Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів в сумі 254368 грн..В обґрунтування позову зазначив, що 21.10.2015 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізінгу. Предметом укладеного договору лізингу виступив комбайна та кукурузна жатка , на вимогу менеджера він вніс авансовий платіж в сумі 290000 грн.. Вказана сума, як вважав позивач є частковою оплатою придбаної техніки , а тому на протязі трьох днів він повинен був її отримати відповідно до договору. Проте техніку він так і не отримав , а тому став вимгати повернення коштів. 30.12.2015 року йому було перераховано 210800 грн, а решту не було повернуто з посиланням на п.12 ст.12 договору,що сума 79200 грн. є платежом за оформлення договору .Вважає дії відповідача протиправними і такими, що обмежують його права споживача,передбачені ст.5,12,15,18,21,26\~Закону України "Про захист прав споживачів"\~.Договір укладено поза межами торгівельного чи офісного приміщення,споживач має право на його розірвання та отримання грошових коштів протягом 30 днів з моменту повідомлення про розірвання договору, на отримання неустойки за затримку повернення коштів.Положення про сплату коштів за оформлення договору звужують права позивача . В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав повністю.Ствердив, що п.12 договору не може бути застосований в даних правовідносинах,оскільки суперечить ст..12 Закону України „Про захист прав споживачів, є несправедливим. Розрахунок суми стягнення складається із суми прострочки за повернення коштів в сумі 210800 грн. понад 30 днів , суми невиплачених коштів до цього часу -79200 грн. та неустойки за її повернення . Ствердив, що читав умови договору , але не сподівався на обман,його запевняли,що все буде добре після того,як він внесе кошти. Представник відповідача в судове засідання не зявився,причини неявки суду не повідомив,хоча про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача,свідка,дослідивши наявні в справі докази прийшов до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до договору фінансового лізінгу №002212 від 21.10.2015 року (а.с.4-9)відповідач(лізінгодавець) та позивач (лізінгоодержувач) уклали договір, за яким позивач зобов"язався придбати у відповідача комбайн та жатку вартістю 880 тисяч грн.,авансовий платіж становить 50 тисяч гривень ,щомісячний лізінговий платіж 11657,31 грн.. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до вимог\~ст. 806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (не прямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.Відповідно до вимог\~ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)\~\~відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).Відповідно до частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір лізингу , укладений між сторонами , нотаріально посвідчено не було. Згідно ст.\~216,\~1167 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика забороняється.Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011, справа № 1-26/2011 виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина першастатті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). Згідно з п. 2. ст. 11ЗУ «Про захист прав споживачів»,перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно пояснень самого позивача,що стверджені його письмовими зверненнями до відповідача про підстави повернення сплачених ним коштів (а.с.12),поясненнями свідка [PERSON] , він був введений в оману менеджером відповідача щодо призначення платежу -він вважав його сплатою вартості придбання комбайну та жатки , що дає підстави суду прийти до висновку ,що мала місце нечесна підприємницька практика.Так, згідно з ч. 1 ст. 18ЗУ «Про захист прав споживачів»,продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем за його послуги у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. В день укладення правочину позивач сплатив сплатив 290 000 грн. за договором,він має право на відшкодування таких коштів в повному обсязі, однак відповідачем не повернуто позивачу 79200 грн.,чим порушено права позивача,які підлягають захисту . Отже, його вимоги в частині стягнення вказаної суми є підставними і підлягають задоволенню. Суд відмовляє позивачу у стягненні неустойки в сумі 67456 грн. та 107712 грн. з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.Суд прийшов до висновку, що неустойка може бути сплачена за невиконання зобов"язання належним чином, в даному випадку договір між сторонами укладався з використанням нечесної підприємницької практики,без нотаріального посвідчення, а тому є нікчемним,не створю для сторін юридичних наслідків,крім тих, що пов2язані з його недійсністю. Витрати по сплаті судового збору суд згідно з ст.88 ЦПК України стягує з відповідача пропорційно до суми задоволених вимог в дохід держави

Outcome: approved