Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначивши, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10.11.2014 року\~ відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 19 955 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на порушення боржником умов повернення кредиту, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість в сумі 47 309,68 грн., яка станом на 08.12.2016 року складається із заборгованості: за кредитом 19 456,80 грн., по відсоткам за користування кредитом 7 231,92 грн., по комісії за користування кредитом 17 121,94 грн. та штраф відповідно до Генеральної угоди в розмірі 3 499,02 грн., а також стягнути 1 600 грн. судових витрат. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2017 року позовні вимоги банку до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. 17.08.2017 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою про перегляд заочного рішення суду від 28.07.2017 року. Ухвалою цього ж суду від 22.11.2017 року вирішено скасувати заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та в своїх запереченнях вказав, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис [PERSON] у відповідній заяві. Після підписання Генеральної угоди, договір від 30.08.2013 року втратив свою силу. Стосовно інформації, чи було включено в розрахунок заборгованості борг, який стягнуто рішенням суду від 29.01.2015 року повідомив, що вищезазначений борг сформувався за боржником за іншим продуктом банку та не входить до заборгованості, визначеної у розрахунку, доданому до позовної заяви. В судовому засіданні відповідач позов не визнала. В своєму відзиві на позов та в поясненнях зазначила, що кредитний договір з банком у 2013 році вона не укладала, грошові кошти по даному договору не отримувала. Генеральну угоду підписала через юридичну необізнаність, щоб не засмучувати хвору матір неналежним виконанням кредитного договору та щоб уникнути судових тяжб. Після чого, в листопаді 2017 року вона звернулась до суду з позовом про визнання правочину недійсними. Також наголошує, що брала кредит один раз в 2011 році, за яким рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.01.2015 року з неї було стягнуто на користь банку 22 892,02 грн. заборгованості за кредитним договором від 29.03.2011 року. Крім того, посилається на безпідставне нарахування комісій, відсотків та штрафів. Просила застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 29.03.2011 року між сторонами у справі укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а 10.11.2014 року Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Пунктом 1.1.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі угоди) передбачено, що сторони узгодили по договору, зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання боржнику кредиту, а саме: проценти на 596,98 грн., комісію на 43,1 грн., пеню на 0,0 грн., штраф на 2 858,94 грн. Відповідно до п. 1.1.2 угоди заборгованість по договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 22 223,01 грн. Згідно до п. 2.2 угоди, відповідно ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні боржником строків погашення заборгованості, вказані в цій Генеральній угоді Умов та правил, більш ніж на 31-й день по обовязкам, строк яких не наступив. Сторони узгодили, що строк повернення кредиту рахується 32-го дня з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту починаючи з 32-го дня порушення рахується простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 3 499,02 грн. Пунктом 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг (Умов) встановлено, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором (п. 2.1.1.12.11 Умов). Позивач вказує, що своїм підписом [PERSON] підтвердила, що дана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами, складає між нею та банком договір, відповідач дала згоду на укладення кредитного договору №4149437832572133 від 10.11.2014 року на отримання кредитних коштів. З матеріалів справи та пояснень представник позивача вбачається, що кредитний договір від 29.03.2011 року\~ змінив свою назву в Генеральній угоді на договір від 30.08.2013 року, після подання [PERSON] 30.08.2013 року заяви про зміну персональних даних, а з відповідачем укладалась лише одна анкета-заява про надання банківських послуг (кредиту). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.01.2015 року з [PERSON] стягнуто на користь банку 22 892,02 грн. заборгованості за кредитним договором від 29.03.2011 року. Заборгованість стягнута станом на 30.09.2014 року. Як пояснив представник позивача, вищезазначений борг сформувався за боржником за кредитним договором від 2011 року, але за період, який не включений до стягнення за рішенням суду, тобто після 30.09.2014 року, а підписанням Генеральної угоди відповідач визнала заборгованість перед банком в період з 30.09.2014 року по день укладення цієї угоди. Таким чином, відсотки, штрафи і пеня після 30.09.2014 року стали фактично новим тілом кредиту внаслідок підписання Генеральної угоди. Також встановлено, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання правочину недійсним, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.01.2018 року\~ відмовлено, постановою апеляційного суду Київської області від 19.04.2018 року\~ вказане рішення суду залишено без змін.\~ Таким чином, укладанням Генеральної угоди від 10.11.2014 року [PERSON] уклала новий кредитний договір №4149437832572133 від 10.11.2014 року на отримання кредиту на суму 19 955,01 грн. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що станом на 08.12.2016 року перед відповідачем виникла прострочена заборгованість по договору в сумі 47 309,68\~ грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 19 456,80 грн., по відсоткам за користування кредитом 7 231,92 грн., по комісії за користування кредитом 17 121,94 грн., та штраф відповідно до Генеральної угоди в розмірі 3 499,02 грн. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Обгрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ "Приват Банк" зазначає, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету. Умови та Правила надання банківських послуг, а також [PERSON] банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Однак, такі доводи позивача не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту, що має місце з огляду на наявні у матеріалах справи копії такого документа, на переконання суду фактично надає можливість банку надавати умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. На разі, суд вважає, що вказівка про ознайомлення з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Крім цього посилання про приєднання умов та правил надання банківських послуг, не може вважатися договором, в розумінні ст. 626 ЦК України. Для укладання договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладений в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору. Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст. 203 ЦК України для всякого правочину. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22.03.2017 (справа № 6-2320цс16). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Крім того, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). З наведеного вбачається, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, але встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено досягнення між сторонами згоди, щодо розміру відсотків за користування кредитом (18%) та комісією, тому банк не мав права нараховувати заборгованість по відсоткам за користування кредитом 7 231,92 грн., по комісії за користування кредитом 17 121,94 грн. Також, відповідач просила застосувати строки позовної давності при вирішенні даного спору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, позивачем, при зверненні до суду з позовом дотримано загальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, тоді як до вимог щодо стягнення штрафу спеціальний строк позовної давності пропущено, а тому підлягають застосуванню наслідки спливу строку за заявою відповідача відносно вимоги позивача про стягнення штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди в сумі 3 499,02 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково та стягнути з\~ [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитом в сумі 19 456,80 грн. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 658,02 грн.

Outcome: partial