Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] у позові просила стягнути з відповідача 9064 грн.44 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 26.11.2015 року по 11.02.2016 року включно за 54 робочих днів, виходячи з середньоденного заробітку 167,86 грн. (а.с.1). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року з відповідача на її користь стягнуто 14497,44 грн., що включають у себе: індексацію заробітної плати, компенсацію втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків виплати заробітної плати, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, на виконання якого видано виконавчий лист, а 03.02.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Згідно інформації по її банківському рахунку, фактичний розрахунок відбувся 12.02.2016 року. Після ухвалення судового рішення відповідач, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, від виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До початку розгляду справи по суті представником позивача - адвокатом [PERSON] подано заяву, в якій він зазначив, що розмір позовних вимог позивача [PERSON] збільшує і просить стягнути з відповідача на її користь 14268 грн.10 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку відповідно до рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року за 85 робочих днів, вказавши кінцевим періодом, за який просить стягнути середній заробіток, 28.03.2016 року, але на відміну від зазначеної в позові дати фактичного розрахунку - 12.02.2016 року, вказав, що вищезазначене рішення суду в повному обсязі на час подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог не виконано, тобто, фактично не тільки збільшив розмір позовних вимог, а й змінив підставу позову в частині стягнення середнього заробітку за період з 12.02.2016 року по 28.03.2016 року, але при цьому не зазначив, чому саме він вважає не виконаним у повному обсязі рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року (а.с.27, 28). В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги у збільшеному розмірі підтримав та пояснив, що фактично відповідачем рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року виконано частково, оскільки ним перераховано борг по виконавчому провадженню на виконання вищезазначеного рішення суду в розмірі 11670 грн.44 коп., а не в повному обсязі, та що утримувати із стягнутої судовим рішенням суми податки та збори, тобто, зменшувати суму коштів, відповідач не мав підстав. 15.06.2016 року від представника позивача - адвоката [PERSON] надійшли заяви, у яких він зазначив, що розмір позовних вимог позивачки збільшує до 23836 грн.12 коп., розгляд справи просить продовжити за його відсутності (а.с.49-51) та письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідач не мав правових підстав проводити відрахування податку на доходи фізичних осіб та збори із стягнутої вищезазначеним судовим рішенням на користь позивачки суми 14497,44 грн., яка включає в себе: індексацію заробітної плати, компенсацію втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків виплати заробітної плати, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а крім того, єдиним підтвердженням повного виконання рішення суду може бути лише постанова державного виконавця про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Тому вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу компенсацію за період з 26.11.2015 року по 21.06.2016 року включно. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала \~та пояснила, що питання передбаченої ст.117 КЗпП \~відповідальності вирішено зазначеним позивачем судовим рішенням, після ухвалення якого наступає відповідальність за Законом України « Про виконавче провадження», а не за трудовим законодавством, та що фактично рішення \~Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року виконано в повному обсязі 08.02.2016 року - платіжним дорученням від 08.02.2016 року № 184 на рахунок державної виконавчої служби на виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року перераховано кошти в розмірі 11670грн.44 коп., а іншими двома дорученнями від імені позивача відповідно до вимог Податкового кодексу України утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав з тих підстав, що і представник [PERSON], та зазначив, що відповідачем правомірно проведено відрахування прибуткового податку та збору із стягнутої на користь позивача судовим рішенням суми та вказав, що датою розрахунку з позивачем вважає 09.02.2016 року - як у платіжному дорученні, а не 12.02.2016 року, коли відділ державної виконавчої служби перерахував кошти позивачу. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.\~ Рішенням \~\~Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року з відповідача -приватного акціонерного товариства «Ніжинський завод сільськогосподарського машинобудування» на користь позивача [PERSON] стягнуто: 281,41грн. індексації заробітної плати, 283,65 грн. компенсації втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків виплати заробітної плати, 13932,38 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2015 року по 25.11.2015 року за 83 робочих днів, а всього стягнуто 14497,44 грн. (справа № 7404768/15-ц). Зазначене рішення набрало законної сили 08.12.2015 року (копія рішення на а.с 43-46). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто, не підлягають доказуванню у даній справі факт непроведення розрахунку при звільненні позивача з роботи у відповідача з вини останнього. За змістом ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 даного Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Тому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача в частині необхідності застосування до вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні Закону України "Про виконавче провадження", оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13, яка відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, а саме у мотивувальній частині зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а в його резолютивній частині зазначив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Постановою державного виконавця ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції від 03.02.2016 року на виконання виконавчого листа № 2/740/1511/15, виданого 25.11.2015 року на виконання вищезазначеного рішення суду від 25.11.2015 року, відкрито виконавче провадження № 50006614 (копія на а.с.7). 09.02.2016 року платіжним дорученням від 08.02.2016 року № 184 відповідачем на рахунок відділу державної виконавчої служби Ніжинського МРУЮ в рахунок боргу по зазначеному виконавчому провадженню перераховано кошти в розмірі 11670грн.44 коп. (копія платіжного доручення на а.с.33), а іншими двома платіжними дорученнями №№ 183, 182 від 08.02.2016 року перераховано на рахунки Ніжинського УК м.Ніжина 11010100 та 11011000 податок з доходів фізичних осіб у розмірі 2609 грн.54 коп. та військовий збір у розмірі 217 грн.46 коп. відповідно. Загальна сума у платіжних дорученнях №№182,183,184 становить 14497грн.44 коп., що відповідає сумі коштів, стягнутій рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року з відповідача на користь позивачки. Оскільки з відмітки на платіжному дорученні від 08.02.2016 року № 184 вбачається, що останнє одержано банком 09.02.2016 року і 09.02.2016 року проведено, то саме цю дату, а не 08.02.2016 року, слід вважати датою, коли відповідачем були перераховані кошти відділу державної виконавчої служби Ніжинського МРУЮ в рахунок боргу по вище зазначеному виконавчому провадженню, проти чого не заперечував і представник відповідача [PERSON] Як видно з копії виписки по особовому рахунку позивачки на а.с. 5, на її рахунок відділом державної виконавчої служби Ніжинського МРУЮ кошти в сумі 11670грн.44 коп. були зараховані 12.02.2016 року. Позивач з позовом до суду звернулась 09.03.2016 року, що підтверджується реєстраційною відміткою про надходження позову до суду (а.с.2), тобто у встановлений строк. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 02.04.2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 27.05.2016 року, роз»яснено резолютивну частину рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року у справі № 740/4768/15ц, а саме, що сума, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивачки у розмірі 14497грн.44коп. визначена без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів. Як видно з мотивувальної частини ухвали Ніжинського міськрайонного суду, то суд посилався на роз»яснення, викладені в абзаці 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов»язком роботодавця та працівника (а.с.47). Апеляційний суд Чернігівської області, залишаючи без змін ухвалу Ніжинського міськрайонного суду від 02.04.2016 року, в мотивувальній частині ухвали від 27.05.2016 року також вказав, що виходячи з системного аналізу ст.ст. 180, 167 Податкового Кодексу України та частини 8 статті 65 Закону «Про виконавче провадження», яка передбачає, що у разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також інших обовязкових платежів і зборів із сум, що належать до виплати стягувачу, на необхідність справляння всіх податків і зборів, передбачених законом, з присуджених сум при виконанні рішення у випадку, коли судом сума стягнення визначена без утримання податків та інших обовязкових платежів. Зазначена ухвала набрала законної сили, а тому письмові пояснення представника позивача адвоката [PERSON] щодо відсутності у відповідача підстав для проведення відрахувань податку на доходи фізичних осіб та зборів із стягнутої вищезазначеним судовим рішенням на користь позивачки суми 14497 грн.44 коп. на увагу не заслуговують. \~Посилання представника позивача на відсутність постанови про закриття виконавчого провадження, як на доказ у підтвердження невиконання рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року у повному обсязі, суд також не може взяти до уваги, оскільки бездіяльність \~державного виконавця може бути оскаржена стороною виконавчого провадження у встановленому законом порядку. \~ З врахуванням вищезазначених судових рішень у справі № 740/4768/15ц та встановленого в судовому засіданні періоду виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року - 09.02.2016 року, період затримки розрахунку становить з 26.11.2015 року по 09.02.2016 року включно - 52 робочих днів (при п»ятиденному робочому тижні, без врахування двох вихідних днів та святкових, відповідно до календаря робочого часу на 2015 та 2016 роки, а саме: листопад 2015 року 3 р.д., грудень 2015 року - 23 р.д., січень 2016 року - 19 р.д., лютий 2016 року - 7 р.д.). Дії відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції по зарахуванню 12.02.2016 року на особовий рахунок позивачки отриманих 09.02.2016 року від відповідача коштів на виконання виконавчого провадження позивач вправі оскаржити, тому підстав для стягнення середнього заробітку за період після зарахування відповідачем коштів на рахунок ВДВС до часу їх зарахування на особовий рахунок позивачки, тобто, з 10.02.2016 року по 12.02.2016 року, суд підстав не знаходить, як і не знаходить підстав для стягнення середнього заробітку за подальший період, кінечну дату якого представником позивача визначено 21.06.2016 року. Як видно з мотивувальної частини рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25.11.2015 року у справі № 740/4768/15ц, розрахунок середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні [PERSON] проводився виходячи з її середньоденної заробітної плати у розмірі 167,86грн. Дана обставина, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, як встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, доказуванню не підлягає. З урахуванням наведеного вище суд вважає необхідним позовні вимоги позивача [PERSON] задовольнити частково, стягнувши з відповідача на її користь 8728 грн.72 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2015 року по 09.02.2016 року включно за 52 робочих днів, виходячи з середньоденної заробітної плати 167,86грн. (167,86 х 52). Розмір середнього заробітку за затримку розрахунку визначено без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов»язком роботодавця та працівника, про що містить роз»яснення абзац 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та що вбачається з системного аналізу ст.ст. 180, 167 Податкового Кодексу України. Згідно п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір \~\~позивачі за вимогами, що випливають з трудових правовідносин, звільняються від сплати \~\~судового збору, тому відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України \~\~судовий збір у розмірі \~\~551,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. \~

Outcome: partial