Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та неповнолітню [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності шляхом їх примусового виселення без надання іншого житла, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовую тим, що позивачці по справі на праві особистої власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.2019 року. У належному їй на праві особистої власності житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , неповнолітня [PERSON] та [PERSON] . Фактично на теперішній час у належному позивачці житловому будинку [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . А [PERSON] , хоча і зареєтрований у спірному житловому будинку, однак з 2010 року у ньому не проживає, оскільки він проживає у житловому будинку [ADDRESS] , який він отримав у спадок після смерті його матері. [PERSON] та [PERSON] є рідними дядьками позивачки. Відповідачі по справі були зареєстровані у належному житловому будинку за згодою дідуся позивачки, батька її дядів, [PERSON] , ще за його життя, як члени його родини. Однак, за своє життя 31.08.2011 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого заповідав позивачці житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. На теперішній час позивачка є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] . 20.11.2019 року позивачка направила на адресу відповідачів вимоги про звільнення житлового будинку протягом 3 (трьох) місяців з моменту отримання вимоги. Однак, у встановлений у вимозі строк відповідачі житловий будинок не звільнили, з реєстрації не знялися та не бажають зробити це у добровільному порядку. Позивачка проживає разом зі своєю родиною - чоловіком та неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] . У вказаній трикімнатній квартирі, крім родини позивачки, також проживають її батьки - [PERSON] та [PERSON] . На теперішній час вона разом зі своєю родиною бажає проживати у належному їй на праві особистої власності житловому будинку [ADDRESS] , та використовувати спірний житловий будинок на власний розсуд. Однак, не має можливості це робити, оскільки відповідачі не бажають у добровільному порядку звільнити належний позивачу житловий будинок та знятися з реєстрації, чим грубо порушують законні права позивача як власника житлового будинку. Факт проживання та реєстрації відповідачів в будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та рядження власником належним йому майном на власний розсуд. 31 березня 2020 року ухвалу суду відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 06 травня 2020 року ухвалою суду було замінено третю особу Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області на Орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області. Позивач та представник позивача адвокат Чеботар Н.А. в судове засідання призначене на 23.02.2021 року не з`явилися, до суду надійшла від них заява про слухання справи за їх відсутності. Позов підтримують у повному обсязі. Відповідно до пояснень позивача які були наданні в у судових засіданнях, позивачка є власницею житлового будинку [ADDRESS] на підстав свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] зареєстрований але не проживає у вищевказаному будинку. Інші відповідача зареєстровані та проживають у будинку належній позивачці. Оскільки позивачка разом з сім`єю бажає проживати у своєму будинку і вважає що дві родини проживати разом не можуть. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначене на 23.02.2021 року повторно не з`явився про час місце судового розгляду повідомлений належним чином. Згідно пояснень, які надавав у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, але пояснив, що він дійсно не проживає в будинку [ADDRESS] тривалий час більше ніж 6 місяців. Його особисті речі у вищевказаному будинку не знаходяться. Будинком він не користується. Відповідач [PERSON] в судове засідання не заявився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду він не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило, відзиву не надіслав. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначене на 23.02.2021 року повторно не з`явився про час місце судового розгляду повідомлена належним чином. Згідно пояснень, які надавала у судових засіданнях в яких приймала учать позовні вимоги визнала частково, згодна на виселення тільки коли [PERSON] досягне повноліття. Також зазначила, що [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] тривалий час більше ніж 6 місяців. Представник третьої особи органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області у судове засідання не заявився, до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на підставі матеріалів справи та з урахуванням висновку органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області. Суд визнає неявку відповідачів неповажною та вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком позивачки. Після смерті дідуся його дружина почала оформлювати будинок, який дістався у спадок. Хотіли всією сім`єю туди вселитись, однак вирішити все мирним шляхом не вдалося. [PERSON] фактично проживає з 2010 року в будинку [ADDRESS] , який він отримав у спадок. Зареєстровані та фактично проживає там дядько позивачки [PERSON] разом з дружиною та неповнолітньою донькою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона доводиться сестрою позивачки. Дідусь склав заповіт, згідно до якого будинок [ADDRESS] заповідав [PERSON] . Однак після його смерті в будинку продовжують проживати їх дядько разом з сім`єю. Суд, вислухавши думку позивача, пояснення відповідачів, покази свідків, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 10 жовтня 2019 року посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Володіною О.С. (а.с. 11) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.10.2019 року (а.с.18). Відповідно до довідки виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1649 від 12.11.2019 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] з 09.10.1996 року та по теперішній час; [PERSON] , [INFO] з 05.12.2002 року і по теперішній час; [PERSON] , [INFO] з 20.02.2016 року і по теперішній час; [PERSON] , [INFO] з 11.11.1987 року та по теперішній час (а.с. 14). Відповідно до вимог про звільнення житлового будинку від 20.11.2019 р., адресовану відповідачам [PERSON] , яка діє від свого імені та діє як законний представник неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якій запропоновано їм добровільно звільнити житловий будинок [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві особистої власності протягом 3 (трьох) місяців з моменту тримання вимоги (а.с. 15, 20, 25), 23.11.2019 року відповідачі вимоги отримали, відповідно до поштових повідомлень в яких міститься їх підпис (а.с. 19, 23, 26) Проте, вимоги, залишилися не виконаними. Відповідно до акту про проживання/не проживання від 11 березня 2020 року складений депутатами Семенівської сільською радою за адресою: [ADDRESS] проживає троє осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.30). Згідно із висновком органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації, №01-24/33 від 25.01.2021 року, доданим до матеріалів справи, орган опіки та піклування не підтримує позов [PERSON] до [PERSON] , якає діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.152-153). Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці спірної квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Як встановлено судом, відповідачі були вселені до спірного будинку за згодою попереднього власника, після його смерті право власності на підставі свідоцтва на спадщину перейшло до позивачки. Таким чином судом встановлено, що відповідачі проживали в спірному житловому будинку з дозволу попереднього власника, який як власник цього майна надав їм право користуватися таким. Позивач [PERSON] на законних підставах набула право власності на даний житловий будинок та стала її одноосібним власником. На даний час відсутня будь-яка домовленість між власником та відповідачами на право користування житловим приміщенням, в добровільному порядку звільнити таке вони не бажають, тому суд вважає, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом їх виселення із спірної квартири. Оскільки позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] , а реєстрація та проживання відповідачів перешкоджають їй в праві володіння користування та розпорядженням будинком, суд вважає за необхідним позов в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком а також усунення перешкод у користуванні вищевказаним будинком шляхом примусового виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] та [PERSON] задовольнити. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Як зазначено у ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст. 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно висновку Органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області від 25.01.2021 р. №01-24/33 встановлено наступне. Так з метою підготовки висновку до суду питання стосовно виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із спірного житла 25.01.2021 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Розглянувши документи по справі, беручи до уваги, що неповнолітня дитина зареєстрована в спірному житлі, задоволення позовних вимог призведе до порушення житлових прав та інтересів дитини, що є неприпустимим відповідно до вимог чинного законодавства України, члени комісії вирішили, що немає підстав підтримувати позовні вимоги [PERSON] у частині виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Встановлено також, що відповідач [PERSON] є неповнолітньою, зареєстрована у вищевказаному будинку, проживає там на даний час, а тому, виселення неповнолітньої дитини із вказаного житлового будинку без надання іншого житла буде порушувати їх права передбачені законом, зокрема і ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», згідно якої дитина має право на житло. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), що вона здійснює відповідно до закону по своїй волі, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що з 2010 року у житловому будинку [ADDRESS] залишається зареєстрованим [PERSON] , який не проживає у ньому, не є власником даного будинку, що перешкоджає власниці будинку [PERSON] користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому вимога щодо визнання [PERSON] таким, що втратила право користування житловим будинком підлягає задоволенню. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що 11 березня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Чеботар Наталією Анатоліївною укладено Договір про надання правничої допомоги № 11. Згідно квитанції про сплату гонорару по договору про надання правової допомоги №11 від 11.03.2020 року та розрахунку витрат на правову допомогу по договору правової допомоги №11 від 11.03.2020 року та додатку до нього адвокат Чеботар Н.А. отримала від [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги №11 від 11.03.2020 року та додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 11.03.2020 року гонорар у повному обсязі у сумі 2500 гривень. Таким чином, надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на його користь судових витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню сплачені та документально підтверджені витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 гривень 00 копійок - що є правомірним розподілом витрат з огляду на задоволення позову в повному обсязі. Крім того, у відповідності зі ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідачів у рівних частках на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у загальній сумі 1681 гривень 60 копійок.

Outcome: partial