Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що відповідачка по справі - [PERSON], є її єдиною дорослою дочкою, яка хоч і проживає в м.\~Березань Київської\~області та має стабільний офіційний дохід, проте останніми роками перестала її відвідувати та надавати будь-яку допомогу, в тому числі, і матеріальну. В свою чергу, розмір пенсії позивачки становить 1 500 грн. та є недостатнім для забезпечення її потреб на лікування, харчування та оплату комунальних послуг. Відтак, просить стягнути з відповідачки аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів її доходу. Позивачка в судове засідання з розгляду справи по суті не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, 13.02.2019 року через канцелярію суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розгляд справи проводити без її участі (а.с.19). Відповідачка у судове засідання з розгляду справи по суті не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за місцем реєстрації відповідача, яке співпадає з адресою, вказаною позивачем у позовній заяві. Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило (а.с.14,38-40,45). Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку, а також день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував, а належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомив причини своєї неявки та не подав відзив. Суд, дослідивши матеріали справи та додані до них докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 01.12.1976 року міськбюро ЗАГС м. Гур'єв Казахстанської РСР, актовий запис № 3186 (а.с.37). 27.12.1994 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], змінивши прізвище на «[PERSON]», що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 19.02.2019 року № 00022151056 (а.с.31-32). Згідно посвідчення серії [NUMBER], виданого Київським УПФУ в м. Березань 01.11.2013 року, позивачка [PERSON] є пенсіонером, пенсію за віком призначено з 24.01.2005 року довічно (а.с.5). При цьому, як вбачається з довідки Баришівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області № 175 від 26.02.2019 року, позивачка [PERSON] отримує пенсію, розмір якої за період з січня 2018 року по листопад 2018 року включно становить 1 459,20 грн. щомісячно, за грудень 2018 року - 1 504,20 грн. (а.с.48). Статтею 55 Конституції України гарантовано право особи на судовий захист. За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, таке регулювання має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Так, статтею 48 Конституції України кожному гарантовано право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Так, частиною 1 статті 202 СК України визначено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Правовий аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання у повнолітніх дочки, сина по утриманню своїх батьків виникають на підставі сукупності юридичних фактів, а саме: 1) походження дитини від матері, батька; 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин. Так, непрацездатними громадянами в розумінні ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону. Разом з тим, статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Відповідно до п. 2 Методики визначення прожиткового мінімуму, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної служби статистики України від 03.02.2017 року № 178/147/31, прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом в постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17, необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов'язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказане узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом України в постанові від 13.04.2016 року в справі № 6-3066цс15, а також Верховним Судом в постанові від 19.09.2018 року у справі № 494/1682/15-ц, за змістом якого право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом. При цьому, зазначене співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має вирішальне значення під час вирішення спору за вимогами, пред'явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов'язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, зазначеними в постанові від 10.01.2019 року у справі № 369/7004/17. Окрім того, статтею 203 СК України визначено, що дочка, син, крім сплати аліментів, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Згідно з роз'ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на своє утримання, позивачка вказує, що є пенсіонеркою, отримує пенсію у розмірі 1 500 грн., розмір якої є недостатнім для забезпечення її потреб на лікування, харчування та оплату комунальних послуг, а відповідачка ухиляється від обов'язку щодо утримання своєї непрацездатної матері. При цьому, як на правове обґрунтування наведених підстав позивачка посилається на статтю 51 Конституції України, а також статті 202-206 СК України. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, положення ст. 202 СК України, особа на підтвердження своїх вимог про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на своє утримання повинна довести належними і допустимими доказами наявність обставин, з якими законодавець пов'язує виникнення такого обов'язку, зокрема, наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов'язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, у відповідності до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць становить: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень. В свою чергу, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, вбачається, що позивачка є непрацездатною та отримує пенсію за віком в розмірі, що забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, відтак, не є такою, що потребує матеріальної допомоги в розумінні ст. 202 СК України. При цьому, як визначено ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом у встановленому законом порядку доведено до відома сторін порядок подання доказів. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка потребує додаткової матеріальної допомоги, а розмір її пенсії не дозволяє забезпечити їй гідне існування та не задовольняє всіх її потреб, як і наявності таких потреб, суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено. Сама лише констатація позивачкою вказаного факту без належного доказового підтвердження не є достатнім мотивом для визнання останньої такою, що потребує матеріальної допомоги. За таких обставин, правові підстави для стягнення на користь позивачки аліментів на її утримання з її повнолітньої дочки з цієї підстави відсутні. Разом з тим, нормативне обґрунтування позивачкою пред'явлених позовних вимог положеннями ст.ст. 203, 206 СК України не відповідає фактичним обставинам справи, а також обраному способу захисту, тому відхиляється судом з наступних підстав. Так, визначений ст. 203 СК України обов'язок повнолітніх дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків є додатковим до загального обов'язку повнолітніх дітей по утриманню батьків, та обумовлений виключними обставинами, перелік яких є вичерпним, а саме тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю батьків, жодних належних доказів наявності яких матеріали справи не містять. В той же час, положення ст. 206 СК України врегульовують правовідносини, що виникають з приводу утримання між батьками та їх неповнолітніми дітьми в розумінні статті 6 цього Кодексу, тому не мають правового значення по відношенню до відповідача по справі - дочки позивачки, яка є повнолітньою. Враховуючи вищевказане, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд прийшов до висновку, що позов є недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed