Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Заявленими та не змінюваними в ході розгляду справи вимогами позивач просив суд ухвалити рішення, яким визначити порядок користування земельною ділянкою належної йому на праві приватної власності, адже відповідач чинить йому перешкоди у користуванні таким майном. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив суд їх повністю задовольнити. В обґрунтування заявленого суду зазначив наступне. Сторони у справі, як і треті особи, громадяни, є спільними частковими власниками земельної ділянки. Межі земельних ділянок належних на праві власності та наданих у спільне користування усіх співвласників визначені, закрім однієї межі між позивачем та відповідачем, що і викликало даний спір. Інші співвласники, крім відповідача, не мають ніяких претензій один до одного з приводу прав власності та прав користування такими об`єктами нерухомості. Провадження у справі відкривалось за правилами ЦПК України в редакції 2004 року Богунським районним судом м. Житомира, однак в порядку визначеному процесуальним законом передано до Житомирського районного суду Житомирської області 5 листопада 2020 року і судом, на виконання вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції 2017 року, відкрито провадження у справі за правилами розгляду справ актуальним законом. Враховуючи суть спору та інші особливості справи судом в ухвалі від 10 листопада 2020 року (а.с.97 т.3) вирішено відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання (з повідомленням учасників). Заперечень щодо такого порядку розгляду справи від сторін не надходило. В призначені судові засідання у даній справі сторони не з`явились, крім представника позивача. Треті особи, будучи належним чином та завчасно повідомленими про слухання справи Житомирським районним судом Житомирської області, до суду не з`явились і свого ставлення щодо заявлених вимог не повідомили. Відповідач, так само, будучи належним чином та завчасно повідомленою про проведення чергового засідання у справі, не з`явилась, хоча така дата та час проведення слухання справи з нею узгоджувалась. Направленою на адресу суду заявою з приводу судового засідання, призначеного на 18 січня 2021 року, відповідач не висловила конкретної позиції щодо проведення слухання справи у її відсутність, як і не просила відкласти розгляд справи через поважну причину. Враховуючи такі обставини, тривалість існування судового спору, позов у якому подано 15 липня 2015 року (а.с.2 т.1) судом вирішено розпочати слухання справи у відсутність відповідача, а після дослідження усіх матеріалів прийнято додаткове рішення про завершення розгляду справи у відсутність такої особи. Приймаючи дане рішення, суд керувався положеннями п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якими визначено, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, повідомленого належним чином, оскільки такою стороною не повідомлено поважних причин не явки у судове засідання, дата та час якого, суд наголошує, із нею узгоджувалась. Заслухав пояснення представника позивача та проаналізував наявні у справі матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання у будинку [ADDRESS] з 22 листопада 2013 року, отримував код платника податків та при зверненні до суду сплатив судового збору в розмірі 243 гривні (а.с.6, 7, 1 т.1). 25 липня 2000 року БТІ надало довідку про те, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за трьома особами [PERSON] ідеальна частка 30\\100; [PERSON] , ідеальна частка 20\\100 та [PERSON] ідеальна частка 50\\100 (а.с.31 т.2). 16 січня 2001 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0300 га за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва. Ділянка видана у власність на підставі рішення виконкому № 760 від 14 грудня 2000 року. Технічну документацію на дану земельну ділянку виготовлено в 2009 році (а.с.136 т.1, а.с.67-68 т.2). 16 січня 2001 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва. Ділянка видана у власність на підставі рішення виконкому № 760 від 14 грудня 2000 року (а.с.137 т.1). 16 січня 2001 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва. Ділянка видана у власність на підставі рішення виконкому № 760 від 14 грудня 2000 року (а.с.56 т.3). 16 березня 2002 року [PERSON] (дарувателька) та [PERSON] (обдарований) уклали однойменний договір, за яким останній прийняв у власність 8\\100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] житловою площею 77,8 кв.м. (а.с.54 т.1). 16 березня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали також договір дарування земельної ділянки площею 75 квадратних метрів за тією ж адресою для обслуговування зазначеного та отриманого у власність житлового будинку господарських будівель і споруд (а.с.57 т.1). 28 березня 2006 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0075 га, що за адресою [ADDRESS] . Акт видано на підставі договору дарування від 16 березня 2002 року. Акт містить відмітки про те, що співвласниками земельної ділянки є [PERSON] площа у власності 0,0075 га та Житомирська міська рада площа у власності 0,0120 га, а загалом 0,0195 га. Технічна документація на земельну ділянку виготовлена в 2013 році (а.с.59-61 т.1, а.с.69-74 т.2). 18 квітня 2006 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] розподілили належні їм на праві власності земельні ділянки за адресою [ADDRESS] (а.с.156 т.1). 5 вересня 2006 року [PERSON] продала, а [PERSON] , придбав у власність незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку площею 125 квадратних метрів за адресою [ADDRESS] . Кадастровий номер земельної ділянки 1810136300:11:014:0030. Земельна ділянка належить продавцю на підставі акту на землю виданого на підставі рішення виконкому № 760 від 14 грудня 2000 року (а.с.20-24 т.2). 30 травня 2007 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0125 га, що за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва. Кадастровий номер земельної ділянки 1810136300:11:014:0033. Акт виданий на підставі договору купівлі - продажу від 5 вересня 2006 року. Співвласниками земельної ділянки є [PERSON] з площею 0,0075 га. Землі не надані у власність площею 0,1113 га. Акт виготовлено на підставі технічної документації виготовленої в 2007 році (а.с.138 т.1, а.с.66 т.2). 5 жовтня 2007 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0284 га за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва. Акт видано на підставі договору дарування від 24 травня 2007 року (а.с.161 т.1). 20 червня 2014 року [PERSON] зареєстрував права власності на 75/1313 частин земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (а.с.58 т.1). 31 липня 2013 року, за договором купівлі - продажу, [PERSON] продав, а позивач набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Договір містить відомості про те, що разом з договором купівлі - продажу житлового будинку відчужується земельна ділянка на якому розташована така будівля. Права власності на такий об`єкт нерухомості зареєстровані за новим власником того ж дня (а.с.8-10 т.1). 31 липня 2013 року, за договором купівлі - продажу, [PERSON] продав, а позивач набув права власності на земельну ділянку площею 0,0125 га, що становить 125/1313 часток земельної ділянки загальною площею 0,1313 га за адресою [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку на такій ділянці. Кадастровий номер земельної ділянки 1810136300:11:014:0033 (а.с.148 т.1). 20 листопада 2013 року [PERSON] надано дозвіл міською радою на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо надання в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0,0050 га за адресою [ADDRESS] (а.с.97-99 т.2). В 2014 році розроблено зведений план земельної ділянки за адресою [ADDRESS] щодо учасників даної справи (крім міської ради) із зазначенням усіх ділянок, що перебувають у власності та спільному використанні (а.с.139 т.1). 11 серпня 2014 року за договором дарування [PERSON] передав, а відповідач прийняла у дар 8\\100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] житловою площею 77,8 кв.м. (а.с.54-56 т.1). 11 серпня 2014 року за договором дарування, [PERSON] , отримала у власність від чоловіка 75\\1313 частин земельної ділянки площею 0,1313 га за адресою [ADDRESS] . Кадастровий номер земельної ділянки 1810136300:11:014:0033 (а.с.62,63,64 т.1). 19 вересня 2014 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] склали нотаріально засвідчену заяву, якою повідомили про досягнення згоди щодо порядку використання та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1313 га, яка розташована у [ADDRESS] згідно угоди (схеми), яка додається. Розмір земельних часток, що у користуванні сторін заяви, визначена угодою. Будь-яких претензій один до одного та спорів щодо зазначеної земельної ділянки підписанти заяви не мають. Угода (схема) містить графічне зображення земель учасників даної справи (крім міської ради), які перебувають у власності та спільному користуванні. Також, заява містить графу із прізвищем та ініціалами відповідача, однак без підпису останньої (а.с.13,133-134 т.1). 17 листопада 2014 року засіданням комісії по вирішенню земельних спорів Житомирської міської ради у протоколі № 15 прийнято рішення про встановлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] згідно кадастрового плану, виданих документів на земельну ділянку (а.с.12 т.1). 19 листопада 2014 року відповідач отримала виготовлений технічний паспорт на належний їй та згадуваний раніше житловий будинок (а.с.69-72 т.1). 20 травня 2015 року листом міська рада повідомила відповідача, що рішень, щодо встановлення спільної сумісної власності земельних ділянок між будинком [ADDRESS] та будинком [ADDRESS] не приймалось (а.с.67 т.1). 29 травня 2015 року міська рада повідомила відповідача про те, що рішення щодо передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,0300 га за адресою [ADDRESS] не прийнято (а.с.68 т.1). 15 липня 2015 року Житомирська міська рада повідомила відповідача про наступне. [PERSON] звернулась до органу місцевого самоврядування із заявою, якою просила втрутитись у процес влаштування паркану позивачем. Таким парканом розмежовуються земельні ділянки сторін за адресою [ADDRESS] . Відповідачу, крім іншого і встановленого судом на підставі доказів наявних у справі, повідомлено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] , мав у користуванні дві земельні ділянки площами 0,0365 га та 0,0265 га на підставі договорів оренди. Після укладення договорів купівлі - продажу об`єктів нерухомості на користь позивача, [PERSON] , як попередній землекористувач, заявою відмовився на користь [PERSON] від оренди таких ділянок. Питання щодо передання в оренду таких земельних ділянок на користь [PERSON] знято з розгляду міською радою (а.с.65-66 т.1). 20 серпня 2015 року рішенням міської ради надано дозвіл відповідачу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.101 -102 т.2). 9 листопада 2015 року відповідачу міська рада повідомила наступне, крім зазначеного раніше у даному рішенні. Будинок [ADDRESS] багатоквартирний. Право власності на нерухоме майно у його співвласників належним чином зареєстроване. Рішенням міської ради № 760 від 14 грудня 2000 року за будинковолодінням по [ADDRESS] закріплено земельну ділянку площею 0,3911 га (а.с.159 т.1). 14 квітня 2019 року судом у судовій справі № 295/15515/16 відхилено вимоги [PERSON] до управління держгеокадастру у Житомирському районі, [PERSON] (третя особа [PERSON] ) про визнання недійсним акту та зобов`язання вчинити дії. Рішення суду набуло законної сили. Позовом ставилось питання про визнання недійсним акту на земельну ділянку видану на ім`я [PERSON] (а.с.232-234 т.2). У справі проведено судові експертизи, за якими встановлено порядок користування земельними ділянками учасникам даної справи з урахуванням наявних правовстановлюючих документів усіх співвласників та узгодженого порядку користування землями спільного використання. Такий висновок виготовлений та відображений у додатку № 2 (а.с.185 т.2) повністю відображає досягнуті домовленості щодо користування земельними ділянками співвласниками в заяві від 19 вересня 2014 року (а.с.133-134 т.1) за виключенням варіанту можливості надання в користування відповідачу земельної ділянки більшого розміру (розподіл за спільною заявою учасників в заяві від 19 вересня 2014 року пропонувалось відповідачу надати земельну ділянку (крім існуючої) площею 0,022 га (ділянка позначена на схемі зеленим із смужками кольором), висновком експертизи пропонується надати відповідачу земельну ділянку площею 25,4 квадратних метри (позначена на схемі зеленим із смужками кольором). Однак, з приводу порядку користування земельною ділянкою відповідача вимог не заявлялось і суд позбавлений можливості вирішувати дане питання в рамках розгляду даної справи (а.с.113-132, 173-186 т.2). Судом не відображався зміст інших чисельних листів, створених відповідачем, адже їх зміст нових фактичних обставин справи та відомостей не відкривав, а лише дублював наявну та встановлену судом інформацію. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. "г" ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту реєстрації цих прав. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року №7 роз`яснено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом, серед іншого, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що учасники справи, крім міської ради, є співвласниками земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Крім спільної власності на земельні ділянки в загальному масиві сторони мають і землі загального користування. Позивач та відповідач є суміжними землекористувачами. Позивач отримав у власність житловий будинок та земельну ділянку для такого будинку загальною площею 0,0125 га. Попередній власник будинковолодіння позивача мав у користуванні ще дві земельні ділянки площами 0,0365 га та 0,0265 га. Позивач, наразі не зміг отримати у користування останні земельні ділянки, адже питання органом місцевого самоврядування знято з розгляду до вирішення даного спору по суті судом. [PERSON] , як встановлено судом та не спростовано відповідачем, правомірно користувався двома земельними ділянками площами 0,0365 га та 0,0265 га. Іншого не наведено. Саме такі земельні ділянки межують із іншою ділянкою, яку хоче отримати у користування, або у власність відповідачка (технічна документація лише розробляється). Іншими словами відповідач не погоджує позивачу межу не належної їй земельної ділянки, а межу ділянки, яку має тільки намір отримати. Тим самим, відповідач не погоджує межі земельної ділянки, яку хоче отримати у користування позивач та були у правомірному користуванні його попереднього власника - [PERSON] . Відповідач не має правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яку бажає отримати, однак вона лише претендує на неї та разом з тим заперечує межі ділянки належні позивачеві на праві приватної власності. Так само, судом встановлено, що відповідач не погодилась із варіантом розподілу земельних ділянок, визначеному усіма її співвласниками за адресою [ADDRESS] , що посвідчувалась заявою від 19 вересня 2014 року, а отже оспорює права власності позивача відносно земельної ділянки, належної останньому на підставі легітимних правовстановлюючих документів. Звідси, суд робить висновки, що такі права не визнають відповідачем, а отже підлягають судовому захисту у обраний спосіб. Судом зазначалось, що з 16 січня 2000 року земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] раніше володіли три особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із розмірам, відповідно, 500, 300 та 200 квадратних метрів. [PERSON] продала частину будинку, що в подальшому перейшла відповідачці, а також продала іншу частку окремо виділеної земельної ділянки для такого майна [PERSON] з недобудовою. [PERSON] не претендувала на більшу частку земельної ділянки за вказаною адресою за рахунок площі земель інших співвласників. Звідси, відповідач та позивач не можуть претендувати на більшу площу земель в даному місці за рахунок земель інших співвласників проти їх волі, як і за рахунок обсягу належного один одному. Однак, межі земельних ділянок сторін у справі повинні бути чітко визначеними та сформованими, як для реалізації мети користування так і для можливості розпоряджатися ними, що вкотре підкреслює обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення судом. Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає достатні підстави суду вважати безпідставними доводи відповідача щодо того, що заявлений позов направлений на позбавлення її прав власності на 75 квадратних метрів належної земельної ділянки, адже питання зменшення площі належного майна будь-якої сторони на користь іншої судом не вирішується і не розглядається. Так само не вирішується даним спором питання про припинення права власності на будь-яку земельну ділянку чи її частину, в тому числі належну відповідачеві і згадувану раніше. Результати вирішення спору дають підставі стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати в розмірі 243 гривні. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved