Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

в позовній заяві зазначається, що рішенням виконкому Коломийської міської ради від 15.10.2002 року [PERSON] призначено опікуном малолітнього на той позивача [PERSON], [INFO], і над останнім встановлено опіку у зв'язку з тим, що відомості його про батька записані зі слів матері (в порядку ст.135 нині чинного СК України), а його матір - [PERSON] у зв'язку із захворюванням на хронічний параноїдальний (маячний) розлад та глухонімоту 22.05.2002 року поміщено в Делятинський психоневрологічний інтернат, де вона безперервно перебуває по даний час. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.05.2005 року [PERSON] визнано недієздатною та [PERSON] призначено її опікуном. Таким чином, [PERSON] одержав повноваження опікуна і вказаної недієздатної особи - інваліда ІІ групи [PERSON], і її малолітнього на той час сина [PERSON] 03.08.2005 року опікун [PERSON] без одержання відповідного дозволу виконкому Коломийської міської ради як органу опіки і піклування уклав від імені недієздатної [PERSON] два нотаріально посвідчених договори про відчуження на користь відповідачки [PERSON] належних підопічній [PERSON] на праві приватної власності 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також 1/2 частини земельної ділянки площею 0, 0500 га, що знаходяться в [ADDRESS]. 22.08.2007 року відповідачка [PERSON] уклала договір про відчуження зазначеної частини житлового будинку [PERSON]. [INFO] остання померла, і вказану частину нерухомого майна успадкував син померлої - відповідач [PERSON] Після отримання відповідачкою [PERSON] Державного акту на право власності на спірну частину земельної ділянки, на останній зведено житловий будинок, якому надано інший адресний номер - «30а». В зв'язку з цим цій відповідачці видано інший Державний акт на право власності на вказану ділянку, де адреса останньої вказана відповідно до зазначеної адреси житлового будинку. В позовній заяві також вказано, що вищевказані договори вважаються нікчемними в силу закону. Про факт їх укладення позивач [PERSON] дізнався 05.01.2015 року, після чого звернувся з відповідною заявою у Коломийську міжрайонну прокуратуру про захист його прав та прав його недієздатної матері. [PERSON] з 2011 року навчається в Львівському державному університеті безпеки життєдіяльності, у зв'язку з чим 08.08.2011 року його місце проживання в [ADDRESS], знято з реєстрації та на період навчання зареєстровано в гуртожитку вказаного навчального закладу. Отже, після завершення навчання вказаний позивач не матиме де проживати. Тому позивачі вважають, що за вказаних обставин строк позовної давності для звернення з даним позовом не пропущено. В зв'язку з наведеним позивачі з урахуванням відмови від частини позовних вимог просять: зобов'язати відповідача [PERSON] повернути 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, [PERSON], опікуном якої є її син - позивач [PERSON]; скасувати державні реєстрації права власності відповідачки [PERSON], [PERSON] на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, проведені ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації відповідно 04.08.2005 року та 03.10.2007 року; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на 11/12 частин цього будинку, проведену вказаним ОКП 06.09.2012 року, тобто застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01.04.2015 року провадження в даній справі в частині позовних вимог до відповідачки [PERSON] стосовно спірної земельної ділянки закрито на підставі п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України, тобто в зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині (а.с.119, 120). В судовому засіданні прокурори Тарасенко В.М. та Попик О.І. зменшені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити, оскільки Коломийською міжрайонною прокуратурою встановлено наявність достатніх підстав для звернення до суду із позовом в інтересах недієздатної [PERSON] та [PERSON], який на момент порушення належного йому права на користування житлом та майном був малолітнім та дитиною, позбавленою батьківського піклування. Позивач [PERSON], який також діє в інтересах його недієздатної матері [PERSON], вищевказані зменшені позовні вимоги підтримав із зазначених підстав та просить задовольнити ці вимоги. Відповідач [PERSON] позов по суті визнав частково, хоча зазначив, що не визнає повністю, та пояснив, що попередній опікун недієздатної [PERSON] та позивача [PERSON] є його сином, який тривалий ас перебуває за кордоном, і цей відповідач з ним не спілкується. [PERSON] визнає, що вказаний його син вчинив незаконно, позбавивши підопічних належного їм майна. При цьому відповідач вважає, що в судовому засіданні повинна брати участь приватний нотаріус Маркелова І.М., яка посвідчувала вищевказані договори. [PERSON], що спірна частина житлового будинку перебуває в аварійному стані, вона значно пошкоджена пожежею і проживати там неможливо. У них з позивачем [PERSON] хороші відносини, останній проживає в житлі цього відповідача, однак, в зв'язку з пред'явленням даного позову ці відносини припиняться. Тому відповідач [PERSON] просить позов вирішити згідно із законом. Відповідачка [PERSON] вищевказані зменшені позовні вимоги по суті визнала. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Коломийської міської ради [PERSON] вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав, зазначених в позовній заяві. Він також звертає увагу суду, що на відчуження спірного нерухомого майна опікуну [PERSON] необхідно було отримати два дозволи органу опіки та піклування - окремо щодо кожного з підопічних. Однак, існує лише один такий дозвіл ,який надано 16.08.2005 року, тобто після укладення вищевказаних нікчемних договорів. Треті особи - приватні нотаріуси Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В. та Маркелова І.М. в жодне судове засідання не з'явились та не заявили про свою участь у розгляді даної справи. 10.03.2015 року приватний нотаріус Маркелова І.М. факсимільним зв'язком надіслала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначає, що позов не підлягає задоволенню. Представник третьої особи - реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи належно повідомлявся. 16.03.2015 року начальник цієї служби Мельничук Д.І. звернувся до суду з письмовим клопотанням про здійснення розгляду справи у відсутності представника вказаної служби. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положенням частин 1, 2 ст.12 Закону України « Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Згідно з вимогами ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 26.07.2005 року нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1355, спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO], є її дочка [PERSON], яка проживає в [ADDRESS]. Спадкове майно складається з 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 91,7 кв.м., загальною площею 132,3 кв.м. та відповідної частини господарських будівель та споруд. На підставі цього свідоцтва право власності [PERSON] зареєстроване 27.07.2005 року в ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», що стверджується відповідним витягом №7893271 (а.с.14, 16). Крім того, [PERSON] також належить 1/4 частина зазначеного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 12.11.1981 року Коломийською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №Д-544, що стверджується копією витягу з Реєстру прав власності №7895367 від 27.07.2005 року ( а.с.15). Отже, вказаній особі належить 1/2 частина вказаного будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до даних в копії паспорта громадянки України серії [NUMBER], виданого 16.12.2004 року Надвірнянським РВ УМВС України в Івано-Франківській області, місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38). Згідно із довідкою №108, виданою Делятинським психоневрологічним інтернатом 27.09.2002 року, [PERSON], 1972 року народження, знаходиться в зазначеному інтернаті з 22.05.2002 року (а.с.46). Відповідно до даних виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 08.01.2014 року [PERSON]- інвалід ІІ групи дитинства з 11.06.2002 року перебуває в Делятинському психоневрологічному інтернаті (по стаціонару) з діагнозом: хронічний параноїдальний (маячний) розлад та глухонімоту (а.с. 47-48). Згідно з копією свідоцтва про народження та даних паспорта громадянина України [PERSON] народився [INFO] та є сином [PERSON]. Місце його проживання до 08.08.2011 року було зареєстровано за адресою: [ADDRESS], а з 07.11.2011 року - [ADDRESS], гуртожиток (а.с.40-43). Листом відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області №2331/02-2-14/1572 від 18.11.2010 року Коломийську міську раду ( голову комісії з питань захисту прав дитини) повідомлено, що в актовому записі про народження [PERSON], [INFO], складеного вказаною установою 09.03.1994 року за №144, відомості про його батька - [PERSON] записано відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.51). Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради №324 від 15.10.2002 року над неповнолітнім на той час [PERSON], [INFO], встановлено опіку та його призначено опікуном [PERSON]. Вказаним рішенням також закріплено за цим неповнолітнім належну йому частину квартири №2 по [ADDRESS] (в м.Коломиї (а.с. 53)). Судом також встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.05.2005 року ( справа 2-1944/2005 р.), яке набрало законної сили 17.06.2005 року, [PERSON] визнано недієздатною та її опікуном також призначено [PERSON] (а.с.52). Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 03.08.2005 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І.М. та зареєстрованих в реєстрі за №Д-629, [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 16.05.2005 року, продав відповідачці [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.22). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7970524 за відповідачкою [PERSON] 04.08.2005 року зареєстроване право власності на вказану частину будинку в ОКП «Коломийське МБТІ» (а.с.23). Згідно із копією заяви, адресованої міському голові м.Коломиї Б.Юращуку 05.08.2005 року, опікун [PERSON] просив дозволу на відчуження від імені недієздатної [PERSON] належної їй частини будинку, що знаходиться по [ADDRESS] (кв.1). В заяві також зазначено, що [PERSON] зобов'язувався одержані гроші від продажу вказаного майна перерахувати на ощадну книжку [PERSON] (а.с.61). У витягу з протоколу засідання опікунської ради від 09.08.2005 року зазначено, що остання про рекомендує виконкому Коломийської міської ради надати дозвіл [PERSON] на відчуження від імені недієздатної [PERSON] належної їй спірної частини будинку. 16.08.2005 року виконкомом цієї ради прийнято рішення №220 про надання зазначеного дозволу, яким також зобов'язано [PERSON] вилучені від продажу гроші покласти на ощадну книжку на ім'я недієздатної (а.с. 60). Таким чином, незаперечним є та обставина, що укладення та нотаріальне посвідчення приватним нотаріусом Маркеловою І.М. вищевказаного договору (03.08.2005 року) відбулося без дозволу відповідного органу опіки та піклування.ю оскільки такий дозвіл було надано лише 16.08.2005 року. Даними довідки №578, виданої Делятинським психоневрологічним інтернатом Івано-Франківської обласної державної адміністрації 31.07.2014 року, стверджується, що підопічну [PERSON] з 2011 року опікун [PERSON] не відвідував (а.с. 49). Повідомленням №06-5/41, здійсненим 16.01.2015 року ТВБВ №10008/0129 м. Коломия АТ «Ощадбанк», стверджується та обставина, що на ім'я [PERSON] грошових вкладів, карткових рахунків в зазначеному банку немає (а.с.50). Згідно із довідкою №153, виданою Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності 29.07.2014 року, позивач [PERSON] є курсантом 3-го курсу вказаного навчального закладу забезпечений трьохразовим харчуванням, речовим майном та проживанням. Загальна сума його доходу за період з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року становить 1 873,83 грн. (а.с.54). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.10.2014 року (справа 346/3686/14-ц), яке набрало законної сили 18.10.2014 року, позивача [PERSON] призначено опікуном його недієздатної матері [PERSON], а попереднього її опікуна [PERSON] звільнено від цих обов'язків (а.с.56). Згідно з копією витягу із рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради №353 від 22.12.2009 року «Про розгляд заяв з питань надання адресних номерів», новозбудованому житловому будинку на приватизованій земельній ділянці по [ADDRESS], який належить [PERSON] надано адресний номер [ADDRESS] (а.с. 30), Відповідно до копії договору купівлі - продажу, посвідченого 22.08.2007 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №Д-1234, того дня відповідачка [PERSON] продала спірну частину житлового будинку без господарських будівель та споруд [PERSON], від імені якої діяв [PERSON]. Вказаний договір як підставу виникнення права власності зареєстровано в ОКП «Коломийське МБТІ» 03.10.2007 року, витяг № 16146325 (а.с.24- 25). Судом встановлено, що 12.09.2011 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєстровано в реєстрі за №2146, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], яка померла [INFO] , є її син - відповідач [PERSON]. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 11/12 часток житлового будинку та відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказане майно в ОКП «Коломийське МБТІ» 06.09.2012 року, про що свідчить відповідний витяг №35407140 від 06.09.2012 року (а.с.26, 27). Вказане також підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, індексний номер документа: 32093469 від 12.01.2015 року. Пунктами 1, 3 і 4 ч.1 ст.71 ЦК України передбачено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: відмовитися від майнових прав підопічного; укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладати договори щодо іншого цінного майна. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 вказаного Кодексу закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із правил частин 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до вимог ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Ч.1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду про державну реєстрацію прав до Державного Реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, які викладені в п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 10 зазначеної постанови роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Згідно з п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. П.22 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. На підставі наведеного суду вважає зменшені позовні вимоги обґрунтованими. На підставі ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.71, 203, 215, 216, 224, 236, ЦК України, ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та,

Outcome: approved