Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась з позовом до відповідача - [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.06.1967 р. по 26.03.1998 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого придбали кооперативну квартиру. З моменту вступу відповідач до членів житлового кооперативу до моменту припинення шлюбу зі спільних коштів подружжя було сплачено повну вартість квартири. Однак, право власності на спірну квартиру було оформлено лише на відповідача, що і змусило позивачку звернутись до суду для визнання за нею права власності на ? частини квартири [ADDRESS], як спільного майна подружжя. У судовому засіданні позивач пояснила, що спір з її колишнім чоловіком наявний з іншого приводу, - вона наполягає на тому, щоб він оформив договір дарування цієї квартири на доньок, а він оформив заповіт, який в будь-який час може змінити. Весь цей час з моменту розірвання шлюбу вона сподівалася вирішити це питання у позасудовому порядку, це і стало підставою звернення до суду лише в кінці 2014 року. З вищенаведених підстав, позивач, підтримавши позов, просила його задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, про що подана письмова заява. У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що після розірвання шлюбу у сторін було дві квартири, одну з яких було передано у власність позивачки, а у квартирі, право власності на яку оформлене на відповідача, зареєстрована і проживає позивач, дві спільні доньки сторін та їх онуки фактично спору не існує. На вказану квартиру відповідачем складений заповіт на користь доньок, проте, позивач наполягає на укладенні відповідачем договору дарування. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Шлюб сторін розірвано 26 березня 1998 року, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 265. Свідоцтво про розірвання шлюбу позивач отримала 12.04.2007р. і з цього моменту у випадку наявного з її боку спору про поділ спільного майна подружжя вона мала звернутися до суду з відповідним позовом. Причини пропущення цього строку, зазначені позивачем у судовому засіданні, представник відповідача, вважає необґрунтованими і такими, що не мають підстав для визнання їх поважними, а оскільки позивач пропустила встановлений законом трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову з письмовою заявою сторони у справі, представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, проте, направив письмову заяву про розгляд справи у відсутність його представника і письмові пояснення, згідно яких членом ЖБК є [PERSON], який до 1993 року виплатив повністю пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в сумі 8095 крб. 78 коп., у 1998 році отримав довідку про повну сплату паєнакопичення, яка дала підстави для оформлення свідоцтва про право власності на квартиру, на даний час в квартирі зареєстровані і проживають [PERSON], [PERSON] - дочка, [PERSON] - дочка; [PERSON], [INFO] - онук, а крім того, без реєстрації також проживає онук [PERSON], [INFO] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 12.06.1967 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 26.03.1998 р. було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 265, отриманим позивачем [PERSON] 12.04.2007р. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 25.06.1998 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 25.06.1998 року на підставі наказу від 23.06.1998р. №327-с, - квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Згідно довідки форми-3 № 68, виданої ЖБК «Арсеналець» від 08.10.2014 року, - в квартирі [ADDRESS], власником якої є відповідач [PERSON] зареєстровані: позивач [PERSON] - як колишня дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - дочка; [PERSON], [INFO] - онук. На момент розірвання між сторонами шлюбу діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (КпШС України 1969р.). Відповідно до статті 29 вказаного Кодексу, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. У відповідності до ст. 72 СК України (який діє на час розгляду справи), позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Момент, з якого позивач могла дізнатися про порушення відповідачем її права на частку у спільній сумісній власності подружжя, є розірвання шлюбу і отримання позивачем свідоцтва про розірвання шлюбу. Натомість, з позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя позивач звернулася через 7, 6 років після розірвання шлюбу, пропустивши встановлений законом трирічний строк позовної давності Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Пояснення позивача щодо її сподівань вирішити питання оформлення її колишнім чоловіком договору дарування на користь їх спільних доньок і з цих підстав прийняття нею рішення не звертатися раніше до суду не може бути враховано судом, як доказ поважності пропущення позивачем строку позовної давності. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про відмову в позові з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, про який заявлено стороною у спорі.

Outcome: dismissed