Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі Банк) звернулось з позовом, у якому просить стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №\~б/н від 22.01.2014\~р. у розмірі 14\~185,74\~грн., яка складається з заборгованості за кредитом 13\~791,62\~грн., та заборгованості за відсотками за користування кредитом 394,11\~грн. Позов обґрунтований тим, що між Банком та [PERSON] було укладено договір №\~б/н від 22.01.2014\~р., відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 15\~000,00\~грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. [INFO] [PERSON] помер, на дату смерті його заборгованість за договором становила 14\~185,74\~грн. та складалась з заборгованості за кредитом 13\~791,62\~грн., та заборгованості за відсотками за користування кредитом 394,11\~грн. Спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] , на адресу якої Банк 10.05.2016\~р. направив лист-претензію, у якій пред`явив вимогу про погашення заборгованості [PERSON] , проте [PERSON] ніяких дій не вчинила. [PERSON] та її представник проти позову заперечили та просять відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що Банком пропущено строк пред`явлення вимоги, передбачений статтею 1281 Цивільного кодексу України. Крім того, [PERSON] повністю сплатив Банку кредит та ще переплатив 11\~277,95\~грн. Судом з`ясовано, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.07.2015\~р. (а.\~с.\~34). 22.01.2014\~р. [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківський послуг у ПриватБанку (далі Заява) (а.\~с.\~8). Як вбачається з Заяви, [PERSON] погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг, він ознайомлений з цим договором до його укладення та згоден з його умовами. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Частиною першої статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Заяві [PERSON] процентна ставка не зазначена. Банк, обґрунтовуючи позов про стягнення процентів за користування кредитом, посилається на умови договору №\~б/н від 22.01.2014\~р., проте будь-яких складових елементів цих умов, зокрема, тих, про які йдеться у Заяві, з підтвердженням того, що сам їх розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання [PERSON] кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядку нарахування, не подав. Згідно з частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Витяги з Тарифів та Умов та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису [PERSON] , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між ним та Банком 22.01.2014\~р. шляхом підписання Заяви. Наведене вище правове обґрунтування зроблено з врахуванням висновків Верховного Суду, які містяться у постановах від 03.07.2019\~р. у справі № 342/180/17 (провадження №\~14-131цс19, http://reyestr.court.gov.ua/Review/82998244) та від 17.07.2019\~р. у справі №\~175/4576/14-ц (провадження №\~-18993св18, http://reyestr.court.gov.ua/Review/83230259)/. Враховуючи викладене, Суд, приходить до висновку, що посилання Банку на те, що [PERSON] за договором №\~б/н від 22.01.2014\~р. має заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 394,11\~грн. є безпідставним. Визначаючи розмір заборгованості за кредитом [PERSON] за договором №\~б/н від 22.01.2014\~р., Суд не приймає до уваги розрахунок, наданий Банком (а.\~с. 6 7), оскільки він не ґрунтується на виписці станом на 27.08.2020\~р. з відповідного рахунку (а.\~с.\~183 195), з якого вбачається, що на день смерті [INFO] , заборгованість [PERSON] становила 14\~700,00\~грн., при цьому 10.11.2015\~р. та 11.01.2016\~р. було здійснено поповнення рахунку на суми 2\~579,34\~грн. та 1,33\~грн. відповідно. Інші будь-які нарахування, здійснені Банком після смерті [PERSON] , є безпідставними в силу статі 25 Цивільного кодексу України, за змістом якої здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки (цивільна правоздатність) припиняється у момент смерті особи. Таким чином розмір заборгованості за кредитом [PERSON] за договором №\~б/н від 22.01.2014\~р. становить 11\~589,33\~грн. (14\~700,00\~грн. 2\~579,34\~грн. 1,33\~грн.). При цьому Суд відхиляє посилання [PERSON] та її представника на те, що [PERSON] повністю сплатив Банку кредит та ще переплатив 11\~277,95\~грн., оскільки воно не підтверджено будь-якими доказами та спростовується випискою станом на 27.08.2020\~р. з відповідного рахунку [PERSON] (а.\~с.\~183 195). [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] , що нею не заперечується, та непрямо підтверджується листом від 10.02.2016\~р. державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко\~Г.А. (а.\~с.\~44). Відповідно до частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, кедиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Згідно з частиною першою статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Тобто Банку належало протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про смерть [PERSON] , пред`явити вимогу до [PERSON] . У матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можна достовірно встановити, коли саме Банк дізнався або міг дізнатися про смерть [PERSON] . Однак з виписки станом на 27.08.2020\~р. з відповідного рахунку [PERSON] за договором №\~б/н від 22.01.2014\~р. вбачається, що останнє нарахування було здійснено Банком 05.01.2016\~р., а відтак Суд виходить з того, що станом на 05.01.2016\~р. Банк не дізнався та не міг дізнатись про те, що [PERSON] помер [INFO] . На це також вказує і претензія кредитора від 09.01.2016\~р., складена Банком на адресу Бердичівської державної нотаріальної контори, у якій Банк зазначає, що "На теперішній час Банку стало відомо, що [PERSON] помер [INFO] " (а.\~с.\~43). За таких обставин вважає, що Банк дізнався або міг дізнатись про смерть [PERSON] [INFO] . З урахуванням наведеної вище норми частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України Банку належало пред`явити вимогу до [PERSON] до 06.07.2016\~р. включно, що ним було зроблено, оскільки він звернувся до Бердичівської державної нотаріальної контори з претензію від 09.01.2016\~р. кредитора, у якій просив, зокрема, включити його кредиторські вимоги до спадкової маси, 26.01.2016\~р. (а.\~с.\~43). Банком не подано доказів, на підставі яких можна достовірно встановити, коли саме ця претензія була надіслана до Бердичівської державної нотаріальної контори, хоча у позовній заяві Банк посилається на те, що це відбулось 26.01.2016\~р., але те, що вона була отримана Бердичівською державною нотаріальною конторою не пізніше 10.02.2016\~р. випливає з листа від 10.02.2016\~р. цієї контори (а.\~с.\~44), що вказує на те, що претензію було надіслано 09.02.2016\~р. або ж раніше. При цьому Суд враховує висновок, наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.06.2018\~р. у справі № \~58/8549/15-ц по застосуванню статті 1281 Цивільного кодексу України: вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів, пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Крім того, Банк, дізнавшись з листа від 10.02.2016\~р. Бердичівської державної нотаріальної контори про те, що спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] , також звернувся 10.05.2016\~р., тобто з дотриманням вимог частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України, з листом-претензію від 29.04.2016\~р. і безпосередньо до [PERSON] (а.\~с. 45, 46). За таких обставин посилання [PERSON] та її представника на те, що Банк пропустив строк, пред`явлення вимоги, передбачений статтю 1281 Цивільного кодексу України, є безпідставним. Частиною першою статті 1282 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. З листа від 10.02.2016\~р. Бердичівської державної нотаріальної контори випливає, що [PERSON] одержала у спадщину від [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] (а.\~с.\~44). [PERSON] не подано доказів, які б вказували, що вартість цього майна є меншою від 11\~589,33\~грн., при цьому, зважаючи на відомості, наявні у відкритих джерелах, зокрема, у мережі Інтернет, очевидним є, що вартість майна є значно більшою. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов Банку підлягає частковому задоволенню, а саме на його користь з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором №\~б/н від 22.01.2014\~р. у розмірі 11\~589,33\~грн. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь Банку у якості відшкодування судових витрат підлягає стягненню 1\~125,79\~грн.

Outcome: partial