Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики, а саме: 3 700,00 доларів США основного боргу, 666,00 доларів США - відсотків за позикою, 938,75 доларів США - 3% річних від простроченої суми, а всього 5 304, 75 доларів США та 2 040,00 євро- основного боргу, 367,20 євро - відсотків за позикою та 517,58 євро - 3% річних від простроченої суми, а всього 2 924, 78 євро, а також стягнути 20 000, 00 гривень заподіяної моральної шкоди, судові витрати та витрати на правову допомогу. Стислий виклад позиції сторін. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 30 квітня 2005 року відповідач [PERSON] позичив у нього за розпискою 1 000, 00євро. Розписку було написано відповідачем власноручно у його присутності. Термін повернення коштів у розписці не зазначено. 18 вересня 2010 року відповідач [PERSON] позичив у позивача за розпискою 4 000, 00 доларів США та 2 000, 00 євро. Розписку було написано відповідачем власноручно у його присутності, які зобов`язувався повернути при першій вимозі. На протязі періоду часу, що минув з 30 квітня 2005 року відповідач частково повернув йому кошти, однак станом на 20 серпня 2013 року його борг становив 3 700,00 доларі в США та 2 040,00 євро. 20 серпня 2013 року відповідач [PERSON] підтвердив те, що сума боргу за розпискою становить 3 700,00 доларів США та 2 040, 00 євро, написавши розписку власноручно у його присутності. Відповідач зобов`язувся повернути йому борг до травня 2014. Позивач неодноразово нагадував відповідачеві про необхідність повернути борг, однак відповідач ніяких дій для повернення грошей не вчиняв. З врахуванням вищенаведеного просить стягнути з відповідача борг у іноземній валюті - доларах США та євро, тобто у валюті , що була предметом договору позики, а саме 3 700 доларів США основного боргу, 666 доларів США відсотків за позикою за 9 місяців користування позикою та 938,75 долара США у вигляді 3% відсотків річних за період з 01 травня 2014 року по 01 липня 2021 рок, а також 2 040 євро основного боргу, 367,2 євро відсотків за 9 місяців користування позикою та 517,58 євро вигляді 3% відсотків річних за період з 01 травня 2014 року по 01 липня 2021 року. А також просить стягнути з відповідача на його користь 20 000 _гривень заподіяної мені моральної шкоди та сплачені ним витрати, пов`язані із наданням юридичної допомоги. Відповідач [PERSON] надіслав відзив в якому позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що дійсно отримував від [PERSON] 3700 доларів США та 2 040,00 євро. Просив позов Кунди задовольнити частково, а саме стягнути з нього на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 2 500,00 доларів США основного боргу, 666,00 доларів США - відсотків за позикою та 244,87 доларів США - 3% річних від простроченої суми, а всього 3 410,87 доларів США та 1 430,00 євро- основного боргу, 367,20 євро - відсотків за позикою та 139,00 євро - 3% річних від простроченої суми, а всього 1 936,20 євро. Врешті заявлених вимог просив відмовити покликаючись на те, що частину заборгованості ним було повернути [PERSON] , а стосовно нарахування 3 % річних повинно проводитися за період з 28.12.2013 по 28.12.2016. Окрім того, просить відмовити в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. повністю. /а.с.79-81/ Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Ціпивко І.І. від 01.12.2017 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду на 29.12.2017/а.с.12/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.12.2017 розгляд справи відкладено на 09.01.2018/а. с. 14/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 08.09.2020 прийнято справу до розгляду та призначено її до підготовчого засідання на 27.10.2020/а.с.30-31/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 27.10.2020 позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви/а. с. 36-38/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 08.12.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви/а. с. 43-44/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 13.04.2021 розгляд справи відкладено на 29.06.2021/а. с. 54/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.06.2021 підготовче засідання відкладено на 20.07.2021/а. с. 60/. 20.07.2021 підготовче засідання відкладено на 11.08.2021 у зв`язку із подачею заяви про уточнення і надання відповідачу терміну для надання відзиву на дану справу/а.с.70-72/ Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 26.10.2021 закрито підготовче провадження в справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 03.12.2021/а.с.91-92/. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Михайлюк Д.А. через канцелярію суду, подав заяву про проведення судового засідання у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частинами 1 та 4 статті 206 ЦПК встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03.12.2021, є дата складення повного тексту судового рішення - 08.12.2021. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини Відповідно до розписки від 30.04.2005 [PERSON] позичив у [PERSON] 1 000, 00 євро 30.04.2005 під 3% місячних. Проценти буде віддавати кожного місяця в розмірі 30,00 євро. Розписка підписана [PERSON] особисто. /а.с.6/ Також, відповідно до розписки від 18.09.2010 [PERSON] позичив у [PERSON] 4 000, 00 доларів США і 2 000,00 євро під 2% місячних. Гроші зобов`язувався повернути при першій вимозі. Розписка підписана [PERSON] особисто /а.с.7/ Відповідно до розписки від 20.08.2013 сторони по справі узгодили, що [PERSON] винен [PERSON] 3 700, 00 доларів США і 1576, 00 доларів США процентів, і 2 040, 00 євро і 735, 00 євро. [PERSON] зобов`язувався віддати гроші в травні 2014. Розписка датована 20.08.2013 та підписана [PERSON] /а.с.8/ Відповідачем умови договору позики не виконано, отримані у позику грошові кошти не повернуто. Строк користування позикою, встановлений договором, сплив в травні 2014. Дані обставини визнаються сторонами, а відтак на підставі ст. 206 ЦПК України не підлягають доказуванню. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України вказує про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16 досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, згідно якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками позичальнику. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України). У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, зробивши висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначене узгоджується з позицією викладено в Постанові Верховного суду від 20.09.2019 справа № 756/10993/15-ц. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 20.08.2013 [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] гроші до травня 2014 року у розмірі 3 700, 00 доларів США і 666,00 доларів США процентів, і 2 040, 00 євро і 367,20, 00 євро. Відтак, дана обставина на підставі ст. 206 ЦПК України не підлягають доказуванню. [PERSON] умови договору позики не виконав, оскільки отриманні у тимчасове користування кошти не повернув, а термін їх повернення сплив. Таким чином суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором у розмірі 3 700, 00 доларів США і 666, 00 доларів США - процентів, і 2 040, 00 євро і 367,20 євро - процентів. Суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача стосовно часткового погашення ним основної суми заборгованості, оскільки дана ксерокопія розрахунку /а.с.82/ не може бути належним та допустимим доказом часткового виконання боргових зобов`язань, у зв`язку з тим, що такий не містить відомостей стосовно осіб між яким здійснювався розрахунок та на виконання яких зобов`язань. Інших належних та допустимих доказів повернення грошових коштів відповідачем не надано. Щодо нарахування 3% річних від простроченої суми Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України). За змістом цієї норми закону нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами. Таким чином, позовна вимога в частині стягнення з відповідача 3 % річних підлягає до задоволення, оскільки станом на дату розгляду справи зобов`язання за договором позики є не виконаним. Перевіряючи відповідність наведеного позивачем розрахунку заборгованості, суд встановив наступне. Здійснюючи нарахування 3% річних з 01.06.2014 по 01.07.2021, позивач невірно зазначив, що кількість днів прострочення днів становить 2 616, тому що в наведеному позивачем розрахунку 3% річних останній починає нараховувати на заборгованість з травня 2014, в той час, як строк дії договору був до травня 2014, відтак 3% річних слід нараховувати з червня 2014. Отже, 3% річних за період часу з 01.06.2014 по 01.07.2021 на прострочену заборгованість у розмірі 4 366,00 доларів США становить 927,98 доларів США (01.06.2014 до 01.07.2021 - 4 366,00 доларів США грн. x 3 % x 2 588 (кількість днів у періоді) : 365 : 100). А також, 3% річних за період часу з 01.06.2014 по 01.07.2021 на прострочену заборгованість у розмірі 2 407,20 євро, становить 511,65 євро (01.06.2014 до 01.07.2021 - 4 366,00 доларів США грн. x 3 % x 2 588 (кількість днів у періоді) : 365 : 100). Суд не приймає доводи відповідача стосовно строку та розміру нарахування 3 % річних, зокрема, покликання на правову позицію викладену в постанові Верховного суду від 01.06.2021 справа № 910/9544/19, згідно якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (абз. 2 п. 8.26), а також твердження, що 3% річних підлягають нарахуванню за період з 28.12.2013 по 28.12.2016 виходячи з наступного. Строк дії договору позики закінчився у травні 2014, позивач із позовом про стягнення коштів за договором позики звернувся у грудні 2016, тобто у межах строку позовної давності. Надаючи свій розрахунок нарахування 3% річних відповідач просить нараховувати таку суму за період з 28.12.2013 по 28.12.2016, однак станом на 28.12.2013 строк дії договору не сплив. Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №375/998/15-ц роз`яснено, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи те, що договір позики передбачав сплату відсотків за користування коштами, а строк дії договору завершився 31.05.2014, нарахування окремо заборгованості за відсотками на прострочений борг згідно ставки 3% річних за ст. 625 ЦК України є безпідставним, адже сторони у договорі вже визначили відсоткову ставку, яка застосовуються. Нарахування відсотків у розмірі 3% річних за невиконання грошового зобов`язання згідно з ч.2 ст. 625 ЦК можливе лише після завершення строку договору, в даному випадку з 01.06.2014. Нарахування 3% річних здійснюється за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК України) та за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Відтак, з врахуванням того, що відповідачем станом на дату розгляду справи борг за договором позики не повернуто позовна вимога в частині стягнення 3% річних за період з 01.06.2014 по 01.07.2021 грунтується на вимогах закону та підлягає до задоволення. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку. Такі правові висновки зазначені у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2021 року у справі № 201/3997/18 ; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19); постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 . З врахуванням вищенаведеного, а також

Outcome: partial