили розглянути справу без участі представника служби у справах дітей (а.с. 48). Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за наступних підстав. Згідно з свідоцтвом про народження сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Згідно з ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жеребкування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно п. 16 постанови особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. На підтвердження позовних вимог позивач надав довідку-розрахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 16-19), характеристику [PERSON] (а.с. 22, 25), наказ про звільнення [PERSON] (а.с. 69). Суд критично ставиться до таких доказів як характеристики [PERSON] з місця роботи у період з 2009 по 2014 рр та наказу про його звільнення, оскільки характеристика складена особою, компетенція якої не підтверджена, копія не засвідчена належним чином, складена від руки не на фірмовому бланку підприємства. Крім того, звільнення відповідача з роботи у 2014 році не характеризує його як поганого батька та не можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Суду надано копію висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Наявність даного висновку сторонами у судовому засіданні не заперечувалась. Згідно з висновком відповідач за місцем проживання характеризується позитивно, серед односельців користується повагою, працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно. Орган опіки та піклування дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], 2008 р.н. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків. Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]., не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов'язків. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дитини. Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання сина, піклування про його фізичний і духовний розвиток, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, засвоєнню загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у вихованні. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed