Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади смт. Козин Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом до Козинської селищної ради, [PERSON] ,\~ [PERSON] , уточнивши який остаточно просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28.11.2002 року протокол № 12, в частині відведення у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,18 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства та витребувати на користь держави в особі територіальної громади селища міського типу Козин Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки: площею 0,15 га з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 та площею 0,03 га з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212, що розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області та просив стягнути з відповідачів судовий збір. В обгрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28.11.2002 року протокол № 12 передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,18 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства на підставі якого він отримав державний акт на право власності на землю серії IV - КВ № 019321, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 7604 від 04.12.2002 року. У подальшому, на замовлення [PERSON] було розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, 20.03.2015 року було сформовано дві земельні ділянки: з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства. Прокуратурою в ході перевірки встановлено, що спірні земельні ділянки відведені у приватну власність [PERSON] з порушенням вимог земельного законодавства за рахунок земель водного фонду. В подальшому [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 20.04.2019 року відчужив спірні земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства на користь [PERSON] , а отже спірні земельні ділянки вибули з володіння власника, територіальної громади смт Козин, всупереч його волі, а тому мають бути витребувані у [PERSON] на підставі ст. ст. 387,388 ЦК України. Ухвалою судді від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 12.11.2019 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 06.12.2019 року відмовлено в задоволенні заяви Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Чередніченка С. в забезпеченні позову. Ухвалою суду від 23.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор Тарасенко А.С. уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити повністю з підстав наведених в ньому. Окрім того, вказувала, що підставами для скасування рішень є прийняття рішення виконавчим комітетом Козинської селищної ради всупереч вимогам законодавства, оскільки спірні земельні ділянки накладаються на землі прибережної захисної смуги «рукава Козинка», яка є частиною Дніпра і згідно до ст. 79 ВК України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «Рукава Козинка», як складової частини Дніправ має становити 100 м. Крім того прокур вважає, що строк звернення до суду з даним позовом прокурором не пропущений, оскільки земельні ділянки сформовані в 2015 році, коли їм було присвоєно кадастрові номери. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на відсутність належних і допустимих доказів, а саме відсутність в матеріалах справи оскаржуваного рішення, яке по суті неможливо перевірити на предмет його незаконності, та вказувавав, що право власності у відповідача виникло, ще в 2002 році, і в зв`язку з недоведеністю прокурором змісту позовних вимог в задоволенні позову слід відмовити. Також просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності, посилаючись на те, що об`єкт права власності був сформований у 2002 році. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились, подали клопотання до суду, в яких просили відмовити у задоволенні позову прокурора в повному обсязі з підстав застосування строків позовної давності. Відповідач, Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явились, процесуальних заяв, клопотань та відзиву на позов не надавав. Суд вислухавши прокурора, представника відповідача [PERSON] , з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28.11.2002 року протокол № 12 [PERSON] отримав державний акт на право власності на землю серії IV - КВ № 019321, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 7604 від 04.12.2002 року. На замовлення [PERSON] розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства на підставі якого 20.03.2015 року було сформовано дві земельні ділянки: з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства. В подальшому [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу спірні земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства на користь [PERSON] , який зареєстрував своє право власності на вказані земельні ділянки 20.04.2019 року, що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Б. Срезневського № 17-08/60 від 11.01.2019 року встановлено, що водотік Козинка є рукавом Дніпра. «Рукав Козинка» є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві Дніпра і через 19 км знову впадає у Дніпро. Це означає, що «рукав Козинка» є природним водним об`єктом, подібно до того, як природним водним об`єктом є самий Дніпро. Зважаючи на це, «рукав [PERSON] » є частиною Дніпра, який згідно з ст. 79 Водного кодексу України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «рукава Козинка», як складової частини Дніпра має становити 100 м. З листа від 21.06.2019р. та схем накладення земельних ділянок розроблених ФОП [PERSON] , на підставі топографічної карти 1993 р., вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:04:016:0211 повністю накладаються на землі 100 метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро, а земельна ділянка 3223155400:04:016:0212 на 70 відстоків накладаються на землі 100 0 метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро, згідно листа роз`яснення обсерваторії. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2,\~5\~ст.\~263\~ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд встановши фактичні обставини справи приходить до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного. Відповідно до частини першої\~статті 58 ЗК України\~та\~статті 4 Водного Кодексу України\~до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Статтею 59 ЗК України\~передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої\~статті 84 ЗК України\~землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої\~статті 59 ЗК України\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга\~статті 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта\~статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо водосховищ та інших водойм - не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями\~статті 60 ЗК України\~та\~статті 88 ВК України\~(у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями\~60,\~62 ЗК України\~та статтями\~1,\~88,\~90 ВК України. Так, згідно зі\~статтею 61 ЗК України,\~статтею 89 ВК України\~прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Відповідно до\~статті 60 ЗК України,\~статті 88 ВК України\~прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: - для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; - для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; - для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України,\~стаття 88 ВК України). Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у\~статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей\~83,\~84\~цього\~Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Оскільки відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то наслідком прийняття зазначеними органами, їх посадовими особами рішень із порушенням установленої законом процедури або всупереч нормі закону, або з перевищенням своїх повноважень є визнання таких рішень недійсними (стаття 152 ЗК України, пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2001 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 травня 2018 року (справа 910/13755/17) рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому разі вимогу про визнання відповідного рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за\~статтею 16 ЦК України\~та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично метою пред`явлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права (зокрема, права власності), що виникло внаслідок реалізації вказаного рішення суб`єкта владних повноважень. Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради №3/1 від 28.11.2002 року протокол № 12 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га для будівництва індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Відповідно правового змісту положень ст.ст.\~12,\~81,\~82,83ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим. Враховуючи зазначене\~та беручи\~до уваги,\~що доводи\~прокурора в\~частині позовних\~вимог \~щодо визнання\~недійсним рішення\~виконавчого комітету\~Козинської селищної\~ради №\~3/1\~від 28.11.2002\~року протокол\~№ 12\~ \~в частині\~ відведення\~ [PERSON] \~ земельної\~ділянки \~площею 0,18\~га не були підтверджені зібраними у справі належними та допустимими доказами, оскільки суду не надано оспорюваного рішення, а відтак суд не може встановити чи приймалось дане рішення, чи подаваль відповідачем документи на отримання спірної земельної ділянки, перевірити рішення на предмет законності, та встановити коло осіб яких ще може стосуватись оскаржуване рішення, оскільки дані обставини заперечуються відповідачами, а тому суд приходить до висновку, що прокурором не доведено належність до земель водного фонду заявлених в позовній заяві земельних ділянок. Відповідно до\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Принцип законності є одним із принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні, визначених\~статтею 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~(тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Частинами першою та третьою\~статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування визначається\~Конституцією, цим та іншими законами, які не суперечать положенням цього\~Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені\~Конституцією\~і законами України, та керуються у своїй діяльності\~Конституцієюі законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 10 та частини десятої статті 59 вищевказаного\~Закону\~сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені\~Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів невідповідності\~Конституції\~або законам України визначаються незаконними в судовому порядку. Крім того, саме органи місцевого самоврядування згідно із частиною 5\~статті 60 цього Закону\~здійснюють від імені та в інтересах територіальних громад правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Пунктом 34 частини першої статті 26 згаданого\~Закону\~визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до\~закону\~питання регулювання земельних відносин. Таким чином, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами, що належать територіальній громаді, здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Козинська селищна Обухівського району Київської області. Прокурором заявлені вимоги в інтересах територіальної громади смт. Козин. Проте, за вищенаведених положень законодавства, інтереси вказаної територіальної громади представляє у спорі саме Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, яка є відповідачем по справі і яка будучи належним чином повідомлена про розгляд справи не подала жодних пояснень, міркувань щодо предмету спору. При цьому, прокурором не доведено невиконання або неналежне виконання органом місцевого самоврядування представницьких функцій інтересів територіальної громади смт. Козин під час вчинення у 2002 році оспорюваного рішення. Щодо витребування спірних земельних ділянок. Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. 387 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 цієї статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля (пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Оскільки судом відмовлено прокурору у задоволені позовної вимоги щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28.11.2002 року протокол № 12 в частині відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,18 га, а тому в подальшому майно набуто у власність за відплатним правочином у особи, яка мала право на його відчуження, про що свідчить нотаріальний порядок укладання правочину та його визнання державними органами, про що свідчить державна реєстрація цього правочину, то суд вважає, що в задоволені позову в частині витребування земельних ділянок у відповідача [PERSON] також слід відмовити з врахуванням зазначених обставин того, що відповідач набув права власності на земельні ділянки у встановлений законом спосіб, шляхом укладання правочину, який визнаний держаними органами, а тому є належним набувачем. За таких обставин, позбавлення відповідача [PERSON] права власності на земельні ділянки, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави в його право власності, оскільки вказана особа набула права власності на земельні ділянки у встановлений законом спосіб, шляхом укладання правочину, який визнано держаними органами, а тому є належним набувачем. Таким чином, суд вважає, що в задоволені позову Першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах територіальної громади смт. Козин про\~визнання рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, слід відмовити повністю. Щодо заяв представника відповідача та відповідачів про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до положення ст.256\~та ст.257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами, визначеними ч.1\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з вимогами ч.3-ч.5\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до абз. 3 п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі"судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у звя`зку з недоведеністю належними та допустими доказами. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed