Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позов тим, що 25.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 25/07/2008/840-ЖК/271, відповідно до умов якого [PERSON] було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредит в розмірі 120 958 доларів США 35 центів зі строком повернення до 25.07.2028 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 14,49% річних. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту, сплати відсотків та можливих штрафних санкцій 25.07.2008 року банком було укладено договір поруки з відповідачем [PERSON] В порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором [PERSON], починаючи з листопада 2008 року припинив сплачувати мінімально необхідний платіж у встановлені кредитним договором строки. У зв'язку з викладеним позичальнику та поручителю 26.02.2009 року направлялись претензії про погашення кредитної заборгованості, але до цього часу зазначена вище заборгованість відповідачами не погашена. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором, яка враховуючи збільшення позовних вимог, на 21.04.2016 року становить 258 947,41 дол. США та 1 671 027,98 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена 119 506,92 дол. США; - заборгованість по сплаті відсотків, у тому числі прострочені 127 344,65 дол. США; - штраф за порушення умов кредитного договору 12 095,84 дол. США; - пеня за прострочення сплати кредиту 1 671 027,98 грн. Представник ПАТ КБ «Надра» [PERSON] в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву, в якій вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив справу розглядати без участі представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] і їх представники в судове засідання повторно не з'явилися, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи наявні заперечення проти позову в частині вимог до [PERSON] представника останнього [PERSON], в яких вказаний представник позов не визнав з тих підстав, що на момент звернення позивача до суду з даною позовною заявою порука [PERSON] була припинена на підставі 559 ЦК України, оскільки сплив встановлений даною нормою шестимісячний строк для звернення до суду з відповідною вимогою до поручителя. Суд, враховуючи думку представника позивача, який не заперечив проти заочного розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів та їх представників,\~на підставі наявних у справі доказів в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між сторонами виникли правовідносини в сфері\~договірних зобовязань, а саме з договору кредиту,\~що регулюються\~відповідними нормами Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст.546, 549 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що 25.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] укладено кредитний договір №25/07/2008/840-ЖК/271, відповідно до умов якого [PERSON] було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредит в розмірі 120 958 доларів США 35 центів зі строком повернення до 25.07.2028 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 14,49% річних (а.с. 9-11, 14). Згідно з п.3.3.1. кредитного договору позичальник зобовязався кожного місяця сплачувати щомісячну суму мінімального необхідного платежу в розмірі 1558 доларів США. Відповідно до п. 4.2.4 кредитного договору банк має право при непогашенні заборгованості позичальником перед банком достроково стягнути з позичальника у тому числі і шляхом стягнення відповідно до п.2.3. кредитного договору та п.5.1. договору іпотеки на заставне майно, суму кредитної заборгованості при порушенні ним будь яких з умов кредитного договору. У випадку прострочення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений в п. 3.3.3. цього Договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п. 5.2. кредитного договору). У разі порушення позичальником вимог п. 4.3. за виключенням п.п. 4.3.3, 4.3.4 цього Договору позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту (п. 5.3. кредитного договору). Отримання [PERSON] кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки № 700 від 25.07.2008 року, меморіальним ордером № 701 від 25.07.2008 року, а також виписками по рахунках, долучених до матеріалів справи (т. І а.с. 14, 15, т.ІІ а.с.48-224). В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту, сплати відсотків та можливих штрафних санкцій 25.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (т. І а.с. 20). Згідно з п.2.2. договору поруки поручитель зобовязаний виконати взяті на себе зобовязання за договором поруки не пізніше 3-х банківських днів з моменту отримання вказаного вище повідомлення. П. 2.4. договору поруки також визначено, що повідомлення, яке направляється кредитором поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана у Договорі) чи надано особисто поручителю. [PERSON] взяті на себе зобовязання, передбачені умовами кредитного договору, в повній мірі не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 21.04.2016 року становить 258 947,41 дол. США та 1671027,98 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена 119 506,92 дол. США; - заборгованість по сплаті відсотків, у тому числі прострочені 127 344,65 дол. США; - штраф за порушення умов кредитного договору 12 095,84 дол. США; - пеня за прострочення сплати кредиту 1\~671 027,98 грн. Зазначений розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком (т. ІІ а.с. 6). 26.02.2009 року позичальнику [PERSON] та поручителю [PERSON] рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення направлялись претензії про дострокове погашення кредитної заборгованості, але до цього часу зазначена вище заборгованість відповідачами не погашена. (т.1 а.с.18,19,32,33). Таким чином суд приходить до висновку, що боржник за кредитним договором [PERSON] порушив умови кредитного договору, а тому є підстави для стягнення виниклої заборгованості на користь позивача. В судових засіданнях представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] піддавали сумніву розмір заборгованості за кредитним договором, що нараховано позивачем по справі, разом з тим, вони не надали свого розрахунку, оскільки згідно їх позиції, це потребує спеціальних знань в галузі економіки та бухгалерського обліку. Суд сприяв представникам відповідача [PERSON] у здобутті доказів, які могли б підтвердити чи спростувати їх позицію в частині невірного розрахунку, що надано позивачем та ухвалами суду від 04.07.2016 та від 23.01.2017 року за їх клопотанням у справі призначалася судово-економічна експертиза, витрати за проведення яких покладались на [PERSON] (а.с.8-9, 52-53 т. ІІІ). В ухвалах розяснено, що згідно ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Перша з призначених експертиз не проведена з обєктивних причин. (а.с. 10 т. ІІІ). Разом з тим, після призначення експертизи вдруге ухвалою суду від 04.07.2017 року, на адресу суду 13.07.2017 року надійшло клопотання заступника директора Вінницького НДЕКЦ про оплату експертних послуг, копія якого судом 17.07.2017 року надіслана [PERSON] за адресою реєстрації місця проживання: [INFO] (т.ІІІ а.с. 65). Станом на 12.09.2017 року відповідач у справі [PERSON] не провів оплату експертних послуг, що обумовило повернення матеріалів цивільної справи № 127/2-1680/10 на адресу суду (т. ІІІ а.с. 69-75). Враховуючи наведені обставини, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 146 ЦПК України, суд визнає, що відповідач [PERSON], будучи обізнаним про призначення наведеної експертизи, будучи обізнаним про час на протязі якого справа перебуває в провадженні суду, користуючись правовою допомогою двох представників в галузі права, умисно та свідомо ухилився від проведення експертизи, а тому суд враховує дану обставину як підставу для неприйняття доводів представників відповідача [PERSON] щодо невірності розрахунку позивачем розміру заборгованості. Доказів, які б спростували розрахований позивачем розмір заборгованість як відповідачем [PERSON] так і його представниками суду не представлено. З позовних вимог в останній редакції вбачається, що позивач просить стягнути заборгованість по тілу кредиту, відсоткам та штрафу в іноземній валюті. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 1 квітня 2015 року (справа № 3-29гс15). За викладених обставин суд вважає, що штраф в розмірі 12 095,84 дол. США підлягає стягненню у національній валюті України гривні за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання заяви про збільшення позовних вимог (25,41 гривень за 1 долар США), що на 21.04.2016 року становить 307\~355,29 грн. Суд зазначає, що позивач просив стягнути розмір заборгованості в доларах США, окрім пені, вказуючи еквівалент боргу в гривні, виходячи з курсу НБУ станом на 21.04.2016 року, а тому суд враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України (в межах позовних вимог), розраховує суму штрафу саме по вказаному курсу, оскільки розрахунок штрафу по курсу станом на час розгляду (офіційний курс гривні 26,88 грн. за 1 Долар США) обумовить суд вихід за межі позовних вимог, що згідно норм ЦПК України є недопустимим. Враховуючи наведене суд частково не погоджується з розрахунком заборгованості відповідача, наданої позивачем, та визначає розмір заборгованість по договору, яка складається з наступного: - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена, 119 506,92 дол. США; - заборгованість по сплаті відсотків, у тому числі прострочені, 127 344,65 дол. США; - штраф за порушення умов кредитного договору 307\~355,29 грн.; - пеня за прострочення сплати кредиту 1\~671 027,98 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Даний правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом України, зокрема, але не обмежуючись у своїй Постанові від 06 вересня 2017 року (справа № 6-623цс17). Як вбачається зі змісту договору поруки в ньому (в розумінні закону) не встановлено строк протягом якого кредитор може предявити вимогу до поручителя, а тому вступає в дію загальне правило, що визначено ч. 4 ст. 559 ЦК України, згідно якого порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Враховуючи те, що позивачем на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України поручителю [PERSON] направлялась претензія про дострокове погашення усієї кредитної заборгованості від 26.02.2009 року, яка згідно вимог п.п. 2.2, 2.4. договору поруки вважається йому належним чином вручена (оскільки направлена поручителю рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 33 т. І)), та яка залишились без виконання, а позов до суду предявлений лише 04.10.2010 року, тобто з порушенням встановленого шестимісячного строку, суд вважає, що порука [PERSON] перед банком є припиненою. За вказаних обставин позовні вимоги до [PERSON] задоволенню не підлягають. Встановивши наведені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та наявність підстав для стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі, визначеному судом, лише із позичальника [PERSON] При подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір (державне мито та витрати на ІТЗ) в розмірі 1\~820 грн. (т. І а.с.1-2). Згідно п.10 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року за подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті; згідно п.18 постанови у разі якщо позивач на підставі\~частини другої\~статті 31 ЦПК збільшив розмір позовних вимог, заявив нові вимоги або до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, у зв'язку з чим збільшилась ціна позову, він відповідно до\~абзацу другого\~частини другої статті 6 Закону № 3674-VI,\~частини третьої\~статті 80 ЦПК повинен сплатити до звернення до суду з відповідною заявою несплачену суму судового збору, розмір якого має відповідати ставкам, встановленим пунктом 1\~частини другої\~статті 4 Закону № 3674-VI. Згідно ч.2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. При вирахуванні недоплаченого судового збору суд зважає на те, що первинна ціна позову в справі становила 1\~199\~444,79 грн., сума збільшених позовних вимог (ціна позову) на 21.04.2016 року в гривневому еквіваленті (1 долар США 25,41 гривень) становила 8\~250\~881,66 гривень (119\~506,92 дол.США*25,41 +127\~344,65 дол. США*25,41+307\~355,29 грн. + 1\~671 027,98 грн.). Тобто, ціну позову позивачем було збільшено на 7\~051\~436,87 гривень. Згідно Закону України «Про судовий збір» станом на дату збільшення позовних вимог при поданні до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру має бути сплачено судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Враховуючи викладене сума недоплаченого судового збору станом на 21.04.2016 року складала 105\~771,55 гривень. При поданні до суду заяви про збільшення позовних вимог позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". У відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що частковість задоволення позову не стосується розміру заборгованості суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню в повному розмірі. Тому,згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, в розмірі 1 820 грн., на користь держави судовий збір в розмірі 105\~771,55 гривень.

Outcome: partial