Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа ТДВ «Страхова компанія Альфа Гарант» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на наступне. 12 січня 2016 року о 11:15 год. відповідач [PERSON], керуючи транспортним засобом ВМW 520i державний номерний знак [NUMBER] по автодорозі с. Новоселівка- с. Олександрівка Краснолиманського району Донецької області, не обрав безпечну швидкість і прийоми керування, допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу автодороги, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем DaewooLanos державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] Внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, через що автомобіль позивача отримав значні механічні пошкодження. Вина відповідача [PERSON] підтверджується постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.06.2016 року, згідно якої його було визнано винним у скоєнні цієї ДТП. Внаслідок даної ДТП позивачу була спричинена матеріальна шкода на загальну суму 45352,60 гривень, що підтверджується актом огляду транспортного засобу та висновком спеціаліста-товарознавця від 28.01.2016 року. Крім того, оскільки відповідальність заподіювача шкоди згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа - Гарант», позивачем до вказаного страховика була подана заява про виплату страхового відшкодування. ТДВ «Страхова компанія «Альфа - Гарант» була виплачена лише часткова сума страхового відшкодування у розмірі 27000 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовився відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, просив стягнути з відповідача 18352,60 грн. Також протиправними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, що виразилося у перенесених ним стражданнях у зв'язку з пошкодженням його автомобілю. Відсутність справного автомобілю спричинила додаткові фізичні навантаження та здійснення додаткових зусиль для організації сімейного життя. Також він отримав психологічний стрес, витратив багато часу на відвідування поліції, експертів, суду. Всі ці обставини порушили його звичайний уклад життя. Розмір моральної шкоди, спричиненої йому відповідачем, позивач оцінює в 10 000,00 гривень. Просив стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у розмірі 18352,60 гривень, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень, судові витрати в сумі 1280 грн. В судове засідання 14.12.2017 року позивач не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.158). Проте, раніше приймав участь у судових засіданнях, на заявлених вимогах наполягав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, просив розгляд справи здійснювати без його участі (а.с. 43), при цьому доручив свої інтереси представляти [PERSON] (а.с.41-42). Представник відповідача [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.155), в судове засідання 14.12.2107 року не прибув, проте раніше приймав участь в судових засіданнях, надав письмові заперечення на позов (а.с.53-54), позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважав, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа- Гарант», ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну був визначений у розмірі 50 тис. грн., розмір заподіяної шкоди не перевищує ліміту відповідальності, тому обов'язок відшкодувати шкоду лежить повністю на страховій компанії. Ані законом, ані договором не передбачено солідарної відповідальності страховика та страхувальника не передбачено. Крім того вважав, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними. Представник третьої особи ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.157). Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. У частині 3 статті 27 ЦПК України наголошується, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Тобто, фактично у цивільному процесуальному законодавстві України закріплений принцип заборони зловживання процесуальними правами. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії осіб, що вчиняються з наміром заподіяти шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Справа призначалася до розгляду неодноразово на: 02.03.2017 року, 16.03.2017року, 03.04.2017 року, 24.04.2017 року, 19.05.2017 року, 19.05.2017 року, 08.06.2017 року, 06.07.2017 року, 21.08.2017 року, 11.09.2017 року, 14.12.2017 року. Сторони належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, враховуючи, що розгляд справи повинен відбуватися з дотриманням розумних строків, не порушувати баланс захисту як інтересів позивача, так і відповідача, відповідно до вимог ч. 2 ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судовий розгляд без участі представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Згідно постанови слідчого СВ Краснолиманського відділення поліції Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області Бовди Д.А. від 27.01.2016 року про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №12016050420000028 від 12.01.2016 року, було закрито у зв'язку з відсутністю в діях водіїв [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Враховуючи, що в діях [PERSON] вбачалися ознаки адміністративного правопорушення, що виразилися в порушенні вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України і що викликали настання даної дорожньо-транспортної пригоди, копію даної постанови направлено до Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с.15). Згідно постанови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.06.2016 року, 12 січня 2016 року о 11:15 год. відповідач [PERSON], керуючи транспортним засобом ВМW 520i державний номерний знак [NUMBER], по автодорозі с. Новоселівка- с. Олександрівка Краснолиманського району Донецької області, не обрав безпечну швидкість і прийоми керування, допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу автодороги, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем DaewooLanos державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] Автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] допустив порушення вимог п. 12.1 ПДР України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що в діях [PERSON] містяться ознаки правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, але провадження по даному адміністративному правопорушенню підлягає закриттю у зв'язку зі спливом строку притягнення особи до адміністративної відповідальності, встановленої ст. 38 КУпАП, згідно ст. 247 п.7 КУпАП (а.с.16). Згідно роз'яснень п.4 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідач [PERSON] при розгляді справи про адміністративне правопорушення Орджонікідзевським районним судом м. Харкова вину у скоєному правопорушенні визнав повністю (а.с.16), представник відповідача [PERSON] у судових засіданнях та письмових запереченнях не спростовував, що дорожньо-транспортна пригода сталася 12 січня 2016 року з вини [PERSON], і що у зв'язку з нею автотранспортний засіб Daewoo Lanos державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] отримав механічні пошкодження. Таким чином, заслухавши учасників судового розгляду та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність вини відповідача у порушенні ним Правил дорожнього руху, які перебувають у причинно-наслідковому зв'язку з наслідками ДТП. З матеріалів справи убачається, що власником автомобілю DaewooLanos державний номерний знак [NUMBER], який отримав механічні пошкодження внаслідок ДТП, що сталася 12.01.2016 року, є позивач [PERSON] (а.с.105). З метою визначення спричиненої власнику автомобіля DaewooLanos державний номерний знак [NUMBER], матеріальної шкоди, було проведено автотоварознавче дослідження. Так, згідно висновку №017 експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 28.01.2013 року вартість відновлювального ремонту складає 45352,60 гривень, вартість матеріальної шкоди складає 37196,60 гривень (а.с. 28-31). Також судом встановлено, що цивільно-правову відповідальність відповідача [PERSON] було застраховано ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних №АІ-4509493 від 15.01.2015 року (а.с. 18). Позивачем направлялись відповідні повідомлення про ДТП та заява про отримання страхового відшкодування до вказаної страхової компанії з метою отримання страхового відшкодування (а.с.89-91). 14.03.2016 року був проведений огляд пошкодженого автомобіля та складений Протокол огляду з переліком пошкоджень, які виникли внаслідок ДТП. На підставі вказаного Протоколу був складений звіт №92-D/18/6 від 18.04.2016 року, за яким вартість відновлювального ремонту складає 44277,73 грн., вартість матеріального збитку - 32553,26 грн. (а.с.71-77). З урахуванням фізичного зносу (55,6%), ПДВ, франшизи (1000 грн.), страхова компанія виплатила [PERSON] 25997,08 грн. (а.с.103-104). При цьому позивач погодився з переліком пошкоджень, зазначених експертом, підписавши акт огляду транспортного засобу (а.с. 86). Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 08.06.2017 року по справі за клопотанням представника відповідача [PERSON] було призначено автотоварознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Донецького НДІСЕ, оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача (а.с.119-122). Ухвалою суду від 11.09.2017 року було задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів необхідних експерту для надання висновку. Доручено провести дослідження на підставі звіту №92-D/18/6 від 18.04.2016 року,оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача (а.с.147-148). Проте 29.11.2017 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку у зв'язку з несплатою відповідачем [PERSON] вартості експертизи (а.с.150-151). Згідно ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи, що автотоварознавча експертиза не була проведена з вини відповідача [PERSON], суд приймає до уваги звіт про вартість матеріального збитку №92-D/18/6 від 18.04.2016 року, який містить номенклатуру робіт та матеріалів необхідних для проведення відновлювального ремонту автомобіля, та в якому відображена цінова складова на запасні частини, яка пропонується регіональними центрами по продажу даних запчастин, що більш аргументовано відображає порядок цін на запасні частини до даного транспортного засобу, ніж ті, що відображені у Висновку №017 від 28.01.2016 року. Крім того, суд зауважує, що не може прийняти до уваги Висновок спеціаліста авто товарознавчого дослідження №017 від 28.01.2016 року, як вироблений з порушенням порядку, встановленого законом та методикою, а саме вимог п.5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом Державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159 було здійснено без виклику заінтересованих осіб). Пунктом 22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно зі статтею 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно звіту про вартість матеріального збитку №92-D/18/6 від 18.04.2016 року матеріальний збиток, завданий власнику автомобілю DaewooLanos державний номерний знак [NUMBER] внаслідок його пошкодження складає 32553,26 грн., вартість відновлювального ремонту - 44277,73 грн. (а.с.71). Згідно матеріалів справи ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплатила [PERSON] 07.09.2016 року 25997,08 грн., яке відповідає вартості матеріальних збитків, заподіяних потерпілому з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу деталей (а.с.103). Суд наголошує що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] в позовній заяві зазначає, що ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплатила йому 27000 грн. (а.с.5), аналогічні пояснення дав і в судовому засіданні. Таким чином, суд враховує, що ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплатила [PERSON] 27000 грн. Тобто сума збитків, які завдані потерпілому в результаті дорожньо-транспортної пригоди і не включені до суми страхової виплати, становить 17277,73 грн. (44277,73 грн. - 27000 грн. =17277,73 грн.). За положеннями статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Крім того, пунктом 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Отже, з огляду на викладене, заподіювач шкоди сплачує різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки ці збитки не включені до суми страхової виплати. З оглядом на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення даної частини позову, та стягнення з відповідача 17277,73 грн. Суд вважає, що доводи представника відповідача [PERSON] щодо того, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа- Гарант», ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну був визначений у розмірі 50 тис. грн., розмір заподіяної шкоди не перевищує ліміту відповідальності, тому обов'язок відшкодувати шкоду лежить повністю на страховій компанії не грунтуються на законі. Пред'явлення позову до боржника є правом позивача й саме таке право використав [PERSON], право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні (постанова Верховного Суду України у справі N 6-2097цс16). Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 16 ч. 2 п. 9 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ч. 2 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна. За положеннями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.2005р. (з подальшими змінами і доповненнями) моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Компенсація моральної шкоди проводиться незалежно від відшкодування майнової шкоди. Факт завдання майнової шкоди та її розмір не впливає як на можливість вимагати компенсації моральної шкоди, так і на розмір відшкодування завданої моральної шкоди. Суд вважає слушними доводи позивача [PERSON] щодо негативних душевних страждань від того, що протиправними діями відповідача [PERSON] було спричинено шкоду його майну, внаслідок чого він тривалий час змушений був додавати додаткові зусилля для відновлення свого автотранспортного засобу, який станом на час розгляду справи ще не відновлений, що підтверджується експертом. Визначаючи розмір моральної шкоди, слід врахувати п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якої, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Враховуючи характер і тривалість моральних страждань позивача, а також з урахуванням принципу розумності та справедливості, позовні вимоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди необхідно задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь позивача 2000,00 гривень. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн. (за вимогу майнового характеру), 640 грн. (за вимогу немайнового характеру), що підтверджено наданим позивачем квитанціями (а.с.2-3). Оскільки позов задоволено частково (94,1% майнового характеру, 20 % - немайнового), суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору в розмірі 730,24 грн. (602,24 грн. + 128 грн. = 730,24 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial