Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Рівнеазот» про зобов'язання сплатити невиплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 березня 2018 року його було звільнено з ПрАТ «Рівнеазот» з посади заступника директора представництва ПрАТ «Рівнеазот» у м. Києві на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, але не виплачено всі належні йому суми заробітної плати у день звільнення. ПрАТ «Рівнеазот» не виплачено позивачу наступні суми заробітної плати за 2017 рік, а саме: 6469 грн. 73 коп. за лютий 2017 року; 4377 грн. 38 коп. за березень 2017 року; 11916 грн. 58 коп. за квітень 2017 року; 11381 грн. 83 коп. за травень 2017 року; 13071 грн. 29 коп. за червень 2017 року. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України ПрАТ «Рівнеазот» зобов'язано сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки ПрАТ «Рівнеазот» більше року добровільно не сплачує [PERSON] заробітну плату за кількамісячний період 2017 року, то позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд також зобов'язати відповідача сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас точну суму, що підлягатиме виплаті йому, як середнього заробітку за весь час затримки, розрахувати на момент подання цієї позовної заяви не вбачається за можливе (тому що заздалегідь невідома точна дата ухвалення судом рішення у справі за цим позовом; заздалегідь невідома точна дата сплати відповідачем існуючої заборгованості із заробітної плати; також точну суму середнього заробітку повинен розрахувати саме відповідач - ПрАТ «Рівнеазот», оскільки у відповідача наявна необхідна для здійснення розрахунку середньої заробітної плати інформація та оскільки саме відповідач здійснював нарахування мені заробітної плати). Затримка заробітної плати є вкрай зухвалою та цинічною формою приниження честі та гідності позивача, що завдало йому суттєвих моральних страждань. Невиплата заробітної плати не дозволяла позивачу здійснювати достатню кількість запланованих поїздок для зустрічей із близькими родичами та друзями, тобто це руйнувало його життєві зв'язки та призводило до моральних страждань. Нестача грошових коштів внаслідок тривалої невиплати заробітної плати одразу за кількамісячний період призводила до того, що позивач не міг оплачувати деякі товари, роботи, послуги, що були потрібні для нього та для його родини. Нестача грошових коштів внаслідок тривалої невиплати заробітної плати одразу за кількамісячний період призводила до того, що він був змушений обмежити подорожі з метою відпочинку та оздоровлення, відвідування закладів громадського харчування, закладів дозвілля тощо. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов'язати ПрАТ «Рівнеазот» сплатити позивачу заборгованість заробітної плати за лютий-червень 2017 року у розмірі 47216, 91 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від цієї простроченої суми; зобов'язати ПрАТ «Рівнеазот» сплатити позивачу середній заробіток за період з 31.03.2018 року по день ухвалення судового рішення та компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 20000, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про зобов'язання сплатити невиплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29.01.2018 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Відповідно до викладених у Відзиві представник відповідача позовні вимоги визнає частково. Вказує, що ПрАТ «Рівнеазот» позовні вимоги в частині зобов'язання сплатити встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, середнього заробітку, моральної шкоди не визнає, вважає їх безпідставними, свою позицію обґрунтовує наступним. На думку ПрАТ «Рівнеазот» наявні поважні причини та об'єктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання Відповідачем свої зобов'язань по виплаті заробітної плати перед Позивачем, а саме: відповідно до Договору № 1798 від 25.11.2005 року, ПАТ «Рівнеазот», здійснює очистку каналізаційних госппобутових та промислових стічних вод усього міста Рівне. РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» має заборгованість перед ПАТ «Рівнеазот», яка станом на 16.05.2017р. становила 11 238 581,67 грн. (справа № 918/225/17). Дану заборгованість РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» не в змозі погасити. Відтак, утримання очисних споруд здійснюється за власні кошти ПАТ «Рівнеазот». Такі обставини спричиняють додаткові непередбачувані витрати на забезпечення належної діяльності очисних споруд, оскільки перебої в їхній роботі можуть призвести до значного забруднення навколишнього природного середовища в межах усього міста. Приймаючи рішення про стягнення вказаної заборгованості з РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» господарський суд Рівненської області зменшив відшкодування пені до 10% від заявленої суми, внаслідок чого ПрАТ «Рівнеазот» недоотримає більше 600 000 гривень. Це також впливає на своєчасність виплат працівникам заробітної плати. ПрАТ «Рівнеазот», є одним з провідних виробників мінеральних добрив України. Основним видом діяльності підприємства є виробництво добрив і азотних сполук. Природний газ використовуються у виробництві як основна сировина, а також як енергетичний ресурс. Здійснення підприємницької діяльності з виробництва мінеральних добрив та іншої продукції хімічної промисловості неможливо без використання природного газу. Перебуваючи в стані крайньої необхідності ПрАТ «Рівнеазот», вживало всі можливі заходи для оплати заборгованості за газ, відновлення виробництва та збереження 2 712 робочих місць. Розуміючи свою відповідальність за необхідність проведення розрахунку зі звільненими працівниками, ПрАТ «Рівнеазот» провела звільнення працівників у кількості 1243 особи відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України і нарахувала їм тримісячний середній заробіток, і на це пішли великі кошти на виплату вихідної допомоги. В свою чергу підприємство має значні борги по зарплаті перед працівниками, які залишились працювати. Наказом № 293 від 10.04.2017р. було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів підприємства та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Вищеперелічені обставини потягли за собою затримку у виплаті нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу і заподіяння йому таким чином шкоди. Натомість ця шкода, завдана особі у зв'язку із вчиненням дій, спрямованих на усунення небезпеки, що загрожує цивільним правам та інтересам юридичної особи - ПрАТ «Рівнеазот» і цю небезпеку за даних умов не можна було усунути іншими засобами, тобто ПрАТ ««Рівнеазот» порушуючи строки розрахунку із звільненими працівниками діє у стані крайньої необхідності. Відповідно до ч. 2 статті 1171 ЦК України, враховуючи обставини, за яких було завдано шкоди у стані крайньої необхідності, суд може звільнити ПрАТ «Рівнеазот», від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі. Щодо зобов'язання виплатити моральну шкоду представник зазначає наступне. Стаття 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте позивач у своїй позовній заяві не довів, з яких міркувань він виходив під час визначення моральних страждань. Належних доказів дійсного спричинення моральної шкоди, протиправності дій та її причинно-наслідкового зв'язку з діями відповідача не надав, оскільки, навіть, у випадку здійснення порушення прав позивача сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди (аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-348ск16 від 23.03.2016р.). Таким чином, належних та допустимих доказів наявності завданої моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль для організації свого життя Позивачем не надано. Відтак, підстави для стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану внаслідок затримки розрахунку при звільненні відсутні. Отже, з огляду на вищевикладене, заявлена сума моральної шкоди 20000,00 грн. є необґрунтованою. Щодо зобов'язання сплатити індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, то зазначив, що передбачена у статті 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. по справі № 6-2759цс15. Таким чином, вимога щодо зобов'язання сплатити встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три процентних річних від цієї простроченої суми є безпідставною та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити [PERSON] в частині зобов'язання ПрАТ «Рівнеазот» сплатити Позивачу 20000,00 грн. в якості відшкодування йому моральної шкоди та сплати індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентних річних від цієї простроченої суми та звільнити ПрАТ «Рівнеазот» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні [PERSON] в повному обсязі. 04.02.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив від позивача, відповідно до якого він вказує, що згідно із ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Роботодавець не має права порушувати ці чітко визначені законодавством граничні строки виплати заробітної плати, не має права порушувати встановлену цими законодавчими нормами періодичність виплати заробітної плати. Крім того, згідно із ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальнихрезультатів та одержання прибутку. Тобто це діяльність самостійна (а не спільна діяльність із найманими працівниками); всі ризики підприємницької діяльності жодним чином не стосуються найманих працівників, а є самостійним ризиком суб'єкта господарювання. Однак відповідач незаконно вирішив перекладати ризики своєї господарської діяльність на працівників, не виплачуючи своєчасно заробітну плату протягом тривалого часу. Згідно із ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Проте відповідачем порушувались ці важливі вимоги законодавства про першочерговість оплати праці працівників. Договір №1798 від 25.11.2005 року, на який посилається позивач, не регулює трудові відносини між позивачем та відповідачем ПрАТ «Рівнеазот». Тому цей договір не має ніякого стосунку до цієї справи. Рішення МКМТ, на які посилається позивач, не регулюють трудові відносини між позивачем та відповідачем ПрАТ «Рівнеазот». Тому ці рішення не мають ніякого стосунку до цієї справи. Звернення Міністерства аграрної політики та продовольства України, на які посилається позивач, не регулює трудові відносини між позивачем та відповідачем ПрАТ «Рівнеазот». Тому це звернення зазначеного Міністерства не має ніякого стосунку до цієї справи. Відповідачем всупереч вимог чинного законодавства не здійснювалась оплата праці у першочерговому порядку. Це свідчить про те, що невиплата заробітної плати здійснювалась з особливим цинізмом з боку роботодавця, що посилює душевні страждання та моральне пригнічення позивача, що додатково посилює приниження честі і гідності позивача з боку відповідача. Адже зазначені обставини дають підстави вважати, що людина-працівник, в тому числі позивач, його праця, честь та гідність, гідне життя працівника [PERSON] не є для роботодавця достатньо важливою соціальною цінністю, що здійснення оплати праці, в тому числі оплати праці позивача, не є пріоритетом для роботодавця всупереч вимогам чинного законодавства та всупереч загальновизнаним принципам моралі, справедливості, розумності. За наявною інформацією, в умовах, коли [PERSON] не виплачувалась навіть частково заборгованість із заробітної плати, то в цілому на ПрАТ «Рівнеазот» загальна сума заборгованості із заробітної плати перед працівниками скорочувалась. Тобто відповідач додатково принижує честь та гідність позивача, посилює його душевні страждання, посилює його психологічне гноблення тим, що не погашає заборгованість навіть частково перед ним в той час, коли виплачує заборгованість з оплати праці іншим людям. Але не зрозуміло, чому таке нерівне ставлення відповідача до працівників, перед якими утворилася заборгованість із заробітної плати; чому відповідач настільки зневажає позивача. На підставі вище зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 22.02.2019 року до суду надійшли заперечення від ПрАТ «Рівнеазот», в яких представник зазначає, що у відповіді на відзив від 04.02.2019 року позивач вказує, що на відповідача ПрАТ «Рівнеазот» повинна бути покладена відповідальність за здійснення всіх можливих обчислень в тому числі і розрахунок середнього заробітку. ПрАТ «Рівнеазот» не погоджується з таким ствердженням. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, Позивач ставить вимогу про стягнення середнього заробітку, індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а тому згідно ст. 81 ЦПК України повинен самостійно навести такий розрахунок. При цьому ПрАТ «Рівнеазот» не здійснює нарахування індексу інфляції, а також три проценти річних, які взагалі не передбаченні чинним законодавством для трудових правовідносин. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не надається позивачем. У відповіді на відзив жодного розрахунку позивачем не надано. Передбачена в статті 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо). Таким чином, вимога щодо зобов'язання сплатити встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три процентних річних від цієї простроченої суми є безпідставною та не підлягає задоволенню. У судовому засіданні представник позивача та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 04.01.2012 року по 30.03.2018 року позивач працював на підприємстві ПрАТ «Рівнезавод», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 14-15). 30 березня 2018 року позивача було звільнено з ПрАТ "Рівнеазот" з посади заступника директора представництва ПрАТ "Рівнеазот" у м. Києві на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак в порушення зазначених норм відповідач при звільненні не виплатив позивачу нараховану заробітну плату. З листа Управління Держпраці у Рівненській області від 10.12.2018 року вбачається, що відповідно до даних бухгалтерського обліку ПрАТ «Рівнеазот» перед позивачем рахується заборгованість із виплати заробітної плати станом на 03.09.2018 року: 6469 грн. 73 коп. за лютий 2017 року; 4377 грн. 38 коп. за березень 2017 року; 11916 грн. 58 коп. за квітень 2017 року; 11381 грн. 83 коп. за травень 2017 року; 13071 грн. 29 коп. за червень 2017 року (а.с. 8). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Щодо вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено в постанові ВСУ від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Враховуючи вищевикладене в задоволенні вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та індексу інфляції за весь час прострочення слід відмовити. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв'язку із посяганням на її трудові права та інтереси. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що невиплата заробітної плати не дозволяла позивачу здійснювати достатню кількість запланованих поїздок для зустрічей із близькими родичами та друзями, тобто це руйнувало його життєві зв'язки та призводило до моральних страждань. Нестача грошових коштів внаслідок тривалої невиплати заробітної плати одразу за кількамісячний період призводила до того, що позивач не міг оплачувати деякі товари, роботи, послуги, що були потрібні для його та для його родини. Нестача грошових коштів внаслідок тривалої невиплати заробітної плати одразу за кількамісячний період призводила до того, що він був змушений обмежити подорожі з метою відпочинку та оздоровлення, відвідування закладів громадського харчування, закладів дозвілля тощо. Моральну шкоду позивач оцінює в 20000,00 грн. Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення, а тому з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, у сумі 5000, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial