Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся АТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 05.05.2010 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №DOH0AN90946353, згідно умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 72780,33грн. на термін до 04.05.2015 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та платити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав і відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.| Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 25.08.2015 року має заборгованість - 196878,27 гри., яка складається з наступного: - 70146,35 гри, - заборгованість за кредитом; - 117118,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 9363,25 грн. - штраф (процентна складова). Виходячи з викладеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 196868,27 грн. та понесені позивачем судові витрати. Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] задоволені та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № DОН0АN90946353 від 05.05.2010 року в сумі 196878 (сто дев`яносто шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) гривень 27 копійок, суму судового збору в розмірі 2953 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят три) гривні 17 копійок, та суму витрат, пов`язаних з публікацією оголошення в пресі в розмірі 140 (сто сорок) гривень 00 копійок (а.с.35-36). Ухвалою суду від 11 січня 2021 року скасовано заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2015 року у справі №235/8286/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.65). Позивача було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, представник позивача в судове засідання не прибув. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з нього заборгованості за кредитно-заставним договором № DОН0АN90946353 від 05.05.2010 року на суму 196878,27 грн., з яких: -70146,35 грн. - заборгованість за кредитом; -117118,67 грн. - пеня; -250 грн. - штраф (фіксована частина); -9363,25 грн. - штраф (процентна складова). Під час укладення Договору відповідач передав у заставу в якості забезпечення зобов`язань належний йому автомобіль МАРLЕ SМА 7181 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] . За умовами Договору (п. 13.3.3) він надав банку повноваження вчиняти будь-які дії щодо звернення стягнення в позасудовому порядку, в тому числі від його імені укладати договір купівлі-продажу автомобіля іншій особі, знімати його з реєстрації, здійснювати перереєстрацію на іншу особу. Оскільки позивачем було допущено прострочення виконання кредиту, він не міг вчасно розраховуватись за кредитом, він передав вказаний автомобіль у володіння банку в рахунок погашення заборгованості. Під час цього його було повідомлено, що автомобіль буде продано банком самостійно іншій особі, за рахунок вказаних коштів кредит буде погашено та банк не буде мати претензій до відповідача. Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області, належний відповідачу автомобіль МАРLЕ SМА був перереєстрований 01.04.2014 року у ВРЕР №9 УДАІ м. Києва за довідкою-рахунком ВІА 392177 від 27.03.2014 року. Згідно відповіді з банку від 05.01.2021 року його автомобіль було реалізовано 07.04.2014 року в сумі 44000,00 грн. та кошти направлені на погашення заборгованості. Як вбачається з Розрахунку заборгованості, наданої позивачем, останній щомісячний платіж було здійснено відповідачем 22.09.2011 року в сумі 2185,39 грн. (проценти), 282,98 грн. (пеня), 627,21 грн. (комісія). Після цієї дати щомісячні платежі відсутні. Відповідно до п.17.8. Договору щомісячний платіж дорівнює 2185,90 грн. Відповідно до п.17.1.9. Договору погашення відбувається кожного місяця з 24 по 28 число. Відповідно до п. 17.1.5 датою погашення кредиту є 04.05.2015 року. При порушенні позичальником строків погашення заборгованості понад 30 днів щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що термін погашення кредиту вважається 31 день з моменту виникнення порушення. Згідно ч.1 ст.212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Відтак у п. 17.1.5. Договору сторони узгодили відкладальну обставину, тобто настання дострокового терміну повернення кредиту, який наступає у разі прострочення кредиту більше, ніж на 30 днів. Останній платіж відповідачем зроблений у вересні 2011 року, термін сплати наступного платежу - з 24 по 28 жовтня 2011 року. Щомісячного платежу у жовтня 2011 року зроблено не було. З 29 жовтня 2011 року заборгованість стала простроченою. Відповідно до умов договору (п.17.1.5) термін повернення кредиту в повному обсязі вважається таким, що настав на 31 день з моменту виникнення порушення, тобто 28 листопада 2011 року. Таким чином пунктом 17.1.5. Договору сторонами погоджено дострокову зміну терміну кредитування. 28 листопада 2011 року відповідач мав повернути кредит в повному обсязі Після цієї дати, тобто починаючи з 29 листопада 2011 року нарахування процентів, пені та інших видів платежів заборонено. Станом на 28 листопада 2011 року відповідач мав повернути повністю кредит (залишок тіла кредити, проценти нараховані до 28.11.2011 року несплачене тіло. Як неодноразово зазначав Верховний суд після закінчення строку дії кредитного договору нарахування процентів та неустойки безпідставне, правовідносини з зобов`язальних трансформуються в охоронні. Всупереч умовам Договору банк продовжував після 28 листопада 2011 року нараховувати проценти, пені та комісії. Так, згідно з розрахунком заборгованості, який надав позивач, станом на 29 листопада 2011 року залишок тіла кредита складав 59604,95 грн. (графа 3 Розрахунку заборгованості), «Загальний залишок пені за порушення строків розрахунків» (14 графа розрахунку) складав 440,37грн., «Загальний залишок заборгованості за процентами» (11 графа Розрахунку) 3340,75грн. Тобто з 29 листопада 2011 року у банка виникло право вимоги щодо повернення кредиту в повному обсязі, що складається з: залишку несплаченого тіла кредита 59604,96 грн., процентів 3340,75 грн., пені 440, 37 грн. А загалом 63386,08 грн. Банк звернувся до суду 17.09.2015 року, тобто з пропуском 3-річного строку позовної давності щодо тіла кредита та 1-річного строку щодо неустойки (пені та штрафів). Позивач безпідставно заявив вимоги про стягнення тіла кредита у розмірі 70146,35 грн., тому що, по-перше, залишок тіла станом на 29.11.2011 року був 59604,96 грн. (оскільки відповідач більше року сплачував кредит, в тому числі погашаючи, тіло кредита), окрім того на погашення заборгованості спрямовано 44000 грн. від продажу автомобіля МАРLЕ SМА, що був заставним майном за кредитом. Окрім цього, протягом травня 2010 року - вересня 2011 року відповідачем сплачувався щомісячний платіж, розмір якого визначається п.17.8. Договору. Однак банком протиправно частина коштів направлялась не на погашення кредиту, а зараховувалась як Комісія. Так, згідно наданого розрахунку заборгованості графа «Сплачено комісії» банк частково розподілив сплачені мною кошти на погашення комісії в загальній сумі 5138,78 грн. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника у вигляді комісії чи винагороди. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Тому стягнення комісії за такі дії протиправне. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відтак спрямування банком сплачених відповідачем коштів у розмірі 5138,78 грн. на погашення незаконно нарахованої комісії є протиправним. Вказані кошти мали бути зараховані на погашення тіла кредиту. Таким чином, станом на день подання банком позову залишок по тілу кредиту складав 10466,18 грн. (59604,96 грн. - 44000,00 грн. - 5138,78 грн.). Також банком безпідставно заявлено вимоги щодо пені у розмірі 117118,67 грн., оскільки розмір пені станом на 29.11.2011 рік складає 440,37 грн., нарахування пені з 29.11.2011 року за умовами договору безпідставне, оскільки договір припинив свою дію 28.11.2011 року, тому вимоги щодо їх стягнення не підлягають задоволенню. Окрім цього, банк нараховував відповідачу пеню та штрафи під час антитерористичної операції, тобто після 14 квітня 2014 року, що заборонено ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в ст. ст.2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, а зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Відповідач проживає в зоні проведення антитерористичної операції, тому нарахуванні неустойки по кредитному договору з 14 квітня 2014 року взагалі заборонено. Оскільки строк повернення кредиту настав достроково 28 листопада 2011 року, то банк мав право звернутись до суду з вимогами про стягнення кредиту протягом 3-х років з цієї дати, тобто до 28 листопада 2014 року. Натомість банк звернувся до суду 17.09.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення тіла кредиту, процентів та штрафів, у задоволенні позовних вимог відмовити. В судове засідання відповідач не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без його участі. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. 05 травня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитно-заставний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 72780,33грн., з процентною ставкою 20,04 річних, зі сплатою платежів з 24 по 28 число кожного місяця. Під час укладення зазначеного договору відповідач передав у заставу в якості забезпечення зобов`язань належний йому автомобіль МАРLЕ SМА 7181 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с.6-14). Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 25.08.2015 року має заборгованість - 196878,27 гри., яка складається з наступного: - 70146,35 гри, - заборгованість за кредитом; - 117118,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 9363,25 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4-5). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Щодо стягнення з відповідача нарахованих сум пені та штрафів, суд зазначає, що, відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] . Законом України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» накладений мораторій на виконання договірних зобов`язань та на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями. Так, статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань, зокрема за договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -УП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053». Місцем проживання відповідача є: [ADDRESS] відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між набранням чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Відповідно до ч.2 статті 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Проте, Указ про завершення проведення антитерористичної операції Президентом України не видавався, а тому і Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на теперішній час є чинним. В Указі Президента України від 30 квітня 2018 року №116/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях» не йдеться мова про завершення проведення антитерористичної операції. А рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях є засекреченим. Таким чином, з відповідача не підлягає стягненню заборгованість з нарахованої пені та штрафів. Вирішуючи питання щодо застосування правових наслідків спливу строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законодавством встановлена спеціальна позовна давність та відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік. Відповідно до ст.. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 17.1.5 кредитно-заставного договору № DОН0АN90946353 від 05.05.2010 року датою погашення кредиту є 04.05.2015 року. При порушенні позичальником строків погашення заборгованості понад 30 днів щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що термін погашення кредиту вважається 31 день з моменту виникнення порушення. Згідно ч.1 ст.212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Відтак у п. 17.1.5. Договору сторони узгодили відкладальну обставину, тобто настання дострокового терміну повернення кредиту, який наступає у разі прострочення кредиту більше, ніж на 30 днів. Останній платіж відповідачем зроблений у 22 вересня 2011 року, термін сплати наступного платежу - з 24 по 28 жовтня 2011 року, однак починаючи з жовтня 2011 року відповідач щомісячні платежі не здійснював. Таким чином, відповідно до умов договору (п.17.1.5) термін повернення кредиту в повному обсязі вважається таким, що настав на 31 день з моменту виникнення порушення, тобто 28 листопада 2011 року. АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] 17 вересня 2015 року. Таким чином право у позивача, враховуючи загальний строк позовної давності у три роки, на звернення до суду з вимогою стягнення заборгованості закінчилось в листопаді 2014 року. З урахування викладеного, суд дійшов до висновку, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявляє відповідач, що є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed