Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням який обґрунтувала тим, що 22 листопада 2001 року ВАТ «Дніпроенерго» Придніпровського КСБУ було надано ордер № 16 на житлову площу у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , який є її рідним братом. У травні 2007 року, після закінчення навчання у Дніпропетровській Державній фінансовій академії позивач переїхала мешкати до кімнати у гуртожитку рідного брата та його родини за адресою [ADDRESS] , де і проживає по сьогоднішній день. У 2007 році [PERSON] разом зі своєю родиною виїхав з зазначеної кімнати. На сьогоднішній день позивач продовжує мешкати у спірній кімнаті, ставиться до нього як до власного житла, робить в ньому поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні платежі, підтримує приміщення в належному стані та використовує її як основне житло. Позивач жодного разу не приховувала факт володіння кімнатою, підтримує з сусідами добрі стосунки, отримує кореспонденцію на адресу кімнати та зазначає адресу кімнати на всіх поштових відправленнях. Відповідач жодного разу не звертався до позивача з проханням або вимогою звільнити зазначене приміщення, жодного спору щодо права користування кімнатою між позивачем та відповідачем немає. Інших осіб, які претендують на зазначене приміщення немає, зареєстрованих осіб у спірному приміщення немає. Факт проживання позивача у жилому приміщенні № [ADDRESS] адресую [ADDRESS] встановлено рішенням суду по справі № 206/4071/18. Кімната [ADDRESS] у будинку [ADDRESS] є єдине житло позивача та іншого житла позивач немає. Наразі, позивач позбавлена можливості оформити право власності на займане нею житло, оскільки не зареєстрована у ньому, а у відповідних органів відсутні правові підстави провести реєстрацію місця проживання позивача, оскільки у неї відсутній ордер на вселення в спірне приміщення та договір найму житла. Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, в якому вона просить визнати за нею право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03 липня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради в судовому засіданні заперечував проти позову, надав до суду відзив на позовну заяву в якому значив, що позивач не зверталась до міської ради з метою приватизації жилого приміщення, а вони також не звертались до позивача з проханням або вимогою звільнення зазначеної кімнати, а тому жодного спору щодо права користування кімнатою не має (а.с.31-33). Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову та пояснив, що його сестра (позивач) не була вписана в ордер на вселення, проте в 2007 році він впустив її проживати до себе в кімнату, бо іншого житла вона не мала. На даний час він проживає в іншому приміщенні, яке було ним приватизоване. Третя особа [PERSON] також не заперечувала щодо позовних вимог. В судовому засіданні зазначила, що не заперечувала щодо вселення позивача у спірне приміщення. Фактично у кімнаті не проживає з 2008 року після розлучення з [PERSON] . Наразі вона має інше місце проживання. Заслухав доводи учасників справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. 22 листопада 2001 року на ім`я [PERSON] було видано ордер № 16 ВАТ «Дніпроенерго» Придніпровський КСБУ, на житлову площу в гуртожитку, а саме: на право зайняття кімнати [ADDRESS] , сім`єю, яка складається із [PERSON] (на якого було видано ордер) та [PERSON] (його дружини) (а.с.8). Згідно копії паспорту [PERSON] місце проживання останнього з 05 березня 2002 року до 26 серпня 2002 року та з 05 вересня 2002 року по 27 грудня 2011 року було зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS] (а.с.9-11). З копій відповідних свідоцтв про народження та укладення шлюбу вбачається, що позивач [PERSON] ( [PERSON] дівоче прізвище) та [PERSON] являються рідними братом та сестрою (а.с.12-15). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР № 9981 від 12.07.2018 станом на 31.12.2012 житлове приміщення [ADDRESS] зареєстровано за Територіальною громадою міста Дніпропетровська, в особі Дніпропетровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 13.10.2011, видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. Будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , літ. А-2 балансовою належністю зареєстрована за Комунальним виробничим житловим ремонтно експлуатаційним підприємством Самарського району на підставі рішень виконавчого комітету, Дніпропетровської міської ради (а.с.17). Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 5/5-131 від 12 вересня 2018 року станом на 11 вересня 2018 року у кімнаті [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні (а.с.43). Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання позивач [PERSON] з 02 жовтня 2017 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.46). Згідно довідки виданої виконкомом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області квартира № 58 (в якій [PERSON] проживала в період часу з 1992 року по 2001 рік) житлового будинку [ADDRESS] приватизована (а.с.77). Під час вирішення справи по суті суд приходить до висновку, що правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх. Відповідно\~ст. 47 Конституції України та\~ст. 1 ЖК України, кожний має право на житло. Відповідно до\~ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до\~статті 64 ЖК України\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із положеннями\~статті 65 ЖК України\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 9\~постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2\~роз`яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15\~постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим\~\~приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Таким чином, право членів сім`ї на жиле приміщення виникає не у зв`язку з реєстрацією особи за відповідною адресою, а за наявності відповідних обставин. Виходячи із положень\~Конституції\~про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права також кореспондуються з висновками, викладеними у постанові Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду від 16 січня 2019 року, справа № 199/10302/14-ц. Так, в судовому засіданні з матеріалів справи та пояснень учасників справи встановлено, що позивач [PERSON] в 2007 році вселилась до спірного житлового приміщення як член сім`ї наймача, оскільки являється рідною сестрою [PERSON] . На даний час спірне житлове приміщення являється єдиним та постійним місцем проживання позивача. На момент вселення, окрім наймача [PERSON] , у спірному житлі також проживала його колишня дружина [PERSON] , яка заперечень щодо вселення позивача не мала та надала на це згоду, про що остання повідомила в судовому засіданні. Таким чином, зазначені обставини справи свідчать про те, що хоча колишня дружина [PERSON] і не надавала письмової згоди на вселення позивачки до спірного житлового приміщення, проте в судовому засіданні нею особисто було підтверджено її згоду на вселення [PERSON] до житла. Також, відсутність постійної реєстрації місця проживання позивачки [PERSON] за спірною адресою суд не може розцінити як безперечну підставу для відмови у визнанні її права на користування жилим приміщенням, оскільки встановлені в судовому засіданні обставини справи свідчать про її безперервне та добросовісне користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] . Врахувавши вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши наявні у справі докази та встановивши дійсні обставини справи суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визнання за нею права користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] ), є законними та обґрунтованими. Приходячи до такого висновку, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», де в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich\~v. Russia) Європейський суд з прав людини концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved