Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач 31 липня 2015 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що між сторонами 04.12.2013 року було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539640 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника серії СР 000383 на суму 105000 доларів США, зі строком отримання (розміщення вкладу) 367 днів до 06.12.2014 року зі сплатою процентної ставки в розмірі 7,80 % річних. Платіжним доручення № 99528836 від 04.12.2013 року позивачем було внесено кошти на депозит в сумі 105000 доларів США, а відповідачем за актом приймання-передачі йому було передано Сертифікат. 31 січня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове погашення 04.02.2014 року Ощадного сертифікату зі сплатою коштів на поточний рахунок [NUMBER], відкритий у відповідача. Одночасно відповідач повідомив позивача, що грошові кошти в іноземній валюті, отримані від дострокового погашення ощадного (депозитного) сертифікату, підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу такої іноземної валюти на поточний рахунок позивача в національній валюті, відкритий у банку, кошти з якого можуть бути видані позивачу або перераховані за розпорядженням позивача на інший рахунок не раніше, ніж через пять робочих днів після їх зарахування. Відповідач запропонував підписати позивачу заяву установленої відповідачем форми про те, що позивач ознайомлений зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року №516 та змістом Постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 року №365. Отже, позивач з'ясував, що положення вказаних нормативних актів суперечить укладеним між сторонами Договором, і указані обставини були відомі відповідачеві, однак не доведені до його відома.Умовами Договору було передбачено, що погашення Сертифікатів (сплата номінальної вартості) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено. Посилаючись на указані обставини, та вважаючи, щоДоговір позивачем вчинено під впливом обману,оскільки відповідач навмисне приховав цю інформацію від позивача, маючи умисел на заволодіння валютними ресурсами, на те, що його права, як споживача за публічним договором були порушені, оскільки всупереч вимогам статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки при реалізації продукції була порушена свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення, обмежено його право будь-яким чином як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію,посилаючись на те, що оскільки процентні ставки за депозитами у валюті значно нижчі, ніж процентні ставки за депозитами у гривні, що на думку позивача свідчить, що відповідач зменшував свої витрати на виплату процентів та залучав валюту на вклади від населення, позивач просив суд визнати Договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539640 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника від 04 грудня 2013 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочиу, стягнувши з відповідача грошові кошти за ощадним сертифікатом на пред'явника серії СР 000383 в сумі 105000 доларів США. Позивач, будучи допитаний за його згодою як свідок, в обгрунтування позовних вимог пояснив, що власні грошові кошти та заощадження зберігає у валюті. У зв'язку з цим мав декілька депозитних вкладів у Харківському та Київському відділеннях Сбербанку Росії, строк дії яких закінчувався у 2014 року. Наприкінці 2013 року керуючі указаних відділень [PERSON] та [PERSON] почали пропонувати йому новий продукт з метою розміщення валютних вкладів - ощадний сертифікат, попереджали, що за діючими депозитними вкладами буде знижуватись відсоткова ставка. Позивач повідомив, що 04 грудня 2013 року він разом з його знайомим [PERSON], який надає йому поради у фінансових питаннях і якому він довіряє, та [PERSON], приїхали до Харківського відділення банку з метою обговорення умов переоформлення депозитних вкладів. Позивач зазначив, що його цікавило збереження його коштів у валюті і це для нього було принциповим, у зв'язку з цим він неодноразово ставив питання керуючому відділенням [PERSON] відносно умов повернення коштів за сертифікатом, який запевняв, що оскільки сертифікат валютний, то і повернення коштів буде у валюті. [PERSON] пояснив, що оскільки він повірив Банку, повідомлені йому умови були прийнятними, він дав згоду на укладення Договору. Спочатку йому Банком було достроково повернуто суму попереднього депозитного вкладу, за яким йому повернули вклад у валюті та відсотки. Після чого ним було підписано Договір, який було надіслано до Київського відділення для його підписання [PERSON], з яким він розмовляв лише телефоном. Крім того, позивач підписав відповідні доручення Банку про перерахування коштів за попередніми депозитами на придбання сертифікатів за новими укладеними Договорами банківського вкладу з видачею ощадного сертифікату. Позивач пояснив, що при укладенні спірних договорів він не був проінформований керуючими відділень Банку, клієнтом яких він був, [PERSON] та [PERSON] про те, що є чинною постанова Національного банку України, яка виключає можливість у разі пред'явлення Сертифікату для погашення отримати ним свої заощадження у валюті вкладу, тобто в доларах США, а передбачала, що у такому разі Банк зобов'язаний здійснити продаж його коштів на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на його поточний рахунок. Вважаючи, що представники Банку не роз'яснивши такі обмеження, увели його в оману, а тому він просив суд визнати договір недійсним та повернути сторони у первісний стан. Позивач зазначив, що він би не уклав Договір, якби йому було відомо, що він отримає при погашенні сертифікату гривневий еквівалент. Оскільки після укладення Договору в Україні відбулись відомі події, ситуація була непрогнозована, на початку 2014 року [PERSON] вирішив отримати свої вклади за Сертифікатами достроково. [PERSON] йому повідомив, що у валюті вкладу сертифікат погашений бути не може, оскільки є заборона НБУ, а тому він може отримати гроші у гривні або нічого не отримати. Позивач вимушений був погодитись на отримання грошових коштів у гривнях, так як йому дали зрозуміти, що в іншому разі він взагалі може їх не отримати. [PERSON] зазначив, що з огляду на ситуацію у країні він вимушено підписав відповідну заяву у січні 2014 року. У лютому 2014 року кошти у гривнях були перераховані на його рахунок та протягом лютого 2014 року він частинами отримував у Банку грошові кошти у гривнях готівкою, щоб потім на них придбати долари США. Представники позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтримали позов з підстав викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. У судовому засіданні пояснювали, що обман відповідача полягає у тому, що на момент укладення спірного Договору позивачу не було представниками відповідача повідомлено про зміст постанови НБУ № 365 від 16.09.2013 року, яка набула чинності до дня укладення 04 грудня 2013 року договору, що мало суттєве значення для формування волі позивача на укладення договору, і таким чином будучи необізнаним з тим, що сертифікат буде погашений з обов'язковим продажем валюти, позивач уклав договір з пороком волі. Представники позивача вважали, що відповідач, достроково, повернувши кошти у доларах США за попереднім депозитом, тим самим створив у позивача впевненість, що і за спірним договором йому буде повернуто кошти у валюті долар США, тобто воля позивача на їх думку формувалась на хибних уявленнях, що банк зможе виконати умови, викладені у договорі. Обставина неможливості повернення коштів позивачу у валюті вкладу в умовах дії постанови НБУ № 365 від 16.09.2013 року, яка на думку представників позивача, була прихована відповідачем на момент укладення спірного договору, мала ключове значення для позивача, що свідчить про істотність обману. Представники вважали, що Банк таким чином, бажав заволодіти валютними ресурсами для збільшення власних пасивів, обсяг яких за офційними даними НБУ протягом 2014 року зменшувався. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечили проти позову, просили відмовити у його задоволенні. При цьому посилались на те, що позивачем не доведено умислу відповідача та сам факт обману. Акт приймання-передачі від 04 грудня 2013 року, який є складовою частиною сіпрного договору передбачає, що позивач погоджується, що обслуговування та погашення сертифікату здійснюється з урахуванням правил, встановлених законодавством України та Умовами банківського обслуговування фізичних осіб, що діють на дату здійснення дій, пов'язаних з обслуговуванням та /або погашенням Сертифікату. Позивач був усно попереджений при укладенні договору про вимоги постанови Національного банку України № 365, що є правомірним, оскільки законодавством не установлено обов'язкової форми такого попередження. Крім того, указана постанова Національного банку України є публічним нормативним актом, відкритою для доступу. Представники відповідача вважали, що відповідачем не було порушено вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не був ніяким чином обмежений у праві одержати необхідну йому інформацію про відповідний продукт, а зворотнє позивачем не доведено. Надані позивачем докази щодо нібито вигоди Банку від укладення спірного догвору є припущеннями, які здійснено на необ'єктивних даних. Крім того, відповідач на вимогу позивача достроково погасити ощадний сертифікат був зобов'язаний виконати постанову Національного банку України № 365, при цьому Банком це було здійснено 04 лютого 2014 року за курсом 8.8, а тому позивач нічого не втратив, а навпаки отримав вигоду у порівнянні з оформленням сертифікату на пред'явника у гривні. Позивач прийняв виконання за спірним договором, отримавши готівкою гривневий еквівалент, яку зняв у лютому 2014 року зі свого поточного рахунку, з будь-якими письмовими претензіями до відповідача не звертався. Заслухавши позивача та його представників, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що 04 грудня 2013 року між позивачем та Публічним акціонерном товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником прав та обов'язків якого відповідно до змін до Статуту є відповідач - ПАТ "СБЕРБАНК", було укладено договори банківських вкладів (депозиту) № 3330/005/539640 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред'явника № СР 000383 (далі - Договір), за яким сума вкладу становила 105000 доларів США 00 центів, строк отримання вкладу 367 днів; процентна ставка за вкладом -7,80 процентів річних; дата вимоги вкладу - 06 грудня 2014 року (а.с.20,70-71). Відповідно до пункту 1.1 Договору Банк приймає від Вкладника грошові кошти, перераховані Вкладником з його поточного рахунку, відкритого в Банку, на рахунок Банку, та видає Вкладнику відповідний неемісійний цінний папір в документарні формі - ощадний (депозитний) сертифікат на пред'явника, і зобов'язується виплатити Вкладникові або особі, що придбала або якій було вручено Сертифікат на договірних умовах номінальну вартість Сертифікату (суму вкладу, яка зазначена на бланку такого Сертифікату) та нараховані проценти за Сертифікатом, на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором.Погашення Сертифікату (сплата номінальної вартості такого Сертифікату) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій Сертифікат було випущено (п.1.7 Договору).У разі пред'явлення Сертифікату для дострокового погашення Банк в строк, зазначений в заяві на дострокове погашення, при умові, що він (строк) складає не менше ніж два робочі дні від дня подання такої заяви, перераховує суму номінальної вартості Сертифіката та проценти за ним, які виплачуються в розмірі базової (мінімальної) процентної ставки за вкладом (депозитом) на вимогу для фізичних осіб, яка діє в Банку на день такої сплати, на поточний рахунок Пред'явника Сертифіката, відкритий в Банку (п.2.3 Договору).Крім того, у пункті 5.1 Договору визначено, що все інше, що не передбачено цим договором визначено в Умовах банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ», затверджених наказом Голови Правління Банку № 37 від 16 січня 2012 року, з усіма змінами та доповненнями, що відбулись протягом дії договору. Умови є невідємною частиною цього Договору і розміщуються на офіційному сайті Банку та/або інформаційних стендах, розташованих у доступних для Вкладника місцях в операційному та/або касовому залах Банку. На виконання Договору сторони склали акт прийому - передачі за яким відповідач передав, а позивач отримав ощадний сертифікат серії [NUMBER], який випущено 04.12.2013 року на суму 105000 доларів США і за змістом якого позивач погоджується, що обслуговування та погашення сертифікату здійснюється з урахуванням правил, встановлених законодавством України та Умовами банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ», що діють на дату здійснення дій, пов'язаних з обслуговуванням та /або погашенням Сертифікату (а.с.56). 31 січня 2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про дострокове погашення належного йому ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника серії [NUMBER]. У вказані заяві зазначено, що позивач ознайомлений зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Нацонального банку України від 03.12.2003 № 516 та змістом постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 № 365. Крім того, у заяві зазначено, що позивачу відомо про те,що грошові кошти у іноземній валюті, отримані від дострокового погашення сертифікату, підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу іноземної валюти на його поточний рахунок в національній валюті (а.с.10). За заявою позивача відповідачем 04 лютого 2014 року було достроково погашено Сертифікат серії [NUMBER] за спірним Договором, зокрема, було зараховано на рахунок позивача гривневий еквівалент суми вкладу за курсом гривні до долара США 8,8 загальною сумою 924000 грн. та 154,44 грн. відсотків (а.с.11,12, 76). Відповідач при достроковому погашенні сертифікату за спірним договором діяв відповідно до постанови Правління Національного банку України «Про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб в межах України» № 365, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України за № 1592/24124, якою передбачено, що надходження коштів в іноземній валюті в межах України на поточний рахунок в іноземній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента) здійснюється виключно шляхом переказу коштів в іноземній валюті з іншого власного рахунку або шляхом унесення готівки власником рахунку. Зарахування інших надходжень в іноземній валюті в межах України, передбачених законодавством України, на поточний рахунок в іноземній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента) не дозволяється. Уповноважений банк зобов'язаний здійснити продаж таких надходжень на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на поточний рахунок в національній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента). Ураховуючи, що кошти на рахунок позивача, який пред'явив ощадний (депозитний) сертифікат за спірним Договором, номінований в іноземній валюті до погашення, мали бути зараховані не з рахунку позивача, а з рахунку, який йому не належав, відповідач зобов'язаний був здійснити продаж таких надходжень на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на поточний рахунок в національній валюті. На підтвердження обставин уведення позивача в оману, зокрема не повідомлення відповідачем позивача при укладенні спірного Договору про обмеження, які запроваджені постановою Національного банку України № 365 від 16.09.2013 року, сторона позивача посилалась на пояснення свідків, що були присутні з позивачем при укладанні Договору. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що з позивачем перебуває у давніх дружніх стосунках. Свідок повідомив, що має вищу економічну освіту, весь час працював за фахом, а тому позивач іноді звертається до нього за порадами у фінансових питаннях. У грудні 2013 року він був запрошений [PERSON] до Харківського відділення ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», щоб перевірити документи та надати йому деякі поради при укладенні договорів депозиту. Позивач планував зняти кошти з діючого депозиту у доларах США і придбати ощадний сертифікат. Керуючий відділенням банку розповів позивачу про ощадний сертифікат, зазанчив, що якщо [PERSON] достроково знімить депозит, то кошти та відсотки за ним у доларах США будуть перераховані на його розрахунковий рахунок, а потім було запропоновано укласти нову угоду і придбати ощадний сертифікат, які за словами керуючого відділення передбачає вищі відсотки, а сума вклада буде повернута позивачу у валюті. У цей же день було придбано сертифікат за кошти, які позивач отримав у доларах США від дострокового припинення раніше укладеного договору депозиту. Свідок [PERSON] зазаначив, що умовою укладення позивачем нового депозитного договору з придбанням ощадного сертифікату була можливість повернення вкладу у валюті долар США, у відповідь на таке питання керуючий Харківським відділенням банку позивачу роз'яснив, що йому буде повернуто вклад у валюті, у якій його було придбано. У тексті договору, який перед його підписанням [PERSON] переглянув на прохання позивача, застережень про дострокове повернення вкладу у гривні не було передбачено. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що з позивачем знайомий більше десяти років, перебуває з ним у дружніх стосунках. Напочатку грудня 2013 року позивач звернувся до свідка з проханням відвезти його та [PERSON] до відділення банку у місті Харкові, де у нього була запланована зустріч з керуючим відділення з питання його депозитного договору. При укладанні договору був разом з позивачем [PERSON] у кабінеті керуючого відділення, документи не бачив, не є фахівцем у цих питаннях, має іншу освіту, не брав участь у розмові і процесі обговорення умов договору. Пам'ятає, що розмова йшла весь час про валютний вклад і повернення вкладу у валюті долар США. Керуючий відділення зазначав, що повернення коштів, у тому числі, при достроковому погашенні буде здійснюватись у доларах США, про гривні мова не йшла. Проте свідки сторони відповідача надали дещо інші свідчення щодо істотних обставин укладення спірного Договору. Зокрема, допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що на час укладення спірного Договору працював керуючим Київського відділення ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії». Наприкінці 2013 року була проведена акція, за умовами якої банк пропонував клієнтами, які мали діючі депозитні договори, розмістити власні кошти, придбавши ощадний сертифікат під тією ж відсоткою ставкою, яка була передбачена для класичних депозитів. Клієнт мав можливість достроково розірвати діючий депозитний договір і оформити сертифікат на рік під тією ж відсоткою ставкою, тобто тим самим продовживши депозитний вклад на тих же умовах, тобто зберігали клєнту відсоток, який враховуючи на той час ситуацію на ринку планували знизити. У телефонній розмові [PERSON] повідомив [PERSON] про умови цієї акції. Ініціатором укладення договору був позивач, який з метою його укладення звернувся до Харківського відділення банку, де йому було надано примірник договору на ознайомлення і відбувалось обговорення його умов. Свідок [PERSON], вказав, що брав участь у цьому процесі з власного робочого місця з Київського відділення через відеоконференцзв'язок, а у Харківському відділенні з позивачем був керуючий указаного відділення. [PERSON], як і будь-який клієнт банку, не був обмежений у часі на ознайомлення з текстом договору, та на прийняття рішення про його укладення. У позивача були питання щодо основних суттєвих умов договору, у тому числі з питання достроковгоо погашення сертифікату та порядку повернення вкладу та нарахування відсотків. [PERSON] зазначив, що при пропозиції цього банківського продукту, тобто ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника всі клієнти попереджались про важливий момент, який полягає в тому, що при достроковму погашенні валюта може бути продана, а клієнт може отримати еквівалент у гривні, а тому не радили клієнтам, у тому числі позивачу достроково погашати сертифікат. Після роз'яснення позивачу особливостей повернення коштів в іноземній валюті з обов'язковим її продажем при достроковому погашенні сертифікату, що передбачено постановою Національного банку України № 365, [PERSON] не відмовився від укладення договору. [PERSON] зазанчив, що указана постанова Національного банку України була прийнята тимчасово і вірогідність її скасування к моменту настання строку погашення сертифікату була високою. Допитаний як свідок [PERSON] суду показав, що працює керівником Харківського відділення № 1Дочірнього банку Сбербанку Росії, клієнтом якого був позивач, і який одночасно був і клієнтом Київського відділення цього банку і як заможний клієнт мав персональних менеджерів в указаних відділеннях, які попереджали позивача про відповідні зміни, нові продукти. Коли з'явився такий продукт як ощадний сертифікат у [PERSON] був чинним класичний депозитний договір, і його персональний менеджер неодноразово інформував, що з'явилась нова послуга і він може нею скористатись. У грудні 2013 року позивач особисто прийшов до [PERSON] у відділення, яким він керує з проханням переоформити діючі депозитні договори в ощадні сертифікати.Свідок зазначив, що роз'яснив [PERSON] переваги і недоліки ощадного сертифікату, попередивши, що при достроковому погашенні сертифікату клієнт отримує гривневий еквівалент, оскільки сума вкладу у валюті підлягатиме продажу по міжбанківському курсу на день продажу, оскільки це передбачено нормативним актами Національного банку України. [PERSON] зазначив, що у нього особисто не було зацікавленості в переукладенні [PERSON] договору депозитного вкладу на договор з видачею ощадного сертифікату, він йому лише роз'яснив всі нюанси цього продукту, у тому числі особливості установлені актами НБУ, а клієнт прийняв рішення добровільно, володіючи всією інофрмацією про продукт. При достроковому погашенні сертифікату у лютому 2014 року позивачу було забезпечено продажу валюти за найвигіднішим курсом і видано кошти у гривні. З будь-якими претензіями з питання погашення його сертифікату у гривневому еквіваленті [PERSON] до банку не звертався, і отримані кошти у гривні зняв з рахунку і не повертав. Ураховуючи, що свідчення свідків позивача суперечать показанням свідків сторони відповідача в частині обізнаності позивача на час укладення спірного договору про вимоги постанови Національного банку України № 365 від 16.09.2013 року, оскільки кожен свідок надавав свідчення на користь сторони на боці якої він свідчив, суд не має підстав надати перевагу одним свідченням над іншими, а тому оцінює їх критично і не бере до уваги як доказ обставин, що належать до предмету доказування у цій справі. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання договору банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539640 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника від 04.12.2013 року недійсним на підставі статті 230 ЦК України, тобто як такого, що укладений позивачем під впливом обману суд виходить з такого. Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного уведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При цьому на позивача у цій справі, який вважає себе особою, яка діяла під впливом обману, покладається тягар доказування сукупності таких обставин: 1) наявність умислу в діях відповідача; 2) істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману; 3) сам факт обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Установлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Відповідно до вимог статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статті 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши поданусторонами сукупність доказів, суд дійшов виновку, що всупереч вимогами статей 10, 60 ЦПК позивач не надав належних та допустимих докаів, які у сукупності давали б підстави для квалфікації недійсності спірного договору за статтею 230 ЦК України, оскільки не доведено умислу відповідача на уведення позивача в оману. Посилання позивача на бажання відповідача заволодіти його валютними ресурсами через укладення спірного Договору, обсяг яких у відповідача на його думку зменшувався, як на обставину, що вказує на умисел відповідача увести позивача в оману, є неспроможним припущеннями, які не підверджено жодним належним доказом, і крім того, варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Обставини дострокового погашення відповідачем ощадного сертифікату за спірним договором із застосуванням вимог постанови Національного банку України № 365 від 16.09.2013 року, самі по собі не можуть свідчити про наявність умислу відповідача на момент укладення спірного Договору 04 грудня 2013 року увести позивача в оману і не повертати після його укладення суму вкладу на умовах, визначених пунктом 1.7 Договору. Такі обставини є питаннями, пов'язаними з виконанням спірного Договору, а не його укладенням, а тому посилання позивача на них як на підставу позовних вимог, є необгрунтованим. На переконання суду не включення положень постанови Національного банку України №365 від 16.09.2013 року в умови спірного Договору не є доказом свідомого приховування відповідачем її змісту від позивача з метою заволодіння його валютними ресурсами, а також не є доказом порушення свободи формування волі позивача на укладення спірного договору. Указана постанова Національного банку України не є нормативним актом з обмеженим доступом чи нормативним актом локальної дії, навпаки вона є відкритим та загальнодоступним нормативним актом, зміст якої відповідач не зобов'язаний був довести до відома позивача обов'язково у письмовій формі. Укладаючи спірний договір, предметом якого були не національна, а іноземна валюта, позивач брав на себе свідомі ризики, які пов'язані із застосуванням державним регулятором в особі Національного банку України повноважень з валютного регулювання та валютного контролю, у тому числі пов'язаних із установленням порядку проведення обов'язкового продажу та розміру надходжень в іноземній валюті. Посилання позивача на наявність порушень його прав як споживача визначених статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема на порушення його свободи волевиявлення та/або висловленого ним волевиявлення при реалізації продукції, на порушення принципу рівності сторін договору, обмеження його права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію є непереконливими і не можуть бути підставою для визнання спірного Договору недійсним з підстав, визначених статтею 230 ЦК України. Позивач не довів, що його було обмежено у доступі до інформації про його права та обов'язки, не надав доказів, що був обмежений у часі на прийняття рішення про укладення спірного правочину, та ознайомлення з його умовами. Твердження сторони позивача про порушення принципу рівності сторін Спірного договору є необгрунтованим, оскільки указане порушення у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів» може мати місце, якщо є істотний дисбаланс у самих договірних відносинах, тобто у правах і обов'язках сторін, який враховуючи зміст Спірного договору відсутній у відносинах його сторін. Неспроможними суд вважає твердження позивача, що навмисне на його думку приховування відповідачем інформації про неможливість виконання зобов'язань за договором у валюті вкладу підтверджується тією обставиною, що процентні ставки за депозитами у валюті значно нижчі, ніж процентні ставки за депозитами у гривні, що на думку позивача вказує на те, що відповідач зменшував свої витрати на виплату процентів та залучав велику кількість валюти на вклади населення. Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що таке твердження по суті є припущеннями про мотиви поведінки відповідача, які не доведено доказами, не мають істотного значення у цій справі як зазначалось вище. Отже, ураховуючи викладене, суд наголошує на тому, що не знайшло свого підтвердження належним та допустими доказами факт формування волі позивача при укладенні спірного договору саме під впливом обману з боку відповідача і, що відповідач мав умисел на уведення позивача в оману, що свідчить про те, що позивачем не доведено сукупність трьох обставин (наявність умислу в діях відповідача; істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману; сам факт обману), яка необхідна для кваліфікації недійсності Спірного договору за статтею 230 ЦК України. Всі твердження позивача про умисел відповідача на уведення його в оману грунтуються на припущеннях. Тому вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог та перевіряючи зазначені позивачем підстави позову, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] у цій справі відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed