Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Печенізького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], третя особа Житлово-будівельний кооператив «Печеніжець» про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, із відступленням від засад рівності часток та визнання права власності на ? частини квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що під час шлюбу в рахунок пайових внесків подружжям було придбано квартиру, частину пайових внесків позивачем особисто було сплачено після розірвання шлюбу. Пайові внески за квартиру було виплачено повністю, тому позивач просить суд відступити від засад рівності ідеальних часток, визнавши за нею право власності на ? частини квартири. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача не відповідають діючому законодавству . Представник третьої особи Житлово-будівельного кооперативу «Печеніжець» в судові засідання 28.03.2017року та 03 квітня 2017 року\~не з'явився, на попередніх судових засіданнях проти задоволення позовних вимог позивача не заперечував, до канцелярії суду надав заяву про слухання справи без його участі. Вислухавши пояснення сторін,представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.При цьому суд виходить з наступного. Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 08 серпня 1997 року між Позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який за рішенням Печенізького районного суду Харківської області 04 грудня 2014 року було розірвано. Від даного шлюбу народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO].(а.с.11) Під час шлюбу сторонами було придбано в рахунок пайових внесків квартиру за адресою: [ADDRESS] у Житлово-будівельному кооперативі «Печеніжець». У даній квартирі сторони почали проживати з 27 вересня 2000 року, тоді ж і були зареєстровані у цій квартирі. .(а.с.6,8,21,77) Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Печеніжець» № 6 від 28.01.2016 року за квартиру виплачено повністю пайові внески. .(а.с.15) Сторони по справі не отримували свідоцтва про право власності на спірну квартиру та не вносили відповідних відомостей у Реєстр речових прав на нерухоме майно. Після розірвання шлюбу у квартирі продовжують бути зареєстровані позивач, відповідач та їх двоє дітей. Із часу розірвання шлюбу відповідач у квартирі не проживає. Останнім часом стосунки між позивачем та відповідачем погіршились. За твердженнями позивача відповідач погрожує їй виселенням із квартири, посилаючись на те, що вона будь-яких прав на спірну квартиру не має. В обгрунтування цього позивач посилається на те, що 18 вересня 2015 року відповідач вироком Печенізького районного суду Харківської області був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та йому було призначено покарання у вигляді 120 (сто двадцяти) годин виправних робіт. (а.с.12) По даному кримінальному провадженню позивач проходила потерпілою, що є доказом того, що у добровільному порядку із відповідачем не можливо дійти до компромісів. На даний час сторони не можуть дійти згоди щодо добровільного розподілу спільного майна подружжя - квартири, так як відповідач не бажає враховувати право позивача на спільне майно подружжя. Згідно із\~ст. 15 Закону України "Про власність", що діяв на час укладення договору між сімєю [PERSON] та ЖБК «Печеніжець»\~член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру. Відповідно до ст. 17\~Закону України «Про власність», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою сторін. Відповідно до п. 11 б\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.\~\~ Згідно з\~ст.384 ЦК України, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Аналізуючи дану норму Закону, а також Примірний статут житлово-будівельного кооперативу, що затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. (з подальшими змінами та доповненнями), слід зробити висновок, що підставою виникнення права власності на кооперативну квартиру є повна сплата пайового внеску. Як роз'яснив в своїй постанові №9 від 18.09.1987 р. "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи"\~в п.6 „и\~Пленум Верховного Суду України, до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Відповідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»\~від 18 вересня 1987 р, №9 зі змінами, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися\~ст.146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст.ст.\~22,\~24,\~28,\~29 КпШС України), враховуючи, що пай, внесений подружжям\~\~в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після\~\~повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах, а внесений одним з подружжя до вступу в шлюб\~\~пай є\~\~його особистим майном.\~\~Якщо\~\~паєнагромадження\~\~згодом\~\~збільшилися за рахунок коштів,\~\~одержаних одним з подружжя у дар\~\~або\~\~в\~\~порядку спадкування\~\~чи\~\~за рахунок дошлюбного майна,\~\~то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя,\~\~який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена\~\~його\~\~частка\~\~в паєнагромадженні. Отже, згідно пп. а) п.6 вказаної постанови Пленуму ВСУ, пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно ч.2\~ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами\~ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1\~ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, у п. 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі по тексту - постанова Верховного Суду України), роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3\~ст. 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1\~ст. 60 СК України). Пунктом 22 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69 - 72 СК\~та ст. 372\~ЦК. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пайові внески складали 9272,89 грн.(а.с.76) У період шлюбних відносин було сплачено 5894 грн. 89 коп., а вже після розірвання шлюбу особисто позивачем було сплачено 3378 грн. двома окремими платежами: 01 квітня 2015 року 1300 грн.; 09 листопада 2015 року 2078 грн. 89 коп.(а.с.14,78) Судом встановлено, що у період шлюбу сторонами було сплачено 5894 грн. 89 коп., таким чином ? частина внесена особисто позивачем складає 2947 грн. 44 коп. у шлюбі та 3378 грн. після розірвання шлюбу, а загалом 6325 грн. 44 коп., що складає 17/25 частин або ж 68,2%. Відповідачем було сплачено 2947 грн. 45 коп., що складає 8/25 частин квартири або ж 31,8%. Згідно ч. 1ст. 70\~СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поряд з цим, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про поділ майна з відступленням від рівності часток з огляду на наступне. Частиною 2\~\~ст. 70 СК України\~\~передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, знищив чи пошкодив спільне майно , втрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Також за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3\~\~ст. 70 СК України\~\~). Встановлено, що позивачка із дітьми постійно проживає у квартирі, доглядає за нею. Після розірвання шлюбу, позивач разом з дітьми так і продовжує проживати в спірній квартирі, відповідач проживає окремо, за спірну квартиру жодних комунальних платежів не сплачує. Відповідач матеріальної допомоги в необхідному обсязі на утримання дітей не надає, та згідно довідки від 19.01.2017 року №324 Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Харківської області відповідач має заборгованість по аліментах на утримання дітей у розмірі 11\~141 (одинадцять тисяч сто сорок одна) грн. 80 коп.(а.с.122) Свідки, які були заявлені з боку відповідача в судовому засіданні не надали суду пояснень, які б спростовували або ставили під сумнів твердження позивача, які в свою чергу були підтвердженні належними доказами, зокрема свідок [PERSON] зазначила, що вона була членом кооперативу та в той час сплатила за нібито спірну квартиру 5587 карбованців, та відступила своє членство у кооперативі відповідачу, однак адреси квартири вона не памятає. Представник Житлово-будівельного кооперативу «Печеніжець» зазначила, що підтвердити документально твердження свідка [PERSON] щодо сплати 5587 карбованців в якості пайових внесків за квартиру не надається можливим, так як документи не збереглися. Таким чином, враховуючи, що позивачем було сплачено більшу частину вартості пайових внесків, враховуючи інтереси виховання та утримання дітей, які проживають з позивачем, та факт того, що відповідач не надає достатнього розміру матеріальної допомоги для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, суд вважає за вірне відступити від засад рівності при поділі часток подружжя та частку майна позивачки збільшити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved