Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася фізична особа-підприємець [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення плати за проживання. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що тим, що він є власником гуртожитку № 1 по [ADDRESS] , статус будівлі- гуртожиток для тимчасового проживання осіб. У кімнатах [ADDRESS] та [ADDRESS] гуртожитку зареєстровані та проживають 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що ним розроблений та затверджений типовий договір найму приміщень, визначена плата за проживання, порядок оплати комунальних прослуг, який був запропонований відповідачам, проте договір найму житлових приміщень з відповідачами не укладений з вини самих відповідачів. Незважаючи на це, відповідачі проживають в гуртожитку та користуються комунальними послугами. Починаючи з 2012 року на адресу відповідача- [PERSON] були направлені листи - повідомлення про необхідність погашення заборгованості за проживання та комунальні послуги, проте всі проопозиції, вимоги, договори залишені поза увагою, до сьогоднішнього дня за комунальні послуги не сплачено, договір найму приміщень не укладений. За період з 1 грудня 2019 року по 31 січня 2020 року борг у відповідачів перед позивачем за користування кімнатами у гуртожитку складає 10 000, 0 грн. Зважаючи на викладене вище, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на свою користь за користування приміщеннями у гуртожитку за період 1 грудня 2019 року по 31 січня 2020 року суму боргу у розмірі 10 000, 0 грн, а також судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, направленим до суду листом просив розглядати справу у свою відсутність. Відповідачі, їхній представник в судове засідання не з`явилися, направленим до суду листом представник відповідачів просив розглядати справу у свою відсутність. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником гуртожитку № 1 по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ід 04.10.1999 року № 2.224.017 0000 000 164. До набуття позивачем гуртожитку у власність, останній належав ВАТ «Металургмаш» для тимчасового проживання одиноких осіб, які перебувли з підприємством у трудових відносинах, призначення гуртожитку - тимчасове проживання. [PERSON] в свій час перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Металургмаш» та як працівник підприємства заселилася в гуртожиток на підставі ордеру на житло . На час укладення договору купівлі-продажу гуртожитку, в кімнатах [ADDRESS] та [ADDRESS] жилою площею 19, 3 кв.м та 22 кв.м на 1 поверсі гуртожитку мешкали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] В 2016 році [PERSON] зареєстрував на житлову площу гуртожитку малолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . Починаючи з часу набуття права власності до теперішнього часу позивач намагається укласти договір найму, однак відповідачі ухиляються від укладення договору, посилаючись на ст.170 Житлового Кодексу України, зазначаючи, що при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7 ст. 319 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Як роз`яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відтак, вказане в сукупності з положеннями ст.ст. 317, 319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов`язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому, достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Згідно п.1 розділу 3 Положення про гуртожиток, затвердженого власником гуртожитку [ADDRESS] 28 червня 2019 року, позивачем по справі., плата за проживання складає 2300,00 гривень за місяць до 31 липня 2019 року. З 01 серпня 2019 року плата за проживання у гуртожитку складає - 2500,00 гривень за місяць за кімнату. Комунальні платежі сплачуються окремо і не входять в плату за проживання. Наказом від 28 червня 2019 року з 01 серпня 2019 року встановлена ціну на проживання у одній кімнаті на місяць - 2500,00 грн. комунальні платежі сплачуються окремо і не входять в плату за проживання. Наказом від 12 лютого 2020 року з 01 квітня 2020 року встановлена ціну на проживання у одній кімнаті на місяць - 2700,00 грн. комунальні платежі сплачуються окремо і не входять в плату за проживання. Відповідно до п.2 розділу 3 вказаного Положення плата за проживання сплачується до 10 числа кожного поточного місяця в готівковій або безготівковій формі за наступний місяць та комунальні платежі до 5 числа поточного місяця за попередній. Відповідно до п.3 розділу 4 зазначених положень, комунальні послуги - світло (електрична енергія), теплова енергія, вода (холодна та гаряча), каналізація, вивіз сміття та ін.. мешканець сплачує послуги по окремо виставленим рахункам на підставі показників приладів та рахунків, виставлених комунальними підприємствами. За період з 1 грудня 2019 року по 31 січня року відповідачі заборгували: за грудень 2019 року - 5265, 36 грн, за січень 2020 року - 5 146, 45 грн. Оскільки відповідачі частково сплачували плату за проживання, заборгованість за вказаний період складає 10 000, 0 грн, яу позивач просить стягнути з відповідачів. Відповідно до Примірного Положення про користування гуртожитками, затвердженого Постановою КМУ від 20 червня 2018 р. № 498, користування жилими приміщеннями в гуртожитках, що перебувають у власності, у процесі реалізації прав та виконання обов`язків їх власників здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України, Законів України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та інших актів законодавства.. Відповідно до п.11 цього Положення Наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані:своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.15 цього Положення, Особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Таким чином, правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг). Оскільки гуртожиток, у якому зареєстровані та проживають відповідачі, не є об`єктом державної або комунальної власності, тому до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню положення статей 627, 638, 810, 812 ЦК України, положення Житлового кодексу Української РСР, а з 26.06.2018 року норми Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 р. № 498, яке поширює свою дію, згідно з ч. 1, на всі гуртожитки незалежно від форми власності та визначає порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них. Відповідно до ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Оскільки плата за проживання у гуртожитку, який не відноситься до державної або комунальної власності,на відміну від плати за житлово-комунальні послуги, відноситься до вільних цін, згідно з положеннями Закону України «Про ціни та ціноутворення», таким чином суб`єкт господарювання є самостійним у визначенні розміру та розрахунку (порядку розрахунку) плати за проживання у такому гуртожитку. За наявними у справі письмовими документами, встановлено, що Договір найму житлової площі у гуртожитку не був підписаний відповідачами, проте відповідачі жилою площею кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] гуртожитку користуються, а тому відсутність письмового договору найму жилого приміщення не є підставою для ухилення від оплати комунальних послуг та невиконання мешканцями гуртожитку своїх зобовязань . Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Нормами ст.ст.525, 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями статей 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому, згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для стягнення заборгованості по оплаті за користування приміщенням у гуртожитку в загальному розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частках судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 840,80, а саме 280,26 грн. з кожного.

Outcome: approved