Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.07.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в сумі 7813500 грн., які зобов`язався повернути до 01.02.2020 року. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем у момент передачі йому всієї суми позики 04.07.2019 року. Однак в зазначений строк відповідач кошти не повернув. В зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 7813500 грн Позивач в підготовче засідання не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність. Факт укладення договору позики підтверджує , позовні вимоги визнає. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 04 липня 2019 року, відповідно до якого відповідач взяв в борг у позивача 7813500 грн., що підтверджується розпискою відповідача, в якій останній зобов`язався повернути вищевказану суму до 01.02.2020 року. До теперішнього часу свої зобов`язання відповідач не виконав. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому, позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 2 ст.1047 ЦК України зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13, яка, згідно зі ст.417 ЦПК України, є обов`язковою для усіх судів України, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані. За таких обставин, суд вважає, що боргова розписка від 04.07.2019 року у розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі на підтвердження отримання відповідачем позики від позивача у розмірі 7813500,00 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи, що будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду відповідачем надано не було, відповідачем позов визнано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в повному обсязі. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом не було сплачено судовий збір, оскільки він є інвалідом ІІ групи, тому відповідно до п.9 ч.1 ст. ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено розміри ставок судового збору, зокрема, за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору, а відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, стягненню з відповідача на користь держави, з врахуванням ціни позову, яка становить 7813500,00 грн., підлягає 50 відсотків судового збору, який мав би сплатити позивач, що становить 5255,00 грн.

Outcome: approved