Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась [PERSON], посилаючись на те, що 08.10.1989 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано 25.07.2007 року. В період шлюбу впродовж 1990- 1996 років ними за спільні кошти було збудовано будинок № 50 А по вул. Комсомольська смт. Ставище, державна реєстрація якого здійснена на ім'я відповідача. Після розірвання шлюбу, за взаємною згодою з відповідачем вона переїхала проживати разом з їх двома дітьми до своїх батьків, а відповідач залишився проживати в даному будинку, спору щодо реалізації права спільної сумісної власності на будинок між ними не виникало. У звязку з погіршенням між ними на початку 2015 року стосунків, відповідач не впускає до будинку ні її, ні їх дітей, яких вона хотіла посилити в будинок, тим самим порушив її право спільної сумісної власності на дане майно. Позивач просить визнати житловий будинок № 50 А з надвірними спорудами по вул. Комсомольській в смт. Ставище Київської області спільною сумісною власністю її та відповідача, як подружжя, та в порядку поділу виділити їй (позивачу) та відповідачу, кожному, із спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину вказаного будинку, визнавши за кожним з них право власності на вказане майно. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, підтвердили обставини, на які посилається позивач в позовній заяві. Допитана в якості свідка представник позивача [PERSON] суду показала, що вона є дочкою сторін. Між батьками спору щодо реалізації права спільної сумісної власності на будинок до 2015 року не виникало. Лише в 2015 році після її одруження між сторонами виникли непорозуміння щодо подальшого користування спірним будинком. Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності представник позивача [PERSON] зазначив, що відповідач ніяким чином не порушував право власності позивача за 9 років з моменту розірвання шлюбу. Позивач до даного часу зареєстрована в спірному будинку. Протягом вказаного часу відповідач не здійснював спроб виписати позивача зі спірного будинку, не намагався продати чи в будь-який інший спосіб відчужувати будинок, тому права позивача володіти, користуватися та розпоряджатися спільним сумісним майном - не порушувалися з часу розірвання шлюбу, і позивачем не пропущено строк позовної давності. Також не відповідає дійсності твердження відповідача про належність йому спірного будинку на праві власності в порядку спадкування, оскільки відповідач в порядку спадкування набув право власності на ? частину іншого будинку по вул. Комсомольська в смт. Ставище за № 48, будівництво якого було закінчене в 1965 році. Відповідач в судове засідання не прибув, до суду подав письмові заперечення, справу просить розглядати у його відсутність (а. с. 136-137). Проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що спірний будинок, на який претендує позивачка належав його батькові [PERSON] (1\\2 частина) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.07.1985р. У відповідності з рішенням виконкому Ставищенської селищної ради №73 від 15.06.1996р., будинку була присвоєна адреса 50-А по вул. Комсомольська, в смт. Ставище. Після смерті батька [PERSON] будинок та всі прибудинкові споруди належать йому в порядку спадкування на праві особистої приватної власності чоловіка у відповідності з ч. 2 ст. 57 Сімейного кодексу України. Проте, спадщина до цього часу повністю не переоформлена. Його батько [PERSON] не надавав позивачці будь-якої згоди на участь в будівництві, ремонті, реконструкції спірного будинку і прибудинкових споруд. Будь-яких договорів на дольову участь в будівництві, ремонті, реконструкції спірного будинку з позивачкою не укладалось. Будь-які кошти на будівництво, реконструкцію, ремонт спірного будинку та надвірних споруд позивачкою не надавались. Також відповідач просить застосувати до вимог позивачки позовну давність в три роки, посилаючись на те, що з моменту розірвання шлюбу пройшло майже 9 років, і є достатньо підстав для застосування позовної давності до вимог позивачки та відмовити їй в задоволенні позову. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 08.10.1989 року по 25.07.2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтв про укладення шлюбу (а. с. 7) та про розірвання шлюбу (а. с. 8), вказана обставина не заперечується відповідачем (а. с. 136). В період шлюбу впродовж 1990- 1996 років ними було збудовано будинок № 50 А по вул. Комсомольська смт. Ставище, право власності на який було зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 25.08.1995р. виданого на підставі рішення виконавчого комітету народних депутатів № 104 від 16.08.1995р. та зареєстрованого в Білоцерківському БТІ в книзі № 16 за реєстровим №2094 25.08.1995р.. Вказані обставини підтверджуються: - копією свідоцтва про право власності на житловий будинок (а. с. 178), - листами-відповідями КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації від 17.09.2015 р. за № 1539 (а. с. 56), від 3 лютого 2016 р. за № 118 (а. с. 175-176); - копією акта введення в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому Ставищенської селищної ради від 16.08.1995 р. за № 804, згідно якого будівництво будинку № 50 по вул. Комсомольська в смт. Ставище було розпочате в березні 1990 р. і закінчено в липні 1995 року (п. 1 акта), житлова площа будинку 68,7 кв. м, загальна площа 97,6 м надвірні будівлі (сарай, погріб, загорожа) на час здачі будинку в експлуатацію були відсутні (п. п. 4, 7 акта) (а. с. 177), - копією рішення виконавчого комітету Ставищенської селищної ради №73 від 15.06.1996 р., яким новозбудованому будинку [PERSON] по вул. Комсомольська було присвоєно номер 50-А (а. с. 179). Отримання позивачкою самостійного доходу в час здійснення будівництва спірного будинку підтверджуються копією її трудової книжки (а. с. 12-17). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Вартість спірного житлового будинку в сумі 500000 грн. розрахована позивачем на підставі актуальних цінових пропозицій на ринку нерухомості в смт. Ставище (а. с. 31-33). Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить відповідачу на праві особистої приватної власності Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. При цьому в разі невчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та невнесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя"). Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Втім, відповідачем [PERSON] не доведено обставини, на які він посилається в своїх запереченнях та не надано беззаперечних даних на підтвердження наведеного, хоча за приписами ст.60 ЦПК України, це є його обов'язком. Твердження відповідача про належність йому спірного будинку (по вул. Комсомольська, 50А) на праві власності в порядку спадкування не знайшло в суді свого підтвердження, оскільки як встановлено в судовому засіданні позивач в порядку спадкування набув право власності на ? частину іншого будинку по вул. Комсомольська в смт. Ставище за № 48 житловою площею 45,1 кв. м, загальною площею 56,3 кв. м, будівництво якого було закінчене в 1965 році, що підтверджується копією рішення Ставищенського районного суду від 3 травня 2012 року (а. с. 169-170). Заперечуючи проти позову, відповідач посилається також на пропуск позивачкою строку позовної давності. Як слідує з матеріалів справи шлюб між сторонами розірваний 25.07. 2007 року (а. с. 8). З позовом про поділ спільного майна позивач звернулася до суду 31 серпня 2015 року (а. с. 2). За змістом ст. 68, ст. 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Чоловік і дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя - вони продовжують здійснювати це право (розпоряджатися майном) невизначений проміжок часу у порядку, встановленому ч.2 ст.68 СК України, ст.369, ст.370, ст.372 ЦК України, при цьому один із співвласників у будь-який час має право розпорядитися своєю власністю у порядку, встановленому законом, незалежно від факту порушення його права власності. Початок перебігу строку давності для вимоги про поділ майна пов'язується з фактом порушення права одного із співвласників. Пленум Верховного Суду України в п.19 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розяснив, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що с у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього чи обмежений у його здійсненні. Із показів допитаної в якості свідка представника позивача [PERSON] (дочки сторін) копії паспорту позивача (а. с. 6), копії свідоцтва про народження дочки сторін (а.с. 77), копії свідоцтва про її одруження (189) вбачається, що після розірвання шлюбу сторони по справі фактично погодили між собою порядок користування спірною садибою: відповідач залишився проживати в будинку, а позивач стала проживати в іншому місці, проте по даний час зареєстрована в спірному будинку. У подальшому (в 2015 р.) після одруження дочки сторін, позивач вирішила реалізувати своє право на розпорядження спільною власністю, маючи намір поселити дочку в належну їй частину будинку, проте, відповідач проти цього заперечив, після чого в цьому ж році позивач подала до суду позов про поділ майна. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження існування обставин, які б свідчили про порушення права власності позивача на спірну садибу (намагання продати майно без згоди іншого співвласника, перешкоджання у користуванні цим майном, тощо). Отже, доводи відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставними і необґрунтованими. З урахуванням викладеного, виходячи з визначених ст.70 СК України рівності часток кожного з подружжя та встановлених ст.71 СК України правил поділу спільного майна, суд приходить до висновку про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін та частки сторін у цьому майні рівними. Враховуючи, що позивач не надала суду доказів щодо наявності в спірній садибі крім житлового будинку надвірних споруд, позов підлягає частковому задоволенню, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності на ? частину спірного житлового будинку. Оскільки як зазначено вище, вартість спірного житлового будинку в сумі 500000 грн. розрахована позивачем на підставі актуальних цінових пропозицій на ринку нерухомості в смт. Ставище (а. с. 29, 31-33), а за позивачем визнається в порядку поділу майна право власності на ? його частину, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1827 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial