Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [PERSON] по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] . З 2014 року [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . За весь час проживання в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] не приймали участі в оплаті комунальних платежів, систематично порушували правила співжиття. За власним бажанням [PERSON] з лютого 2016 року разом з [PERSON] та дитиною залишили помешкання. В липні 2017 року, через несприятливі умови проживання та безвідповідальне відношення до малолітньої дитини, позивач забрала онука до себе, жоден з батьків не заперечував проти цього. З липня 2017 року малолітній перебуває під наглядом позивача та знаходиться на її забезпеченні. В червні 2019 року позивачу стало відомо, що в лютому 2017 року громадянин Республіки Ірак [PERSON] встановив батьківство над дитиною. Відповідач [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків самоусунулась, із сином не спілкується, про його фізичний та духовний розвиток не дбає, не виражає бажання брати участь в утримання та вихованні свого сина, умисно нехтує батьківськими обов`язками. 06 грудня 2019 року [PERSON] дала добровільну згоду на позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] виїхав за межі України та в зворотному напрямку не повертався. Позивач зазначає, що останнього ніколи не бачила, допомоги дитині він не надає, участі в його житті та вихованні не приймає. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Також залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові та додатково пояснила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] та бабусею [PERSON] . З часу народження сина [PERSON] з дитиною та співмешканцем [PERSON] проживали з позивачем. За час спільного проживання, вказаний відповідач належного догляду за дитиною не здійснювала, наполягала на штучному годуванні сина. На початку 2016 року [PERSON] зі співмешканцем та дитиною залишили квартиру, деякий час проживали в бараку, після чого орендували квартиру по [ADDRESS] . Після того, як позивач відшукала доньку з дитиною, вона постійно відвідувала онука, привозила продукти харчування та одяг. Умови проживання в орендованому помешканні та догляд за дитиною були не належними, тому в липні 2017 року позивач забрала онука до себе, відповідач та її співмешканець проти цього не заперечували. Так, з липня 2017 року [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Позивач повністю доглядає за онуком, влаштувала дитину до дитячого садочку, в якому працює. З часу проживання онука з позивачем, вона відвідує інспектора Служби у справах дітей, співробітники служби проводили з відповідачем співбесіди щодо неналежного виконання батьківських обов`язків. Зазначила, що [PERSON] приходить до дитини дуже рідко, за 2020 рік відвідала сина п`ять разів. Відповідача [PERSON] влаштовує, щоб її позбавили батьківських прав, оскільки вона не бажає проживати з сином, опікуватися ним, не в змозі утримувати дитину, не працює. При цьому, позивач не перешкоджає побаченням доньки з дитиною. Крім того, [PERSON] за власним бажанням написала нотаріально посвідчену заяву, долучену до матеріалів справи, згідно якої не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. В червні 2019 року позивачеві від доньки стало відомо, що оскільки остання була записана як мати одиначка, донька за оплату погодилась, щоб батьком дитини було записано відповідача [PERSON] , громадянина Республіки Ірак, для того, щоб останній міг займатися в Україні бізнесом. Позивач дану особу ніколи не бачила, дитину вказаний відповідач також ніколи не бачив, з позивачем не зв`язувався. Зі слів [PERSON] позивачеві відомо, що донька бачила [PERSON] лише один раз в органах РАЦС при реєстрації батьківства. Також позивач зазначила, що [PERSON] декілька разів водила дитину до садочку. Позивач пояснила, що звернулась з даним позовом заради дитини, щоб онук жив у нормальних умовах, та заради безпеки дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, в розписці про отримання повістки зазначила, що просить розглядати справи без її участі, згідно нотаріально посвідченої заяви (а.с.124), відзиву на позовну заяву не подала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином - за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву, заяв чи клопотань до суду не подав. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації - Поліщук О. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без присутності представника служби та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи належним чином, заяв чи клопотань до суду не направив. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні нез`явившихся осіб. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За даними свідоцтва про народження, повторно виданого 14 лютого 2017 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , записана [PERSON] , громадянка України, батьком - [PERSON] , громадянин Республіки Ірак (а.с.66). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо внесення до актового запису змін, доповнень (актовий запис стосовно [PERSON] ), відомості про батька [PERSON] , [INFO] , внесено 14 лютого 2017 року на підставі заяви про визнання батьківства №54/16.6-52 від 14 лютого 2014 року (а.с.67). Позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.77). Згідно даних паспорту позивача [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.71-72). З відомостей, викладених у довідці КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» від 29 жовтня 2020 року та в акті від 28 жовтня 2020 року, вбачається що [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] з липня 2017 року (а.с. 107, 108). В 2016 та 2017 роках позивач зверталась до Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації із заявами щодо неналежного виконання відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , [INFO] , та згідно отриманих позивачем відповідей, у 2016 році [PERSON] до служби не з`явилась (а.с.63), а в 2017 році з вказаним відповідачем було проведено профілактичну бесіду, під час якої ознайомлено з обов`язками щодо виховання навчання та утримання дитини (а.с.64). В 2017 році позивач також зверталась з приводу невиконання [PERSON] батьківських обов`язків до органів поліції та отримала відповідне роз`яснення (а.с.65). Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 23 листопада 2017 року (справа №755/14251/17), відповідача [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КпАП України за ухилилася від виконання батьківських обов`язків, а саме за те, що вона самоусунулась від виконання обов`язків, щодо виховання свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, в 2018 році за заявою позивача органами поліції були проведені оперативно-розшукові заходи з метою встановлення місцезнаходження [PERSON] (а.с.61). При цьому 06 грудня 2019 року відповідач [PERSON] склала нотаріально посвідчену заяву, згідно якої вона відмовляється від утримання та виховання свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чимне заперечує та надає свою згоду на позбавлення її батьківських прав та обов`язків. В даній заяві також вказано, що вона просить слухати справу про позбавлення її батьківських прав за її відсутності (а.с.69). Відповідно до змісту психолого-педагогічних характеристик вихованця закладу дошкільної освіти №566 від 10 березня 2020 року та від 30 жовтня 2020 року, [PERSON] відвідує вказаний заклад з 01 вересня 2017 року, до дошкільного навчального закладу [PERSON] приходила влаштовувати бабуся - [PERSON] . Бабуся своєчасно приводить та забирає дитину, дотримується правил та умов перебування дитини в дошкільному навчальному закладі. Матір - [PERSON] , зі слів вихователів, бачили один раз за весь час перебування дитини в закладі дошкільної освіти. Батько - [PERSON] , зі слів вихователів, не з`являвся, за весь час перебування дитини у дошкільному навчальному закладі, жодного разу. Ніяким чином не приймав участі у перебуванні дитини в дошкільному закладі, а саме: жодного разу не приводив та не забирав дитину із садочка, не був присутнім на жодному святі за участю [PERSON] . Вихователі та керівництво дошкільного навчального закладу ніколи його не бачили та не знайомі з ним (а.с.76, 109). Згідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №16 від 09.09.2020) від 16 вересня 2020 року №103/7282/41/3, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що малолітній [PERSON] проживає з рідною бабусею [PERSON] з 2017 року, яка самостійно займається його вихованням та утриманням. Мати дитини, [PERSON] , з 2017 року з сином не проживає, вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, матеріально не допомагає, не працює, вживає алкоголь, веде аморальний спосіб життя. Батько дитини, [PERSON] , громадянин Республіки Ірак, від народження з сином не проживає. Відповідно до довідки, наданої Дніпровським управлінням поліції головного управління Національної поліції у м.Києві, виїхав за межі України, та в зворотному напрямку не повертався. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що вони ухилилися від виховання та утримання дитини. (а.с.95-96) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача з 1976 року, відповідача [PERSON] не знає. [PERSON] проживає з позивачем, яка весь час опікується онуком та доглядає за ним. Відповідача [PERSON] свідок бачила востаннє приблизно рік тому. Дитину [PERSON] свідок бачить кожного дня, при цьому ніколи не бачила, щоб [PERSON] доглядала за дитиною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача вже тридцять років, відповідача [PERSON] бачила в останнє три роки тому, з відповідачем [PERSON] не знайома. Позивач проживає з онуком [PERSON] . Весь догляд за дитиною здійснює виключно позивач, водить до садочку, опікується онуком. Про батька дитини свідок не обізнана, ніколи його не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача зі свого народження. Онук позивача - [PERSON] та син свідка відвідують один дитячий садочок, товаришують. Свідок з позивачем тісно спілкується, ходять у гості одна до одної. Відповідача [PERSON] свідок в останнє бачила в минулому році поблизу будинку, без дитини, відповідача [PERSON] ніколи не бачила, про вказану особу свідку нічого не відомо. Згідно показань даного свідка, весь догляд за дитиною здійснює позивач, утримує онука, водить до дитячого садочка. Відповідач [PERSON] не приймає участі ані у вихованні сина ані у фінансовому забезпеченні дитини. Від [PERSON] свідок ніколи не чула розмов про маму. Предметом судового розгляду у цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно малолітньої дитини, матір`ю якої є [PERSON] та батьком якої записаний [PERSON] за заявою останнього про визнання батьківства. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). За правилами, визначеними статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Частинами другою та четвертою статті 155 СК України визначено, щобатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). В даному аспекті суд, з урахуванням положень ст.171 СК України та віку малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , вважає недоцільним вислуховування думки дитини в даній справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та показання свідків,

Outcome: approved