Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

згідно вимог позовної заяви позивач просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 13 травня 2013 року виконкомом Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області. В обгрунтування своїх вимог на час судового слідства покликається на те, що заповіт є нікчемним, так як складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, та особою, яка не мала на це права, а також при його посвідченні не дотримано загальних вимог, які необхідні для його чинності. Вважає, що підпис заповідача змінено, а також ставить під сумнів посвідчення заповіту в присутності заповідача, оскільки батько протягом 2013 року та безпосередньо на час складання заповіту отримував курс лікування наркотичними засобами, тому волевиявлення померлого не було вільним і не відповідало його волі. У судовому засіданні позивач підтримав позов повністю і по аналогічних мотивах. З його позицією погоджується його представник, яка вважає, що за загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.13, 5,6 ст.203 цього Кодексу. Відповідач позов не визнав, подавши письмове заперечення проти позову, оскільки вважає, що заповіт написаний батьком власноручно, відповідає його волі та волевиявленню, його дієздатність перевірена секретарем селищної ради при укладенні заповіту, на час його укладення батько не мав ніяких фізичних вад, які б цьому перешкоджали. Його позицію підтримують його представники, які показали, що заповіт складений у відповідності до закону та відповідав внутрішній волі заповідача. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених сторонами доказів, прийшов до таких висновків. За змістом ст.ст.10, 11, 60 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повина довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень. Як встановлено судом, 09 серпня 2013 року помер батько сторін, який 13 травня 2013 року склав заповіт на все своє майно на користь відповідача. Даний заповіт посвідчений секретарем Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області [PERSON] Даний факт вона підтвердила, будучи допитаною як свідок, вважає, що жодних порушень, які б стали підставою для визнання заповіту недійсним, нею не допущено. 26 років вона працює на вказаній посаді, в її обов»язки входить вчинення нотаріальних дій і даний заповіт без жодних застережень був внесений у спадковий реєстр. Як показала свідок [PERSON] мати сторін, воля чоловіка була направлена на передачу свого майна саме меншому сину [PERSON] відповідачу по справі, про що багатьом було відомо. Це підтвердили свідки [PERSON] - двоюрідний брат спадкодавця та [PERSON] дружина іншого його двоюрідного брата. Судом оглядався оригінал оспорюваного заповіту, алфавітна книга обліку заповітів Клеванської селищної ради, журнал нотаріальних дій за 2013 рік, реєстр для реєстрації нотаріальних дій виконкому Клеванської селищної ради, і встановлено, що оскаржуваний заповіт зареєстрований в реєстрі та книзі під номером, який зазначений у заповіті. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.4-8 своєї постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику у справах про визнанння правочинів недійсними", судам відповідно до ст.115 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (ст.1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Недійсним є заповіт: в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. У відповідності до вимог ст.1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами застосовуються положення ст.1247 ЦК України. Чинним законодавством України передбачена можливість запису заповіту нотаріусом власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів на прохання особи з її слів. У такому випадку, повині дотримані дві обов'язкові умови, а саме: заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем; заповіт має бути підписаний заповідачем (ч.2 ст.1248 ЦК України). У відповідності з ч.3 ст.203 ЦК Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Та обставина, що неможливо провести судову почеркознавчу експертизу та встановити, ким виконані підписи від імені спадкодавця в графі "підпис" на примірнику заповіту від його імені, не виявилось можливим, не може бути підставою для визнання цього заповіту недійсним, оскільки позивачем не представлено достатніх доказів, а судом вичерпані можливості у збиранні об'єктів для експертного дослідження підпису спадкодавця, крім тих, які були представлені для експертного дослідження. Суд погоджується із думкою сторони відповідача, що були дотриманні вимоги закону при складанні і посвідченні заповіту, оскільки заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; перед підписом заповідача зазначено про те, що заповіт ним зачитано, посвідчений уповноваженою на те особою, волевиявлення заповідача було вільним, а підстави на які вказував позивач не є істотними умовами для встановлення нікчемності заповіту. Не заперечуючи того факту, що складання заповіту без зазначенням перед підписом заповідача застереження про прочитання заповіту вголос є помилкою, суд вважає, що вона не свідчить про складання заповіту з порушенням письмової форми та правил посвідчення заповіту. Крім того, така помилка ніяк не впливає на форму або зміст заповіту та розуміння волі спадкодавця, а отже не є суттєвою підставою для визнання заповіту недійсним. Вказаний недолік заповіту викликаний помилкою посадової особи, яка посвідчувала заповіт, що нею визнано в судовому засіданні, і свідчить про порушення форми заповіту з її вини, але не спростовує волевиявлення заповідача на передачу належного йому майна після своєї смерті на користь свого сина. Приходячи до вказаного висновку, суд також приймає до уваги пояснення сторін та показання свідків, відповідно до яких відповідач проживав в одному будинку із заповідачем, піклувався про нього, надавав йому допомогу, у зв'язку з чим у батька виникло бажання заповідати саме відповідачу належну йому власність. Доводи позивача про те, що у 2006 році батько дав йому довіреність на представлення його інтересів щодо відчудження свого майна, не зумовлює недійсність заповіту, оскільки це не вплинуло на волевиявлення заповідача. Позивач в відповідності до ст.10, 11, 60 ЦПК України будь-яких доказів того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, не надав, а тому суд вказаний довод не приймає до уваги. Разом з тим жоден із свідків не підтвердив факту - відсутності волевиявлення спадкодавця на написання заповіту, чи вчинення на нього тиску. Тобто, в межах спірних правовідносин волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Також суд бере до уваги, що вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст.1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється Інструкцією. Названі в указаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним. Суд, вивчивши оскаржений заповіт, приходить до висновку , що він не в повній мірі відповідає вимогам Інструкції, але не складений з порушенням загальних правил, що дає суду ще раз зробити висновок, що волевиявлення заповідача під час його складання було вільним і відповідало його внутрішній волі щодо складення заповіта відносно свого майна на користь свого сина. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що заповіт складений письмово, у встановленому порядку посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та зареєстрований в реєстрі, тому дійшов висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що заповіт не відповідає вимогам закону та в силу цього є нікчемним, отже підстави для встановлення його недійсним відповідно до ст.1257 ЦК України відсутні. На підставі наведеного, ст.ст.203, 207, 1220, 1233, 1247-1248, 1251-1252 ЦК України,

Outcome: dismissed