Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

АТ «Перший український міжнародний банк» звернулося в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 128 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що між ПАТ «Банк Ренеанс Капітал» та [PERSON] 23.02.2015 було укладено кредитний договір № GP - 7472484 та відповідачу видано кредит у розмірі 39 804,03 грн. 19.07.2016 ПАТ «Банк Ренеанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк», внаслідок чого ПАТ «Перший український міжнародний банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренеанс Капітал». Вказує, що відповідач не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором довготривалий строк, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 23.07.2019 у розмірі 128 000,00 грн., яка складається із: 24 827,25 грн. - заборгованість за кредитом; 1 929,06 грн. - заборгованість за процентами; 12 920,57 грн. - заборгованість за комісією; 88 323,12 грн. - штрафні санкції. З урахуванням викладеного вище, просить суд позов задовольнити. 18.11.2019 згідно про токолу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 25.11.2019 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 27.11.2019 в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Копію ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви та додатками до позовної заяви направлено на адресу відповідача, які отримано останнім 13.02.2020, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 82). 28.02.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що позивачем не додано до позовної заяви документів, які б підтверджували перерахування банком коштів відповідачу та отримання відповідачем кредиту. Вказує, що даний кредит надавався відповідачу на споживчі цілі, а тому на нього розповсюджується дія ЗУ «Про захист прав споживачів», що в свою чергу вказує на необхідність у відмові в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за комісією. Відповідач у відзиві посилається, що позивачем значно завищено розмір штрафних санкцій, які не відповідають дійсним обставинам справи, а тому вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за штрафними санкціями слід відмовити. Крім того, зазначає, що позивачем пропущено річний строк на звернення до суду із вимогами про стягнення пені. Посилається, що доводи позивача про те, що відповідачем сплачувалися кошти на погашення заборгованості до 20.06.2019 не відповідає дійсності, оскільки списання даних коштів відбувалося органами ДВС України та вказує, що останній платіж на погашення заборгованості ним було здійснено у 2016 році, а із позовом позивач звернувся до суду лише 13.11.2019, тобто з пропущенням річного строку на звернення до суду для стягнення неустойки. 28.02.2020 на адресу суду надійшла заява про застосування ч. 3 ст. 551 ЦКУ до вимог щодо стягнення із відповідача штрафних санкцій та відмовити у задоволені позову у цій частині. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 лютого 2015 року року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір № GP-7472484, відповідно до якого останньому видано кредит у розмірі 36 444,87 грн. (а.с. 8). 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Статутом АТ «ПУМБ» (а.с. 19-68). На баланс ПАТ «Перший Український міжнародний Банк» внаслідок приєднання ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У ч. 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (неналежне виконання). Із довідки про стан та історію заборгованості вбачається, що відповідачу був наданий кредит у розмірі 36 444,87 грн., дані обставини також не заперечуються відповідачем, оскільки останній у відзиві на позовну заяву зазначає, що він здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитом. Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином. Заборгованість відповідача перед позивачем згідно наданого ним розрахунку станом на 23.07.2019 року складає 128 000,00 грн., з яких: 24 827,25 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 12 920,57 грн. - прострочена заборгованість за комісією, 1 929,06 грн. - прострочена заборгованість за процентами, 88 323,12 грн. - неустойка за порушення зобов`язань за кредитним договором. Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до укладеного між сторонами договору та ст.ст. 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що позичальник своїх зобов`язань за договором належним чином не виконував, не сплачував щомісячні платежі з погашення кредиту та процентів. При цьому суд виходить з тих підстав, що позивач надав розрахунок заборгованості в цій частині, який відповідачем не спростований, до відзиву на позов відповідач свого розрахунку заборгованості не долучив, а тому суд бере до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договором наданий позивачем. З урахування викладеного вище, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача 24 827,25 грн. - простроченої заборгованості за кредитом, та 1 929,06 грн. - простроченої заборгованості за процентами. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. З цього приводу також міститься правова позиція у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 вересня 2014 у справі № 6-100цс14 та є правовий висновок, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Цивільно-правова відповідальність- це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднані до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Щодо нарахованих позивачем неустойки за порушення зобов`язань по кредиту у розмірі 88 323,12 грн. суд вважає, що вона підлягає зменшенню, оскільки її розмір значно перевищує суму заборгованості 26 756,31 грн. (24 827,25 грн. (прострочена заборгованість за сумою кредиту) + 1 929,06 грн. (прострочена заборгованість за процентами). Відповідно до ст.21 ЗУ "Про споживче кредитування" с поживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами було укладено споживчий кредит, а тому за вказаних обставин, на спірні правовідносини в силу ч.2 ст.5 ЦК України розповсюджується дія ч.3 ст.21 ЗУ " Про споживче кредитування". З урахування наведеного, суд зменшує розмір штрафних санкцій з 88 323,12 грн. до суми заборгованості за кредитом - 19 902,01 грн., тобто половини суми одержавної відповідачем за споживчим кредитом. Отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Що стосується стягнення комісії, то суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно Постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року (справа № 6-1746цс16), відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо), а відповідно до Постанови Верховного суду України від 06.09.2017 року (справа № 6-2071цс16), за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що призначення комісії за вчинення дій (надання послуг), відмінних від дій, вказаних у п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007року за № 541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а тому підстави для стягнення комісії у розмірі 12 920,57 грн. відсутні. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до умов кредитного договору GP-7472484 від 23 лютого 2015 року, строк на який відповідачу було видано кредит становить до 24.02.2019 року. Останній платіж за кредитом [PERSON] здійснив 20.06.2019 року (а.с. 17), а із позовом позивач звернувся до суду 18.11.2019. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Суд не приймає доводи відповідача про те, що у 2018 та 2019 роках не вчинялися дії щодо погашення кредитної заборгованості, оскільки доказів того , що відповідні платежі були стягнуті у примусовому порядку органами ДВС , відповідачем не надано. За вказаних обставин, суд не знаходить правових підстав вважати, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом у позивача сплинув. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає частковому задоволенню. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial