Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

до суду надійшла позовна заява за підписом міського голови Григоренка В.Б., в якій вказане таке: на первинному обліку у службі у справах дітей Дружківської міської ради перебувають малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які мають статус дітей, позбавлених батьківського піклування (рішення виконкому Дружківської міської ради від 16.05.2018 № 200 та № 201). Матір`ю малолітніх є громадянка [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька у свідоцтвах про народження дітей записані відповідно до частини 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії від 19.04.2018 № 588, виданим комунальним лікувальним закладом «Центральна міська клінічна лікарня м. Дружківка», мати малолітніх [PERSON] страждає на захворювання, яке перешкоджає виконанню нею батьківських обов`язків. Вперше сім`я потрапила у поле зору служби у справах дітей на початку 2013 року, коли [PERSON] народила другу дитину. 25.01.2013 року до служби надійшла інформація від головного лікаря КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Дружківка», згідно з якою [INFO] [PERSON] народила хлопчика, з 15.01.2013 по 21.01.2013 жінка з новонародженою дитиною перебували на стаціонарному лікуванні у відділенні патології новонароджених м. Краматорськ. 22.01.2013 сім`я була відвідана за місцем проживання сімейним лікарем [PERSON] . Під час огляду дитина була здорова. Однак санітарно-гігієнічні умови утримання дитини були оцінені лікарем як незадовільні. 23.01.2013 та 24.01.2013 сім`я була відвідана медичною сестрою [PERSON] . Жодного разу потрапити до квартири та оглянути новонароджену дитину медичній сестрі не вдалося. [PERSON] двері не відчиняла, спілкуватися з медичним працівником відмовлялася. Медичні працівники направили інформацію до служби у справах дітей для вжиття заходів щодо збереження життя та здоров`я малолітніх дітей. З метою перевірки інформації, наданої медпрацівниками, 25.01.2013 року сім`я [PERSON] була відвідана спеціалістами служби у справах дітей сумісно з дільничним лікарем та спеціалістами Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. [PERSON] з молодшою дитиною перебували вдома. Обстеження житлово-побутових умов сім`ї показало, що [PERSON] не підготувалася до народження дитини, про що свідчили недостатня кількість дитячих речей та повна відсутність засобів гігієни, необхідних для забезпечення належного догляду за дитиною. На момент відвідання старша дитина знаходилась у сусідів за адресою: [ADDRESS] , які систематично допомагали відповідачці доглядати та годувати хлопчика. [PERSON] повідомила, що не має коштів для існування, не знає, як утримувати дітей. Проте жінка систематично отримувала допомогу як одинока мати та на дитину до 3-х років. Крім того у грудні 2012 року їй було виплачено одноразову допомогу за лікарняним по вагітності та пологах. Однак у квартирі були відсутні будь-які продукти харчування, необхідні для підтримки життєдіяльності дітей. Куди витратила соціальну допомогу, жінка пояснити не змогла. Лікар [PERSON] після огляду дітей прийняв рішення щодо їх госпіталізації. Того ж дня малолітні були влаштовані до дитячого соматичного відділення КЛПУ «Дружківська міська лікарня № 2». [PERSON] проти госпіталізації дітей не заперечувала, супроводжувати їх до лікарні відмовилася, однак того ж дня повідомила міське відділення поліції про те, що у неї викрали дітей. Жінці ще раз було роз`яснено, що діти госпіталізовані за медичними показниками, а вона може разом з синами перебувати у лікарні. Протягом тижня жінка з дітьми перебувала у лікарні, а 02.02.2013 самовільно залишила відділення. Враховуючи той факт, що на той час [PERSON] не усвідомлювала ступінь своєї відповідальності за життя та здоров`я синів, на зауваження реагувала неадекватно, на контакт із медичними та соціальними працівниками не йшла, не була в змозі забезпечити належний догляд за собою та своїми дітьми, орган опіки та піклування Дружківської міської ради звернувся до прокурора м. Дружківка з проханням постановити рішення про негайне відібрання малолітніх [PERSON] та [PERSON] від матері [PERSON] . Не отримавши відповіді, зазначене питання було винесено на розгляд виконкому Дружківської міської ради, в результаті чого було прийняте рішення від 06.02.2013 № 80 «Про негайне відібрання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] ». 07.02.2013 рішення виконкому було вручене [PERSON] у присутності її сестри [PERSON] . [PERSON] відмовилася виконувати рішення виконкому, сестра підтримала жінку і надала заяву про те, що до рішення суду бере на себе відповідальність за життя та здоров`я племінників. 08.02.2013 органом опіки та піклування Дружківської міської ради було направлено позов до Дружківського міського суду Донецької області про відібрання малолітніх [PERSON] та [PERSON] від матері без позбавлення останньої батьківських прав. Рішенням суду від 26.06.2013 у задоволенні позову органу опіки та піклування було відмовлено. Під час винесення рішення суд керувався тим, що за період розгляду справи [PERSON] зареєструвала молодшу дитину, оформила державну допомогу на молодшу дитину, почала систематично спілкуватися з медичними працівниками та слідкувати за здоров`ям своїх дітей. У рішенні суду зазначено, що орган опіки та піклування передчасно прийшов до висновку про доцільність відібрання дітей від матері, ситуація, яка склалася в сім`ї [PERSON] , викликана сукупністю об`єктивних обставин, які склалися на той час, а на день розгляду справи відсутні будь-які умови, небезпечні для життя, здоров`я і морального виховання дітей. Протягом 2013 - 2016 років сім`я [PERSON] знаходилася на контролі у службі та на соціальному обслуговуванні Дружківського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Протягом цього періоду жінці було надано допомогу у вирішенні питання щодо влаштування дітей до дитячого садка, переоформлення державної допомоги, сім`ї неодноразово надавалася гуманітарна допомога за кошти громадських організацій міста. У серпні 2016 року, під час чергового відвідування сім`ї за місцем проживання, психологічний стан [PERSON] викликав занепокоєння: жінка скаржилася на погане самопочуття, повідомила, що стала дуже дратівливою, не має сил доглядати дітей, хоче пролікуватися у стаціонарі. 22.08.2016 [PERSON] надала до служби заяву про тимчасове влаштування синів до державного закладу, і звернулася до міського психіатра за направленням на лікування. У період з 06 по 26вересня 2016 року [PERSON] дійсно перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні м. Слов`янськ, що підтвердила відповідною довідкою від 26.09.2016. Одразу після повернення з лікарні жінка звернулася до служби із заявою про повернення їй на виховання її малолітніх синів. У подальшому з сім`єю підтримувався постійний контакт, надавалася регулярна допомога. У січні 2017 року малолітні [PERSON] та [PERSON] були взяті на облік з підстави «проживання в сім`ї, у якій батьки або особи, які їх замінюють, ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини», а питання про можливість перебування дітей в сім`ї матері було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини. Враховуючи факт перебування [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра, її непослідовну, інколи навіть досить дивну поведінку, відповідно до підпункту 9 пункту 24 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», з метою отримання висновку лікарсько-консультативної комісії про можливість за станом здоров`я виконувати батьківські обов`язки, було запропоновано провести медичне обстеження жінки. Однак, присутня на засіданні комісії лікар-психіатр [PERSON] висловилася проти, запевнила членів комісії, що [PERSON] не має хвороби, яка перешкоджає їй здійснювати догляд за дітьми. В результаті було прийняте рішення продовжити роботу з сім`єю. Протягом 2017 року [PERSON] важко йшла на контакт зі спеціалістами служби у справах дітей та центру соціальних служб. Діти продовжували відвідувати санаторну групу ДНЗ № 5, у вересні старшу дитину за сприяння міського відділу освіти було влаштовано на навчання до інтернатної групи НВК № 10. Відвідування дітьми зазначених навчальних закладів було можливе тільки за наявності довідки про малозабезпеченість та отримання відповідних виплат. Жінка самостійно жодну виплату не переоформлювала, робила це тільки за допомогою працівників центру соціальних служб. Навчальні заклади діти відвідували нерегулярно, до дитячого садка та школи їх, як правило, також відвозили соціальні працівники або педагоги. [PERSON] пояснювала це тим, що не має сил рано просинатися. Крім того жінка постійно скаржилася на відсутність допомоги з боку місцевої влади. Однак позивач вважає, що [PERSON] має досить спотворене розуміння допомоги: так, вона неодноразово висловлювала бажання пожити разом із синами у якійсь більш забезпеченій сім`ї, або пропонувала працівникам центру соціальних служб та міського відділу освіти прибирати її квартиру, оскільки вона сама через депресію не може цього робити. Така поведінка жінки викликала занепокоєння та невпевненість у її психічному здоров`ї. У листопаді 2017 року було зафіксовано факт скоєння фізичного насилля з боку [PERSON] по відношенню до старшого сина [PERSON] , у зв`язку з чим слідчим відділом Дружківського ВП Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області відносно жінки було відкрите кримінальне провадження № 12017050260001431. В рамках досудового слідства за клопотанням прокурора Дружківського відділу Краматорської місцевої прокуратури Дружківським міським судом Донецької області було винесено ухвалу про примусове стаціонарне обстеження [PERSON] у психіатричному закладі. Судово-психіатричну експертизу було проведено у Комунальному закладі «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня». За результатами експертизи [PERSON] в період інкримінованого їй діяння страждала на хронічне психіатричне захворювання у формі шизофренії параноїдальної. Зазначене хронічне психіатричне захворювання позбавляло жінку можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними в період інкримінованого їй діяння. Відповідачка з висновками експертизи категорично не погоджувалася. Під час судового засідання, яке відбулося 24.05.2018, [PERSON] заявила, що вона цілком здорова, лікуватися не буде, а дітей, які на той час перебували у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Краматорськ, взагалі готова викрасти. 27.05.2018 жінка дійсно самовільно забрала дітей із центру і зникла у невідомому напрямку. Протягом травня - вересня 2018 року службою у справах дітей Дружківської міської ради була організована робота щодо встановлення місця перебування малолітніх [PERSON] та [PERSON] . В результаті діти були виявлені у Київському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Отчий дім», де 22.08.2018 їх залишила мати. З переписки зі службою у справах дітей Києво-Святошинської райдержадміністрації відомо, що свій вчинок жінка пояснила проблемами зі здоров`ям, відсутністю житла та коштів на утримання дітей. У свою чергу діти розповідали, що часто разом з мамою ночували на вокзалах, а деякий час взагалі жили у лісі. У грудні 2018 року малолітні [PERSON] та [PERSON] були переведені до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей м. Лиман. Рішенням виконавчого комітету Дружківської міської ради від 16.01.2019 № 23 діти були влаштовані до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] . Між дітьми та батьками-вихователями склалися дуже хороші, теплі стосунки. Однак навесні до м. Дружківка повернулася мати малолітніх, яка почала втручатися в життя сім`ї, навіть влаштувала бійку під час недільної служби, на якій була присутня сім`я [PERSON] . Подальше перебування [PERSON] та [PERSON] у ДБСТ було небезпечним як для них самих, так і для інших вихованців, тому у травні 2019 року хлопці були виведені із числа дітей-вихованців дитячого будинку сімейного типу та влаштовані до державного дитячого закладу, де вони перебувають по теперішній час. У березні 2019 року закінчився розгляд кримінального провадження відносно [PERSON] . Ухвалою від 15.03.2019 року Дружківський міський суд постановив застосувати відносно [PERSON] примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом. Тривалий час жінка переховувалася, уникала лікування, тому виконати ухвалу суду та доправити відповідачку до лікарняного закладу вдалося тільки у вересні 2020 року. 25.09.2020 року [PERSON] медичними працівниками у супроводі працівників правоохоронних органів була примусово доставлена до КНП «Психіатрична лікарня м. Краматорськ». Лікування жінка так і не отримала, була виписана із лікарні на підставі ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 05.10.2020, якою заходи медичного характеру зі стаціонарного примусового лікування у відділенні зі звичайним наглядом було змінено на надання амбулаторної примусової психіатричної допомоги. Позивач вважає, що через стан здоров`я [PERSON] не усвідомлює ступінь своєї відповідальності за життя та здоров`я синів, не здатна задовольнити потреби дітей, не в змозі забезпечити належний догляд за собою та своїми дітьми, створити для них безпечні умови для життя. Також не виключена вірогідність повторення насилля з боку матері по відношенню до дітей. Повернення малолітніх [PERSON] та [PERSON] на виховання матері може бути небезпечним для їх життя та здоров`я. Позивач просить суд ухвалити рішення про відібрання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення останньої батьківських прав та стягнути з [PERSON] аліменти на користь малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 усіх видів заробітку на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Передати малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , органу опіки та піклування Дружківської міської ради для вирішення питання щодо їх подальшого влаштування. В судовому засіданні представник позивача Мельніченко Т.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. Вказала, що в її житті склалася важка життєва ситуація. У зв`язку з цим їй доводилося залишати дітей на піклування органів державної влади. Вона працює неофіційно, оскільки працівники органу опіки та піклування Дружківської міської ради створили їй таку репутацію, яка перешкоджає їй працевлаштуватися офіційно. Вона любить своїх дітей, бажає жити разом з ними. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює заступником директора ЦСССДМ. З сім`єю [PERSON] знайома давно. Коли в неї народився другий син, до центру звернувся дільничний педіатр з повідомленням на неблагополучні обставини у родині. Дитина не набирала вагу, в неї були попрілості. Спеціалісти центру підключилися до надання допомоги [PERSON] , оскільки у новонародженої дитини були відсутні підгузки та молочні суміші. Їй була надавалася гуманітарна допомога у вигляді одягу, продуктів харчування. В подальшому дітей влаштували у дитячий садок в санаторну групу, де вони перебували з понеділка по п`ятницю. Але [PERSON] часто сама не приводила дітей до садочку, а у випадках, коли вони з`являлися там, то були голодні. З 2014 року з [PERSON] працював психолог, але потім вона відмовилася від зустрічей з ним. Більше 10 років в її сім`ї все стабільно погано. Вона не працює, і діти будуть перебувати разом з нею в життєво важких умовах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює соціальним педагогом НВК №10. Показала, що 17 вересня 2017 року до НВК №10 прийшла [PERSON] разом з сином [PERSON] , написала заяву про зарахування його до комбінату. Дитина була зарахована до числа учнів і повинна була перебувати в НВК з понеділка по п`ятницю. По понеділках мати повинна була привозити дитину до 08 години, але [PERSON] могла привезти сина і о 12 годині, і о 13 годині. Вона скаржилася на хворобливий стан і казала, що через це не може вставати рано вранці. Їй були запропоновані послуги няні, яка приїздила в понеділок до них додому і забирала [PERSON] . Дитина з дому приїжджала голодною, немитою, в несвідому одязі. Часто бувало, що [PERSON] не відчиняла двері няні, не відповідала на телефонні дзвінки, не забирала сина по п`ятницях і його відвозили додому працівники НВК. В листопаді 2017 року [PERSON] зателефонувала і повідомила, що побила [PERSON] . В нього було садно на щоці, плечі, спині. Їй запропонували привезти [PERSON] в понеділок до школи, але вона не привезла його. А вже 12 січня 2018 року [PERSON] відвезли в реабілітаційний центр. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює головним спеціалістом служби у справах дітей Дружківської міської ради. Показала, що з 2017 року знайома з сім`єю [PERSON] . У 2018 році, коли її сини [PERSON] та [PERSON] перебували у реабілітаційному центрі в м. Краматорськ, вона викрала їх звідтіля. Був організований їх розшук. У серпні 2018 року від служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної адміністрації надійшла інформація, що в них перебувають неповнолітні [PERSON] та [PERSON] , яких в службі залишила мати і зникла в невідомому напрямку. [PERSON] направилася до м. Києва за дітьми. Діти перебували у центрі довго, зі слів спеціалістів [PERSON] приходила до них щотижня, але вела себе агресивно. Дорогою додому діти розповідали, що вони декілька разів ночували на вокзалі у м. Києві, коли хотіли їсти - крали пиріжки. Разом з матір`ю вони ночували у хостелі, а потім звідтіля втекли, щоб не сплачувати за проживання. Також ночували у лісі чи парку біля багаття. У м. Дружківці дітей влаштували у дитячий будинок сімейного типу, де їм дуже подобалося. Одного разу [PERSON] з`явилася у церкву, яку відвідувала ця сім`я, і влаштувала скандал і бійку, налякала дітей, погрожувала опікунам. Через це вони повернули дітей до служби у справах дітей. Опитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] вказав, що він не хоче повертатися до матері, оскільки боїться, що вона знову буде їх бити, і йому знову прийдеться звертатися до поліції. Він сумує тільки за тими часами, коли в них було все добре, але повертатися до дому не хоче. Опитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] вказав, що не хоче повертатися додому, оскільки мама їх била. Питання про доцільність відібрання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення останньої батьківських прав розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 03.12.2020. Заслухавши представника служби у справах дітей Дружківської міської ради та ознайомившись із матеріалами справи, комісією прийняте рішення рекомендувати органу опіки та піклування Дружківської міської ради підготувати та надати до суду позов про відібрання зазначених малолітніх від матері. Суд, заслухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. N 866 "Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або органу опіки та піклування. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Суд встановив, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, не створила належні умови для розвитку їх природних здібностей. Зі свого боку державні органи надавали їй достатню допомогу задля влаштування свого життя з неповнолітніми дітьми, яку вона приймала не в повному обсязі і використовувала не за призначенням, або взагалі нехтувала нею. Діти неодноразово влаштовувалися до реабілітаційних центрів, в дитячий будинок сімейного типу, де почувалися добре і захищено від життєвих негараздів, але [PERSON] забирала їх звідтіля або влаштовувала нестерпні умови, які перешкоджали їх перебуванню в таких закладах, що негативно впливало на якість життя дітей та на їх психологічне здоров`я. Разом з неповнолітніми дітьми вона вирушила у невідоме велике місто, де не змогла організувати їм ані житла, ані харчування, ані здобуття освіти. Натомість, своїми діями вона підштовхувала дітей до жебракування, брехні, крадіжок, обману, толеруючи їх девіантну поведінку. Дітям доводилося ночувати просто неба, оскільки мати не забезпечила їм дах над головою. В своїх поясненнях діти [PERSON] висказали своє небажання повертатися додому, оскільки в з їх пам`яті ще не стерлися спогади про завдання матір`ю їм фізичних страждань, побоїв. Суду [PERSON] пояснила, що сина [PERSON] вона побила за те, що він загубив ключі від квартири, гуляючи на вулиці. Під час своїх пояснень в суді [PERSON] була переконана, що це було належне покарання для дитини за його проступок, і що таким чином вона його виховувала. Справа розглядалася судом тривалий час, неодноразово суд пропонував [PERSON] відвідати синів, які знаходяться в реабілітаційному центрі в Донецькій області, для чого оголошував перерви в судових засіданнях на достатній час. Це було запропоновано [PERSON] і на позачерговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини 28 липня 2021 року, на якому [PERSON] було роз`яснені її права на спілкування з дітьми, у відповідь на що жінка пообіцяла визначитися з датою відвідування синів, повідомити про це службу. Але [PERSON] не доклала зусиль для такої поїздки, кожного разу вказуючи, що поїздка в неї запланована, але залишилося влаштувати якісь питання. Зі спеціалістами центру, де знаходяться її діти, вона будь-якої співпраці не ініціювала, дітей не відвідувала, не телефонувала, їх здоров`ям, потребами не цікавилася, ніякої допомоги не надавала. Відповідно до чинного законодавства України та норм міжнародного права одним із найголовніших завдань у сфері захисту прав дитини, є забезпечення її найкращих інтересів. Принцип 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, гласить «головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Принцип «забезпечення найкращих інтересів дитини» сформульований і у Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною у 1991 році. Згідно зі ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Особливо експерти ООН підкреслюють необхідність врахування точки зору самої дитини. Згідно зі ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Судом були створені умови для здійснення малолітніми [PERSON] та [PERSON] вищезазначених прав. Під час судового засідання, яке відбулося 27липня 2021 року, була з`ясована думка дітей щодо заявленого органом опіки та піклування позову. Діти категорично відмовились повертатися в сім`ю матері [PERSON] , оскільки, з їх слів, остання ображала їх, била, не захищала синів від образ і побиття з боку свого співмешканця, не забезпечувала належним доглядом та харчуванням. Обидва хлопця заявили, що не вірять в те, що мати може змінитися сама та змінити своє ставлення до них. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ця норма закріплена і у ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини говорить, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості». Суд вважає, що [PERSON] своїми діями та бездіяльністю порушувала ряд прав, які гарантовані її синам чинним законодавством, а саме: право на достатній життєвий рівень, право на особисту недоторканність, право на освіту та інші. У рішенні по справі «Z AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM» 29392/95 (2001) ЄСПЛ встановив, що мало місце порушення статті 3 Конвенції, яка вимагає від держави вжиття заходів, призначених для забезпечення того, щоб особи, які перебувають під її юрисдикцією, не наражалися на катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню, включаючи таке жорстоке поводження, що здійснюється приватними особами. Такі заходи повинні забезпечити ефективний захист, зокрема, дітей та інших вразливих осіб і включати в себе розумні кроки по запобіганню жорстокому поводженню, про який влада знала або повинні були знати. ЄСПЛ вказав, що існував позитивний обов`язок держави щодо захисту дітей від такого поводження. Влада знала про жорстоке поводження і нехтуванні, яким піддавалися четверо дітей протягом ряду років, перебуваючи в руках у своїх батьків. Вона несла законний обов`язок захищати дітей і мала в своєму розпорядженні коло повноважень, що включали повноваження на вилучення дітей з їхнього будинку. Однак дітей помістили лише у тимчасове виховний заклад за наполяганням їх матері 30 квітня 1992 р. протягом періоду спостереження, що тривав чотири з половиною роки, вони піддавалися в своєму будинку того, що дитячий психіатр-консультант, який оглядав їх, назвав жахливим досвідом. Суд встанови, що система не захистила цих дітей-заявників від тяжкого тривалого нехтування і зловживань. Таким чином, суд, з метою виконання позитивного обов`язку держави щодо захисту дітей, вважає за необхідне ухвалити рішення про відібрання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачці, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню нею дітей, суд за її заявою може постановити рішення про повернення їй дітей. Відповідно до ч. 2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Дану норму закону до правовідносин, що зазначені в позовній заяві, суд застосовує відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України за аналогією закону. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання її неповнолітніх дітей. Враховуючи те, що позивачем не подано до суду оформленого подання про призначення опікуна неповнолітніх дітей, відповідно до ч.5 ст. 167 СК України суд вважає за необхідне передати їх органу опіки та піклування Дружківської міської ради для вирішення питання щодо їх подальшого влаштування. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved