Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

до Івано-Франківського міського суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання прав власності на 1/2 частки в праві на квартиру [ADDRESS], на 1/2 частки в праві на гараж [ADDRESS], встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання не чинити перешкоди в праві користування квартирою. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували в шлюбі, атому є співвласниками спірного майна, придбаного під час їх шлюбу. Оскільки відповідачка не надає можливості проживати в спірній квартирі, тому позивач просив усунути перешкоди та встановити порядок користування квартирою. В свою чергу відповідачка заявила до позивача позов про виділ їй автомобіля та гаражу [NUMBER], оскільки їй необхідно возити дитину, а гараж необхідний для зберігання автомобіля, а в рахунок зазначеного просила передати позивачу гараж № [NUMBER] в ГБК №24 в м. Івано-Франківськ. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнений позов в його редакції від 16/07/2011 року, попередні редакції позову позивач не підтримав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Також позивач надав суду пояснення про те, що він самостійно залишив спірну квартиру з власної волі і за власним бажанням; в продовженні проживання йому ніхто не чинив будь-яких перешкод, не виселяв. В судовому засіданні відповідачка не визнала позов позивача та підтримала свій позов. Відповідачка надала суду пояснення про те, що позивач самостійно виїхав з її квартири; на її думку позивач не є співвласником квартири, оскільки вона придбала її за власні грошові кошти від її підприємницької діяльності. Відповідачка надала суду пояснення про те, що вона не чинить жодних перешкод позивачеві в користуванні спірною квартирою, оскільки позивач самостійно раніше залишив її, сімейних відносин не підтримують, раніше позивач ніколи не виявляв наміру продовжувати сімейні відносини, знущався на нею, проживати спільно наміру не виказував. При цьому відповідачка надала суду пояснення про те, що позивач висловив їй про необхідність відшкодувати йому вартість його частки в житлі і саме у зв`язку з цим звернувся до суду з проханням визначити порядок користування житлом щодо якого раніше не висловлював наміру проживати в ньому та про усунення абстрактних перешкод щоб в такий спосіб за допомогою судових процедур тиснути на неї задля виплати йому компенсації. Отже відповідачка надала суду пояснення про зловживання позивачем право на звернення до суду, відсутністю у нього дійсного наміру щодо захисту його права, відсутністю обставин порушення права позивача у відповідній частині позову, використання судового позивачем розгляду задля досягнення іншої мети, не пов`язаної із захистом порушеного права. В судових дебатах представник позивача висловися про те, він не заперечує проти визнання гаража № [NUMBER] у ГБК №24 по вул. Сорохтея в м. Івано-Франківськ спільною сумісною власністю. В судових дебатах відповідачка висловилась про те, що не бажає виділення їй спірного автомобіля і гаража [NUMBER] та в рахунок цього передачі гаража № [NUMBER] позивачу. Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23/12/2010 р. розірвано шлюб сторін, зареєстрований 14/06/2003 р. Відповідно до інформації Івано-Франківського обласного ОБТІ від 22/01/2011 р. за відповідачкою зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (15/09/2008 р.) та на гараж [NUMBER] у вказаному будинку (29/09/2008 р.). Розпорядженням Івано-Франківського міського голови від 08/11/2007 р. прийнято рішення про реєстрації права власності на гараж № [NUMBER] у ГБК №24 по вул. Сорохтея в м. Івано-Франківськ за позивачем. Таким чином зазначені об`єкти спору придбані сторонами під час перебування в шлюбі. В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі" вказано, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином цивільне та сімейне законодавство України проголошують презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність. Відповідно до п. 1. ст. 64 ЦК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже у разі набуття спірного майна у особисту власність відповідачки сторони могли визначити в договорі про набуття майна про те, що воно набувається в особисту власність позивачки. Однак такого доказу суду не надано. Тому відповідачка та її представник, всупереч ст.ст. 10, 60, 131 ЦПК України не надали суду жодного доказу на спростування презумпції спільної власності сторін на предмет спору. Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ст. 317 ЦК України, ст. 319 ЦК України та п. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В п. 1 ст. 65 СК України вказано, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до п. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд . Таким чином користування спірною квартирою можу бути здійснено співвласниками тільки спільно. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідн до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Відповідно до п. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Отже позбавлення відповідача його права на спірну квартиру є незаконним та неприпустимим. Разом з цим необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так позивач перед судом не довів тієї обставини, що відповідачка позбавила його права користування або на даний час будь-яким способом перешкоджає йому у вселенні чи користуванні житлом. Вказані висновки також підтверджуються тим, що протягом усього часу розгляду спору позивач так і не визначився із способом усунення перешкоди і видом перешкод, яким йому начеб-то перешкоджає відповідачка. Усе зазначене вказує на зловживання позивачем правом на звернення до суду задля досягнення ним мети, яка не пов`язана із захистом прав позивача. Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання не можуть бути толеровані судом. Навіть за умови визнання позивача співвласником спірної квартири відповідачку не можу бути зобов`язано усунути перешкоди, оскільки будь-яких доказів про їх вчинення суду не надано. При цьому позивач не підтримав свій позов в частині його вселення, отже і сам вважає, що будь-яких перешкод в цьому у нього немає. Так само позивач абсолютно не обґрунтував перед судом того, чому йому необхідно виділити у користування найбільшу за площею кімнату, а відповідачці та їх спільній дитині найменші за площею кімнати. Однак відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже позов в частині встановлення порядку користування спірною квартирою абсолютно не обґрунтовано позивачем правовими підставами, він є безпідставним, а тому не підлягає задоволенню. Позивач заявив суду абстрактний позов про зобов`язання відповідачки не чинити йому перешкоди в користуванні спірною квартирою, однак він не вказав, які саме перешкоди чинить йому відповідачка. Однією із загальних засад правосуддя є можливість безпосереднього виконання ухваленого судом рішення суду. Так неможливим є примусове виконання рішення з абстрактною резолютивною частиною про усунення гіпотетичних перешкод у користуванні спірним майном, які перед судом не доведені. Так само позивач не надав суду жодного доказу того, що відповідачка чинить йому будь-які перешкоди у користуванні спірним житлом, оскільки він самостійно залишив його і не надав суду жодного доказу того, що він має намір повернутися в нього і висловлював такий намір відповідачці, яка в свою чергу чинить йому безпосередні перешкоди в користуванні житлом. Позов в частині передачі відповідачці автомобіля, гаража [NUMBER] в судових дебатах вона просила суд не задовольняти, а тому відповідно до ст. 11 ЦПК України він не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так судом задоволено позов в частині майнового прохання позивача про визнання за ним права власності, отже саме в цій частині йому підлягають компенсації витрати зі сплати судового збору. Відповідно до зазначеного та на підставі ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 368 ЦК України, 60, 63, 64, 65 СК України, 150 ЖК України суд, -

Outcome: partial