Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Мар'янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Позивач зазначила, що 03 квітня 2006 року між «СВТ-Світанок» і нею було укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 5 років, який зареєстровано 30 травня 2006 року. 04 березня 2009 року з ініціативи відповідача була підписана додаткова угода № 1 до договору оренди земельної ділянки, відповідно якій термін дії договору подовжувався до 10 років. Позивач вважає, що термін дії договору закінчився 03 квітня 2016 року. 02 вересня 2016 року відповідачеві направлено попередження про небажання продовжувати орендні відносини у зв'язку із закінченням терміну дії договору та заборону використання земельної ділянки, яке відповідачем було отримано 09 вересня 2016 року. Під час розгляду цивільної справи № 392/1241/16-ц відповідачем було надано примірник нового договору оренди № 1/16, який укладено начебто 15 серпня 2016 року, а зареєстрований 09 вересня 2016 року. Позивач вважає, що процедура здійснення права орендаря на укладання договору оренди землі на новий строк не дотримана, договір оренди № 1/16 від 15 серпня 2016 року вона не підписувала і не мала наміру продовжувати орендні відносини з орендарем ФГ «СВТ-Світанок», тому вважає його недійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала пред'явлений позов, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві і пояснила, що вона не володіє грамотою. Позивач підтвердила, що мала намір віддати свою земельну ділянку дітям, які самостійно обробляли землю, тому вона не підписувала договір оренди земельної ділянки з відповідачем. Позивач зазначила, що за минулий рік отримала орендну плату в сумі 6000 гривень, а в цьому році отримала дві тони пшениці. За ячмінь отримала гроші. Представник позивача підтримав пред'явлений позов, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві і пояснив, що позивач разом з чоловіком пред'явила позов про визнання недійсним пункту до договору додаткової угоди в частині строку дії договору оренди землі, а тому не могла підписати спірний договір. Крім того, позивач ніколи не навчалась у школі і не вміє читати і писати. Представник зазначив, що позивач і її чоловік нічого не знали про новий договір. Представник відповідача не визнав пред'явлений позов, посилаючись на те, що спірний договір власноручно підписала позивач. Свідок [PERSON] суду показав, що позивач доводиться йому матір'ю. 15 серпня 2016 року він був на роботі, у відрядженні в м. Миколаєві, перевозив зерно. Він фізично не міг привести матір до контори для підписання договору. На той час мотоцикл, який належить йому на праві власності, був технічно несправним. Свідок [PERSON] суду показала, що у ФГ «СВТ-Світанок» вона є відповідальною особою за укладення договорів оренди землі з пайовиками. [PERSON] 15 серпня 2016 року власноручно підписала договір оренди землі. Для підписання договору її привіз син, тому, що чоловік був в лікарні після операції. [PERSON] сказала, що погано пише. [PERSON] надала документи, ідентифікаційний код та копію паспорта. В той день [PERSON] отримувала орендну плату. Свідок зазначила, що прочитала умови договору в присутності [PERSON]. Свідок показала, що вона не знала про те, що [PERSON] надіслала фермерському господарству попередження про припинення дії договору оренди землі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали справи № 392/1241/16-ц, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За змістом статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,90 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Мар'янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (а.с. 4). 04 березня 2009 року від імені орендодавця власника земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] [PERSON] і орендаря фермерського господарства «СВТ - Світанок» укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди земельної ділянки. Відповідно до пунктів 1 і 2.1 додаткової угоди, предметом даної угоди є внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки № 134 від 30 травня 2006 року. Пункт 3.1 договору викладено в наступній редакції: «Договір укладається строком на 10 років, починаючи з моменту державної реєстрації договору». Вищезазначені обставини підтверджуються копією додаткової угоди (а.с. 5). 15 серпня 2016 року від імені орендодавця [PERSON] і орендаря ФГ «СВТ-Світанок» укладено договір оренди № 1/16, предметом якого є строкове платне користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Мар'янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Договір укладено на 10 років (а.с. 7-9). Реєстрація договору оренди землі № 1/16 від 15.08.2016 року проведена 09 вересня 2016 року (а.с. 10). Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди, позивач [PERSON] послалась на те, що вона не підписувала спірний договір оренди землі, не володіє грамотою і не мала намір продовжувати з відповідачем орендні відносини. На підтвердження вищезазначених обставин позивач надала до суду довідку Мар'янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області № 439 від 05.04.2017 року про те, що позивач постійно з дитинства по теперішній час проживає в [ADDRESS] та довідку Мар'янівської загальноосвітньої школи І-ІІІ про те, що громадянка [PERSON] не навчалась в Мар'янівській загальноосвітній школі Маловисківського району Кіровоградської області. Крім того, за клопотанням позивача у судовому засіданні допитано свідка [PERSON], з показань якого вбачається, що позивач [PERSON] за станом здоров'я самостійно не могла прибути до відповідача і підписати спірний договір. Свідок [PERSON], яка допитана за клопотання представника відповідача, підтвердила факт власноручного підписання позивачем спірного договору. Між тим, відповідно до вимог частини 4 статті 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (статті 10, 60 ЦПК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним, при цьому правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229 - 235 ЦК України. Згідно з вимогами статті 204, частини 1 статті 215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач, посилаючись на те, що вона не підписувала спірний договір оренди землі № 1/16 від 15 серпня 2016 року, зобов'язана довести, що підпис в договорі оренди їй не належить. При цьому, частиною 2 статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду у таких справах не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Дане положення закону роз'яснено і в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Перевірка належності підпису особі не може підтверджуватись будь-якими засобами доказування, а встановлення зазначеної обставини потребує спеціальних знань. Статтею 143 ЦПК України визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1 та 3 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доводи позивача про те, що вона не підписувала оспорюваний договір оренди землі, не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами. Позивач і її представник не заявляли у судовому засіданні клопотань про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Показання свідка [PERSON] у судовому засіданні і довідки, про те, що позивач з дитинства до теперішнього часу проживає в [ADDRESS] та не навчалась в Мар'янівській школі - не можуть спростовувати підпис орендодавця в спірному договорі оренди землі, враховуючи, що в матеріалах справи наявні документи, які підписані від імені позивача [PERSON], а саме довіреності та інші документи, які підписані від імені позивача без посилання на довіреності (а.с. 3, 5, 6, 20, 23, 29, 35-36, 40-41, 46, справа № 392/1241/16-ц - а.с. 3, 9-10, 26, 31, 43, 46, 49, 50, 81, 104, 124 ). Таким чином, для задоволення пред'явленого позову суд не має законних підстав. Судові витрати слід віднести за рахунок позивача, на виконання вимог частини 1 статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed