Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 20.04.2016р. знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON]до [PERSON] (третя особа - [PERSON].) про визнання права спільної сумісної власності на майно та грошові кошти, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину майна та грошових коштів. Позивачка двічі уточнила свої позовні вимоги, остаточною редакцією є вимоги від 29.11.2016р. (а.с. № 3-10 т. № 2), згідно яких позивачка просила суд: визнати спільною сумісною власність подружжя та поділити у рівних частинах (по ?) наступне майно 1. нежитлову будівлю, будівлю виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]; 2. квартиру [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м.; 3. квартиру [ADDRESS], загальною площею 91 кв.м., житловою площею 62,8 кв.м.; 4. всі грошові кошти, які були, є та будуть з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям, зокрема, але не виключно на наступних банківських рахунках: розрахунковий рахунок № [NUMBER]; розрахунковий рахунок № [NUMBER]; розрахунковий рахунок № [NUMBER]; розрахунковий рахунок № [NUMBER], які відкриті в ПАТ КБ «ПриватБанк», код МФО 305299; 5. всі грошові кошти на банківських рахунках в інших банківських (фінансових) установах, депозитні вклади за договорами банківського вкладу (депозиту), заробітні плати та всі інші можливі доходи подружжя; 6. всі товари, які були придбані для ведення підприємницької діяльності подружжя з ввезення та розповсюдження на території України посуду для туризму та кемпінгу компанії «ALOCS», в тому числі, які знаходяться в обігу та на складах; 7. всі грошові кошти від здавання спільного сумісного майна у тимчасове платне користування третім особам, (а саме, нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]; квартири [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м.), з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям. Ухвалою суду від 22.09.2016р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) до спільного розгляду прийнята зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] (а.с. № 133-140 т. № 1), якою він просив суд: 1. визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]; 2. визнати за [PERSON] право власності на ? квартири [ADDRESS]; 3. визнати право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельніковського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]); 4. визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельніковського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка за первісним позовом [PERSON] зазначила, що 14.02.2004р. між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] народження та [PERSON], [INFO]. народження. 01.08.2016р. рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області шлюб було розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано наступне майно: - нежитлова будівля, будівля виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. - квартира [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м. - квартира [ADDRESS], загальною площею 91 кв.м., житловою площею 62,8 кв.м. 1/2 частина вище перерахованого нерухомого майна згідно ч. 1 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає розділу у рівних частинах. Позивачка за первісним позовом [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на положення ст. 61 СК України, відповідно до якої об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, у тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, у зв'язку з чим, вважає, що грошові кошти, які обліковуються на всіх банківських рахунках Відповідача підлягають поділу у рівних частинах. Крім того, позивачка зазначає, що 2007 року подружжя мало сумісний бізнес з поставки на територію України посуду для туризму та кемпінгу компанії «ALOCS». Враховуючи положення ст. ст. 61, 63, 68 СК України, спільною сумісною власністю подружжя є все майно, в тому числі товари в обігу, які були придбані за спільні кошти для ведення підприємницької діяльності, що також підлягає розподілу між подружжям. [PERSON] 28.07.2014 року припинила свою підприємницьку діяльність у зв'язку із онкологічним захворюванням. Та, наразі продовжує лікування, потребує періодичного обстеження та вживання ліків протягом наступних 5 (п'яти) років. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Крім того, [PERSON] зазначає, що 01.03.2006р. між ФОП [PERSON], та Дніпропетровським Територіальним Управлінням ПрАТ «МТС Україна» було укладено договір оренди № VOL/03-06т покрівлі будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], для розміщення антенно-щоглової споруди. Враховуючи той факт, що дана нежитлова будівля є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже всі доходи отримані Відповідачем від здавання в оренду цього нерухомого майна є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже підлягає поділу в рівних частинах. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог за первісним позовом, та обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, [PERSON] зазначав, що [ADDRESS] була придбана за час шлюбних відносин, а саме 23.08.2005р., вартість якої складала 464 600 грн., що еквівалентно 92 000 доларів США по курсу НБУ на час підписання договору. При цьому, відповідач зазначав, що сума у розмірі 160 590 грн. була сплачена продавцю з власних коштів, які були ним отримані після продажу нежитлового приміщення № 111 по [ADDRESS]. Остаточний розрахунок за придбаний об'єкт нерухомого майна, за словами відповідача, було здійснено за рахунок кредитних коштів у розмірі 60 200 доларів США, які були ним отримані шляхом підписання кредитної угоди з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» № 58-МВ/05 від 23.08.2005р.. Також, [PERSON] зазначав про те, що [ADDRESS] купував для здійснення підприємницької діяльності. Також, у період шлюбу, а саме 28.09.2006р. була придбана квартира [ADDRESS]. Вартість квартири становила 613 000 грн.. Грошову суму у розмірі 130 000 грн. відповідач сплатив за рахунок грошових коштів, які залишилися від продажу приміщення [ADDRESS], при цьому зазначивши, що вартість продажу цього приміщення складала 250 000 грн. За твердженнями відповідача, для остаточного розрахунку за придбану [ADDRESS], між відповідачем та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України» було укладено кредитний договір № PCL-302/341/2006 від 28.09.2006р. на отримання кредиту у розмірі 95 000 доларів США, що на час укладення договору становило 479 750 грн. за курсом НБУ. Як стверджує відповідач, для дострокового виконання зобов'язань по кредитному договору він був змушений продати [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної власності за договором дарування від 20.12.2007р. Вартість [ADDRESS] на час укладення договору купівлі-продажу 15.03.2011р., складала 160 000грн. Таким чином, [PERSON] стверджуаав, що у придбання [ADDRESS] було ним внесено особистих коштів у сумі 290 000 грн., а отже, виходячи з вартості квартири, яка становила 613 000 грн., його частка становить ?. В обґрунтування своїх позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] стверджував, що земельній ділянці, кадастровий номер якої [NUMBER], було змінено її цільове призначення. Для підготовки відповідних документів, проектів, розпоряджень, для отримання дозволів у різноманітних інстанціях ними, як подружжям, була витрачена значна грошова сума із спільних коштів, у зв'язку з чим, її ринкова вартість значно зросла. Саме тому, зазначена земельна ділянка підлягає поділу в рівних частинах. Ухвалою суду від 06.02.2017р. було задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] та витребувані з банківських установ, податкової та митниці певні докази (а.с. № 89 т. № 2). 20.07.2016р. третя особа [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, який ухвалою від 26.07.2016р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом (а.с. № 106-109, 113 т. № 1). Ухвалою суду від 20.11.2017р. позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON]про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а.с. № 11 т. № 3). Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили. У зв'язку із залишенням без розгляду позовних вимог третьої особи про стягнення заборгованості за договором позики представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 20.11.2017р. відмовилась від розгляду клопотання про призначення комплексної судової техніко-криміналістичної та почеркознавчої експертизи (а.с. № 211-213 т. №1, а.с. № 8-9 т. № 3 - дія № 38-39 журналу). 12.09.2018р. від представника позивачки [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 09.11.2016р. - а.с. № 3 т. № 3) надійшла заява про завершення розгляду справи по суті та винесення рішення за відсутності сторін (представників сторін) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Представник відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 26.02.2016р. - а.с. № 118 т. № 1) в судове засідання по справі 12.09.2018р., не з'явилась, про дату засідання була повідомлена належним чином (а.с. № 60, 61-62 т. № 3 ). Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] на е/пошту суду 12.09.2018р. направив листа, з якого вбачається, що він просить долучити до матеріалів справи письмові докази, на які йшлось посилання у відповіді на його письмове опитування (а.с. № 33-35, 53-58, 61-62 т. № 3). Між тим, разом з цим листом такі документи направлені суду не були, а було зазначено, що їх надасть представник [PERSON] - [PERSON] Як зазначалось вище, цей представник в судове засідання 12.09.2018р. не з'явилась, про дату засідання [PERSON] була повідомлена належним чином (а.с. № 60 т. № 3), про причини неявки суду не повідомила. Представник позивачки за основним позовом та відповідачки за зустрічним позовом - [PERSON], яка наполягала на завершенні розгляду справи 12.09.2018р., своєю заявою долучила до матеріалів справи саме ті документи, про які йшла мова в листі [PERSON], який був адресований на е/пошту суду 12.09.2018р. (а.с. № 63-81 т. № 3) , та які його представник [PERSON] вручила їй особисто в суді 12.07.2018р., коли розгляд цивільної справи було знято та перенесено на 12.09.2018р. (а.с. № 59, 60 т. № 3). Третя особа за основним позовом - [PERSON] в судові засідання по справі неодноразово не з'являлась, ухвалою суду від 20.11.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - журнал - дія № 16 - а.с. № 8 т. № 3) було вирішено основний та зустрічний позови розглядати за відсутності третьої особи. В судовому засіданні 15.02.2018р. за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] (журнал - дія № 40 - а.с. № 9 т. № 3) була особисто допитана позивачка [PERSON] (а.с. № 23 т. № 3). Відповідно до положень ст.93 ЦПК України та клопотань представників обох сторін було здійснено письмове опитування [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 33-35, 38-40, 43-47, 53-58 т. № 3). З урахування заяви представника позивачки [PERSON] та неявки представника відповідача [PERSON] - [PERSON], неявки третьої особи [PERSON] на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд ухвалою від 12.09.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Завершуючи розгляд справи 12.09.2018р. за відсутності представника відповідача [PERSON] - [PERSON] та третьої особи [PERSON] судом також були враховано, що представники обох сторін дали особисті пояснення в ході розгляду справи 20.11.2017р., 15.02.2018р. була допитана позивачка [PERSON] Крім того, судом також були враховані положення ст. 121 ЦПК України щодо розумних строків розгляду цивільної справи, а також положення ст. 210 ЦПК України, згідно положення якої, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Як вбачається з матеріалів справи, цивільна справа знаходиться в провадженні суду з 20.04.2016р. (майже 2,5 роки). Суд вважає, що у цій справі слід винести рішення в порядку глави 6 розділу III ЦПК України, підстав для винесення по справі заочного рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України не має, оскільки з наданих в судовому засіданні 20.11.2017р. пояснень представника [PERSON] - [PERSON] (дія № 28 - а.с. № 8 т. № 3), письмової відповіді [PERSON] в порядку письмового опитування (а.с. № 53-58 т. № 3), вбачається, що відповідач за основним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнає лише частково (в частині розподілу [ADDRESS]), отже цій позиції судом буде надана оцінка поряд з оцінкою наявних у справі доказів. При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Підготовче засідання по цій справі не проводилось, оскільки станом на 15.12.2017р. розгляд справи по суті було розпочато 20.11.2017р. (журнал - дії № 26, 29, 32 - а.с. № 8-9 т. № 3). Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.02.2004р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції міста Дніпропетровська зроблено актовий запис № 35 Від шлюбу народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] народження та [PERSON], [INFO]. народження. 01.08.2016р. рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області шлюб було розірвано. У відповідності до п. 23 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Оскільки сторонами в судовому засіданні визнано факт придбання всіх об'єктів нерухомого майна в період шлюбу, тому дані обставини згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказування не підлягають. Судом встановлено, право власності на нежитлову будівлю, будівлю виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS] було зареєстроване 02.07.2005р.за реєстровим №11229051, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7662540 від 02.07.2005р. (а.с. № 179 т. № 1).; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128764518 від 23.06.2018р. (а.с. № 48-51 т. № 3); свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.№ 180 т. № 1). Право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м. було зареєстроване 22.09.2005р. за реєстровим № 11738713, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8421040 від 22.09.2005р. (а.с.№ 148 т. № 1).; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128764518 від 23.06.2018р. (а.с.№ 48-51 т.№ 3); договором купівлі-продажу від 23.08.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. зареєстровано в реєстрі за №1042 (а.с.№ 146-147 т. № 1). Право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 91 кв.м., житловою площею 62,8 кв.м. було зареєстроване 30.10.2006р. за реєстровим №15237961, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12327570 від 30.10.2006р. (а.с.№ 159 т. № 1); інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128764518 від 23.06.2018р. (а.с.№ 48-51 т. № 3); договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.09.2006р. посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б. зареєстровано в реєстрі за № 3476 (а.с.№ 153-156 т. № 1); витягом з Державного реєстру правочинів №2949608 від 28.09.2006р. (а.с.№157-158 т.№ 1). Зважаючи на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. 60 СК України), а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України), позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання права спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: - нежитлова будівля, будівля виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]; - квартира [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м.; - квартира [ADDRESS], загальною площею 91 кв.м., житловою площею 62,8 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 3ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до п. 22, 24 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21.12.2007р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч. 1 ст. 70 СК України), у зв'язку з чим, позовні вимоги [PERSON] в частині поділу спільного сумісного нерухомого майна в рівних частинах підлягає задоволенню. Враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо розподілу нерухомого майна, тому суд вважає необхідним розділити дане рухоме майно наступним чином: 1) Визнати право власності за [PERSON] (РНОКПП- [NUMBER]) на наступне майно: - ? частину нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]; - ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м.; - ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 91 кв.м., житловою площею 62,8 кв.м. 2) Визнати право власності за [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER]) на наступне майно: - ? частину нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]; - ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м.; - ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 91 кв.м., житловою площею 62,8 кв.м. Суд критично оцінює позицію відповідача [PERSON] щодо належності йому квартири [ADDRESS] на праві особистої приватної власності, з посиланням останнього на те, що дана квартира була придбана для здійснення підприємницької діяльності, у зв'язку з чим він діяв як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності, оскільки право власності на квартиру було зареєстровано 22.09.2005р., тобто в період шлюбу сторін, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8421040 від 22.09.2005р. (а.с.№ 148 т. № 1).; інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №128764518 від 23.06.2018р. (а.с.№ 48-51 т. № 3); договір купівлі-продажу від 23.08.2005р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Римською А.В. зареєстровано в реєстрі за №1042 (а.с.№ 146-147 т. № 1). Окрім того, надані відповідачем докази, а саме: копія кредитного договору № 58-МВ/05 від 23.08.2008р., укладеного між відповідачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копія Свідоцтва про сплату єдиного податку, лише підтверджують той факт, що відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності, який зареєстрований у законному порядку та є платником єдиного податку. Більш того, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], був укладений в період шлюбу, 23.08.2005р. [PERSON] як фізичною особою, а не як фізичною особою-підприємцем, на укладання якого [PERSON], як законна дружина, надавала свою згоду, яка є обов'язковою, та є свідченням того, що мало місце розпорядження грошовими коштами, які є спільним майном подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України). Окрім того, [PERSON] з 25.07.2005р. по 28.07.2014р. є також фізично особою-підприємцем, яка спільно зі своїм чоловіком займалася підприємницькою діяльністю. Оскільки доводи [PERSON] не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, тому його позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] його особистою приватною власністю задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] стосовно визнання за ним право власності на ? квартири [ADDRESS], вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 28.09.2006р. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б. за реєстровим № 3476 (а.с.№153-156 т. № 1), придбав квартиру [ADDRESS]. Право власності на квартиру було зареєстроване 30.10.2006р., тобто в період шлюбу сторін, про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.10.2006р., реєстраційний № 15237961 (а.с.№159 т. № 1). Судом встановлено, що вартість квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.09.2006р. становить 613 000 грн. За твердженнями відповідача - [PERSON] грошова сума у розмірі 130 000грн. була сплачена ним продавцю зазначеної квартири за рахунок залишку грошових коштів від продажу нежитлового приміщення № [ADDRESS], яке належало йому на праві особистої власності. В якості доказу відповідач надає копію договору купівлі-продажу від 02.07.2002р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гезь В.Н. (а.с.№ 149-150 т. № 1) та копію договору купівлі-продажу ? частини приміщення [ADDRESS] від 26.04.2005р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В.(а.с. № 151-152 т.№ 1). Однак, нежитлове приміщення № 111 по [ADDRESS] було продано 26.04.2005р. за 250 000грн. При цьому, як стверджує сам [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві, з цієї суми грошових коштів було частково сплачено вартість квартири [ADDRESS], а саме 160 590грн. У зв'язку з чим, залишок грошових коштів дорівнює 89 410грн., а отже відповідач не міг сплатити саме такий розмір грошових коштів, оскільки фактично залишитися 130 000грн. з продажу нежитлового приміщення № [ADDRESS] не може, оскільки наведені доводи суперечать математичним розрахункам. При цьому, відповідач не надає жодного доказу того, що саме такий розмір грошових коштів був залучений від продажу зазначеного приміщення, а отже є лише припущенням, яке згідно зі ст. 81 ЦПК України підлягає доказуванню. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували походження грошових коштів, за які було придбано [ADDRESS], а отже доводи відповідача - [PERSON] є лише припущеннями, які потребують доказуванню. Суд не приймає до уваги позицію відповідача [PERSON] щодо належності йому ? квартири [ADDRESS], з посиланням останнього на те, що для остаточного розрахунку з продавцем квартири [ADDRESS] між ним та АК банком «Райффайзенбанк України» було укладено кредитний договір № PCL-302/341/2006 на отримання кредиту в іноземні валюті у розмірі 95 000доларів США, що на час укладення договору становило 479 750грн., оскільки відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. А отже, грошові кошти отримані за кредитним договором є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони діяли за згодою один одного, у зв'язку з чим зобов'язання щодо його погашення виникає у обох з подружжів. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Квартира [ADDRESS] з моменту її купівлі і по сьогодні використовується для постійного проживання сім'ї [PERSON], що є підтвердженням того, що договір купівлі цієї квартири був укладений в інтересах сім'ї, а отже є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки доводи [PERSON] не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, тому його позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на ? [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] стосовно визнання права спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]) та визнання за ним право власності на ? частини цієї земельної ділянки, вони не підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що позивачка за первісним позовом - [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується копією Державного Акта на право власності на земельну ділянку № 9035290 (а.с.№ 67 т.№ 3), яке було видане на підставі Розпорядження голови Синельниківської райдержадміністрації № 741-р-09 від 04.12.2009р. (а.с. № 75 т. № 3) Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. В обґрунтування своїх позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що земельна ділянка підлягає поділу між подружжям, посилаючись на те, що було змінено її цільове призначення, у зв'язку з чим подружжям було витрачено значну суму грошових коштів, які були спільною сумісною власністю. При цьому, [PERSON] не зазначає, який саме конкретний розмір грошових коштів було витрачено на зміну цільового призначення земельної ділянки та не надав жодного доказу таких витрат, а отже враховуючи приписи ст.. 81 ЦПК України, такі доводи не є доказами по справі та не можуть братися до уваги, а є лише припущенням, яке підлягає доказуванню. Оскільки доводи [PERSON] не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, тому його позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]) та визнання за ним право власності на ? частини цієї земельної ділянки, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги позивачки за первісним позовом - [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власність подружжя та поділу у рівних частинах (по ?) всіх грошових коштів, які були, є та будуть з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям, зокрема, але не виключно на наступних банківських рахунках: розрахунковий рахунок № [NUMBER]; розрахунковий рахунок № [NUMBER]; розрахунковий рахунок № [NUMBER]; розрахунковий рахунок № [NUMBER], які відкриті в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», код МФО 305299, а також, всіх грошових коштів на банківських рахунках в інших банківських (фінансових) установах, депозитних вкладів за договорами банківського вкладу (депозиту), заробітної плати та всіх інших можливих доходів подружжя не підлягають задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] не було надано суду належних доказів того, що [PERSON] має всі вище зазначені банківські рахунки, що на них обліковувались грошові кошти в період шлюбних відносин, що вони є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки доводи [PERSON] не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, тому її позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] право власності на ? всіх грошових коштів, які були, є та будуть з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям на банківських рахунках, задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власність подружжя та поділу у рівних частинах (по ?) всіх товарів, які були придбані для ведення підприємницької діяльності подружжя з ввезення та розповсюдження на території України посуду для туризму та кемпінгу компанії «ALOCS», в тому числі, які знаходяться в обігу та на складах, також не підлягають задоволення, виходячи з наступного. [PERSON] не було надано доказів ввозу на територію України імпортного товару для туризму та кемпінгу компанії «ALOCS», не надано жодної митної декларації. Не підтверджено того факту, що на території України в магазинах або на складах є залишки імпортного товару. Отже, за недоведеністю обставин викладених в матеріалах справи, вимоги щодо визнання спільною сумісною власність подружжя та поділити у рівних частинах (по ?) всіх товарів, які були придбані для ведення підприємницької діяльності подружжя з ввезення та розповсюдження на території України посуду для туризму та кемпінгу компанії «ALOCS», не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу у рівних частинах (по ?) всіх грошових коштів від здавання спільного сумісного майна у тимчасове платне користування третім особам, (а саме, нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]; квартира [ADDRESS], загальною площею 91,6 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м.), з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. На підтвердження свої позовних вимог [PERSON] надала наступні документи: -копію акту прийому-здачі виконаних послуг з оренди від 31.05.2016р. до договору № VOL/03-06т від 01.03.2006р. укладеного між [PERSON], як орендодавцем з однієї сторони та Дніпропетровським територіальним Управлінням ПрАТ «МТС Україна» на суму 4258,84грн. (а.с.№ 231а т. № 2); -копію акту прийому-здачі виконаних послуг з оренди від 30.06.2016р. до договору № VOL/03-06т від 01.03.2006р. укладеного між [PERSON], як орендодавцем з однієї сторони та Дніпропетровським територіальним Управлінням ПрАТ «МТС Україна» на суму 4263,10грн. (а.с.№ 24 т.№ 2); -копію акту прийому-здачі виконаних послуг з оренди від 31.07.2016р. до договору № VOL/03-06т від 01.03.2006р. укладеного між [PERSON], як орендодавцем з однієї сторони та Дніпропетровським територіальним Управлінням ПрАТ «МТС Україна» на суму 4254,57грн. (а.с.№25 т. № 2). Судом встановлено, що 01.03.2006р. між Дніпропетровським територіальним Управлінням ПрАТ «МТС Україна» та [PERSON] було укладено Договір № VOL/03-06т, за яким [PERSON] надає послуги з надання в тимчасове платне користування частину покрівлі будівлі для розміщення антено-щоглового спорудження, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Надані [PERSON] копії актів прийому-здачі виконаних послуг з оренди підтверджують факт здавання покрівлі будівлі буд. № [ADDRESS] та отримання [PERSON] прибутку у загальному розмірі 12 776 грн. 51 коп. Однак, [PERSON] не надала доказів того, що отримані грошові кошти не були витрачені в інтересах сім'ї, оскільки отримані були у період шлюбних відносин. Саме тому, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власність подружжя та поділу у рівних частинах (по ?) всіх грошових коштів від здавання спільного сумісного майна у тимчасове платне користування третім особам, не підлягає задоволенню, за недоведеністю Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням часткового задоволення основного позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі (а.с. № 2 т. № 1 та а.с. № 39 т. № 2) пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 3 582грн.80коп. (6 890грн. + 275грн.60коп. : 2 = 3 582грн.80коп.). При цьому враховано, що задоволеною є ? частина позовних вимог [PERSON] (крім, вимог про розподіл грошових коштів в банківських установах, від смачи майна в оренду та для ведення підприємницької діяльності). Судові витрати, які були понесені [PERSON] при подачі зустрічного позову в сумі 6 890грн. та 276грн. (а.с. №132 , 210 т. № 1), відносяться на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: partial