Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до приватного нотаріуса Штогріної Н.Л. про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов'язання вчинити нотаріальну дію. Позовні вимоги обумовлені тим, що в жовтні 2016 року вона звернулась до відповідача для оформлення договору дарування належного їй на праві власності житлового будинку Вказує, що право власності на цей житловий будинок вона набула на підставі договору купівлі-продажу, який було зареєстровано Генічеським філіалом АО «Харківської універсальної біржі» 07.04.2000 року, реєстр № ГФ04-017-Н. Посилаючись на ст. ст. 47 та 227 ЦК України в редакції 1963 року, нотаріус вважає цей договір недійсним, оскільки його нотаріально не посвідчено, а тому є підстави вважати, що він укладений з недодержанням форми для такого виду договорів. Інших підстав для відмови у посвідченні договору дарування належного їй житла, постанова нотаріуса не містить. Відтак позивач вважає, що до такого висновку нотаріус прийшов без врахування усіх обставин, які беззаперечно свідчать про її право власності на вказане житло. Вважає, що при винесенні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не була надана оцінка іншим документам, які підтверджують її право власності на житло, наприклад, реєстраційне посвідчення, видане Генічеським ДБТІ, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на це житло. Житлом користується добросовісно протягом шістнадцяти років, тому вважає, що нотаріус безпідставно обмежив її у праві реалізації житла. Отже, просить скасувати вказану постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій та зобов'язати її вчинити нотаріальну дію щодо посвідчення договору дарування належного позивачу житлового будинку господарськими та побутовими будівлями і спорудами. В судовому засіданні позивач була відсутня. Надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач в судовому засіданні була відсутня. Нею була надана заява, в якій просить розгляд справи провести за її відсутності. Також вказала, що заперечує проти позовних вимог. Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши законодавство, що регулює дані правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. 07 квітня 2000 року за реєстр. № ГФ04-017-Н Генічеським філіалом АО «Харківської універсальної біржі», яка діяла на підставі договору-поручителя від імені [PERSON] було зареєстровано договір купівлі-продажу із [PERSON], згідно якого було продано житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Генічеським міжміським бюро технічної інвентаризації від 11.04.2000 року житловий будинок по [ADDRESS] належить гр-ці [PERSON] Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами з 06.12.2013 року за вищевказаною адресою. Форма власником приватна. Також судом досліджений технічний паспорт на житловий будинок від 12.04.2000 року. Судом встановлено, що 13 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області - Штогріною Н.Л. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. При винесенні постанови нотаріус керувалась ст. ст. 47 та 227 ЦК України в редакції 1963 року та зазначила, що оскільки договір купівлі-продажу, зареєстрований Генічеським філіалом АО «Харківської універсальної біржі» 07.04.2000 року, реєстр. № ГФ04-017-Н не є нотаріально посвідченим договором, тобто укладеним з недодержанням вимог щодо його форми, то у посвідченні договору дарування житлового будинку слід відмовити. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] - 07.04.2000 року , то на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 225 ЦК УРСР та положеннями Закону «Про власність», що діяли на час виникнення спірних правовідносин, право продажу майна належить власникові. Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України 1963 р. договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК України 1963 р. В той же час, відповідно до правил ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або об'єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Вирішуючи питання про правомірність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, суд виходить з того, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу не обов'язковості нотаріального посвідчення біржових угод, прийнятий пізніше ніж ЦК УРСР, а тому до прийняття ЦК України та зміни Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятного закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних відносинах. Зазначені принципи правозастосування, підтверджуються рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-7/99. Суд вважає, що така позиція узгоджується із вимогам ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася у липні 1997 року і відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та її до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, судом береться до уваги те, що [PERSON] (покупець) зареєструвала свої майнові права щодо придбаного житлового будинку, відповідно до чинного на час укладення угоди законодавства, в бюро технічної інвентаризації та отримала реєстраційне посвідчення, що видавалось замість реєстраційного напису та було частиною правовстановлюючого документу. Крім того, в умовах договору купівлі-продажу, а саме у п. 1.15 вказано, що угоди, зареєстровані на біржі не потребують нотаріальному посвідченню. Також п. 1.12 такої угоди містить вказівку, що даний договір може бути визнаний недійсним на підставі діючого законодавства та правил біржової торгівлі. Однак, як виходить із пояснень заявниці та наданих матеріалів, договір в судовому порядку недійсним не визнавався. Суд вважає, що між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу, в якому зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Укладений між сторонами договір Генічеським філіалом АО «Харківської універсальної біржі» 07.04.2000 року, реєстр. № ГФ04-017-Н у відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарні біржі». Крім того, [PERSON] користується даним будинком на протязі шістнадцяти років, зареєстрована та проживає у цьому будинку, отримала технічний паспорт, реєстраційне посвідчення на нього, має витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підтверджуючий її право власності та наразі хоче провести відчуження належного їй будинку шляхом укладення договору дарування, який відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню. Разом з тим, продавець за договором [PERSON] помер та у заявниці не має можливості захистити своє право власності в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст.50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб'єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Відповідно до ст.ст. 7, 49 Закону України "Про нотаріат", нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України та іншими підзаконними актами і відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Стаття 55 Закону України «Про нотаріат» визначає, що угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Процедура вчинення нотаріальних дій, у тому числі і при посвідченні угод про відчуження нерухомого майна, регламентується також Порядком вчинення нотаріальних дій, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. Як встановлено п.1.1 глави 2 розділу ІІ даного Порядку, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Пункт 1.2 глави 2 розділу ІІ Порядку передбачає, що право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів, зокрема, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. Таким чином, відповідно до вказаних положень Порядку вчинення нотаріальних дій, договір відчуження нерухомого майна посвідчується при умові надання нотаріусу документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно (яким може бути нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу або його дублікат), а також при умові державної реєстрації права власності на це нерухоме майно. Положення Порядку вчинення нотаріальних дій вимагають, щоб зареєстроване було саме право власності, а не документ, який надаватиметься нотаріусу в якості підтвердження права власності. В даному випадку обидві із вищенаведених умов були виконані: право власності на будинок зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно і нотаріусу був наданий документ, що підтверджує право власності - договір купівлі-продажу. Проаналізувавши вимоги законодавства, суд прийшов до висновку, про необхідність скасування постанови приватного нотаріуса про відмову [PERSON] у посвідченні договору дарування з огляду на вищевикладене. Таким чином, оскільки приватний нотаріус безпідставно не виконала свій обов'язок у вчиненні нотаріальної дії, суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання приватного нотаріуса вчинити вказану нотаріальну дію є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved