Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач 13.02.2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, по якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 14037,07 грн., а також судові витрати у розмірі 243,60 грн.. При цьому посилався на те, що відповідно до укладеного договору №ODXRRX11350124 від 31.05.2007 року [PERSON] 31.05.2007 року отримала кредит у розмірі 2 638, 90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, відповідачкою кредитні зобов'язання не виконувались належним чином, погашення боргу у строк не здійснювалось, у зв'язку з чим у неї виникла прострочена заборгованість, розмір якої станом на 31.01.2014 року складає 15 405, 20 грн.. Частина боргу була стягнута за судовим наказом від 03.08.2008 року у розмірі 2512, 75 грн., у зв'язку з чим за даним позовом банк просить стягнути на їх користь борг у розмірі 14 037, 07 грн.. Приморським районним судом м. Одеси 27.05.2014 року було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" до [PERSON] - "Про стягнення заборгованості" задоволено: стягнуто з [PERSON], [INFO] ( ІПН [NUMBER]) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № ODXRRX 11350124 від 31.05.2007 року у розмірі 14037, 07 грн.. Ухвалою суду від 10.04.2017 року заочне рішення Приморського районного суду від 27.05.2014 року по даній справі скасовано за заявою відповідачки і призначено справу до розгляду в загальному порядку. У судовому засіданні 21.09.2017 року представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 18.05.2017 року) позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що термін виконання кредитного зобов'язання був встановлений до 31.05.2008 року, проте відповідачка зобов'язання не виконала. Підтвердила, що дійсно 03.08.2008 року судом було видано судовий наказ про стягнення боргу з відповідачки , проте постановою державного виконавця від 15.05.2009 року судовий наказ їм було повернуто без виконання. Між тим, договір не припинився, тому нараховувались відсотки (3846,10 грн.), пеня (11309, 69 грн.) та комісія (249, 41 грн.), нараховані за останні три роки (з 31.01.2011 року по 31.01.2014 року). Від даної суми боргу ними було відраховано суму у розмірі 2512, 75 грн., сплачену відповідачкою за судовим наказом, і залишилась різниця 12 892, 45 грн.. При цьому, п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг за порушення позичальником зобов'язань було передбачено штраф - 500 грн. (фіксована частина) та штраф - 644, 62 грн. (процентна складова - 5% від суми позову). Вказувала, що п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), строк позовної давності був встановлено 5 років; останній платіж за кредитним договором (по відсоткам та тілу кредиту) було здійснено відповідачкою 30.03.2010 року. Вважає, що їх позовні вимоги є обґрунтованими, тому просила задовольнити. У судове засідання ні відповідачка, ні її представник - [PERSON] (діє на підставі від 14.03.2017 року) не з'явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили. До суду 24.05.2017 року були надані письмові заперечення (т.1, а.с.67-69), згідно яких представник відповідача зазначила, що дійсно відповідачка 31.05.2007 року отримала у кредит кошти у сумі 2638,90 грн.. Приморським районним судом м. Одеси 03.09.2008 року за судовим наказом було стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 2512, 07 грн.. Відповідно до постанови про зняття розшуку з майна від 15.03.2010 року державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС ОМУЮ, [PERSON], при примусовому виконанні судового наказу №2-н-7804/08 було встановлено що даний судовий наказ виконано у повному обсязі та борг погашено. З посиланням на ст. 599 ЦК України, представник відповідача вказував, що [PERSON] виконала перед банком свої кредитні зобов'язання ще у 2010 році. Також заявила до суду клопотання про застосування строків позовної давності. Зазначила про неправомірність вимог банку про стягнення пені, яка в 10-кратному розмірі більша від суми боргу за тілом кредиту. Вважає, що пеня у сумі 11 309, 69 грн. при сумі боргу за тілом кредиту - 1 648, 06 грн. не відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості, є непомірним тягарем для споживача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] має заборгованість перед банком, така інформація викладена лише в позовній заяві та є лише твердженнями представника ПАТ КБ «Приватбанк». Кредитний договір лише підтверджує факт укладання між сторонами кредитних зобов'язань, проте не доводить факт наявності у відповідачки заборгованості перед банком. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі. Суд за згодою представника позивача, з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача та її представника, сповіщених належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що як на підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору, позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» надана Заява позичальника № ODXRRX11350124 від 31.05.2007 року, за містом якої [PERSON] просила Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», надати їй строковий кредит у сумі 2638 грн. 90 коп. строком на 12 місяців, з 31.05.2007 року по 31.05.2008 року, з відсотковою ставкою 2,09 % на місяць, та висловила свою згоду з запропонованими «ПриватБанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами, які разом з вказаною заявою складають кредитно-заставний договір. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Пред'являючи даний позов, банк посилався на неналежне виконання позивальником своїх кредитних зобов'язань, у зв'язку з чим у неї виникла прострочена заборгованість. Згідно розрахунку банку, заборгованість відповідачки станом на 31.01.2014 року склала 15 405, 20 грн., з яких: -3 846, 10 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; -249, 41 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; -11 309, 69 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. При цьому, як встановлено судом та не заперечувалось представником банку у судовому засіданні, Приморським районним судом м. Одеси 03.08.2008 року було винесено судовий наказ (справа №2-н-7804/08), за яким стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором від 31.05.2007 року кошти, у тому числі: -1648, 06 грн. - заборгованість за кредитом; -579, 54 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; -213, 78 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; -71, 37 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; -судові витрати. За відрахуванням даних коштів. стягнутих за судовим наказом, банк просив стягнути з відповідачки на їх користь різницю у сумі 12 892, 45 грн.; а також штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг: штраф - 500 грн. (фіксована частина) та штраф - 644, 62 грн. (процентна складова - 5% від суми позову). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Звертаючись до суду з відповідними позовом до [PERSON]. банк посилався на п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), згідно якого строк позовної давності встановлено 5 років. Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно наданої суду Анкети-заяви, відповідачка погодилась, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Проте, згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з матеріалів справи, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), не містить підпису відповідача.(т.1, а.с.7-10зв). Окрім того, Банком не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також, що ці умови не змінювалися. Надані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Такі висновки ґрунтуються на правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в Постановах від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15, від 04.11.2015 року у справі №1926цс15, від 07.10.2015 року у справі №6-1295цс15, від 10.06.2015 року у справі № 6-698цс15, в яких зазначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За вимог ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що банком не доведено належним чином, що між банком та відповідачкою було досягнуто згоди щодо строків позовної давності тривалістю 5 років. На підставі викладеного, суд вважає, що у даних правовідносинах мають застосовуватись строки позовної давності, передбачені цивільним законодавством, тобто три роки (загальна позовна давність) та один рік (спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки). З наданої суду виписки за період з 31.07.2007 року по 18.07.2017 року, судом встановлено, що останній платіж за кредитом відповідачкою було здійснено 30.03.2010 року (за відсотками та тілом кредиту). Між тим з відповідним позовом банк звернувся до суду 13.02.2014 року, тобто пропустивши строки позовної давності. Також судом встановлено, що відповідачка у примусовому порядку виконали вимоги судового наказу №2-н-7804/08, виданого судом 19.12.2008 року, та нею у 2010 році було погашено перед банком борг за кредитним договором від 31.05.2007 року за тілом кредиту (1648, 06 грн.), відсотками (579, 54 грн.); комісією (213, 78 грн.) та пенею (71, 37 грн.). Зазначене підтверджується постановою державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС ОМУЮ [PERSON] від 15.03.2010 року, згідно якої у зв'язку з виконанням рішення суду (наказу 2-н-7804/08) було вирішено знято з розшук з майна відповідачки (т.1, а.с.44). Викладене представником банку належними та допустимими доказами не спростовано та погашення боргу за судовим наказом було визнано представником банку. Суд вбачає, що строк дії картки закінчився 31.05.2008 року. У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, виходячи з викладеного, згідно положень ст. 527, 545, 599 ЦК України, правовідносини між сторонами згідно кредитного договору №ODXRRX11350124 від 31.05.2007 року припинились. Таким чином, враховуючи, що строк дії картки закінчився 31.05.2008 року, відповідачка в 2010 році виконала кредитне зобов'язання щодо погашення заборгованості по даному кредитному договорі, а тому суд вважає, що вимога банку про стягнення заборгованості, яка нарахована відповідно до умов кредитного договору, не підлягає задоволенню. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Про застосування позовної давності представник відповідачки заявляла у письмових запереченнях на позов від 24.05.2017 року (т.1, а.с.68). Суд приймає до уваги клопотання представника відповідача та вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed