Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області звернувся з позовом в інтересах держави в особі Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 01.06.2014 року між сторонами укладено договір оренди № 44 від 25.04.2014 року нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28.02.2017 року у справі за позовом Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради до [PERSON] про розірвання договору оренди, зобов'язання повернути майно, стягнення заборгованості, затверджено мирову угоду, за якою: [PERSON] визнала вимоги про дострокове розірвання договору оренди № 44 від 25.04.2014 року, зобов'язалась до 21.03.2017 року звільнити приміщення та повернути його Управлінню з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради; визнала заборгованість по сплаті орендної плати в сумі 81 331 грн 21 коп. за період з 01.05.2016 року по 01.09.2016 року. Прокурор вказує, що на виконання цього рішення суду [PERSON] лише 12.03.2017 року повернула Управлінню з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради нежитлове приміщення, а тому просить стягнути з неї орендну плату відповідно до договору оренди № 44 від 25.04.2014 року, за період з 01.10.2017 року по 21.03.2017 року в сумі 87 966 грн 61 коп. Також просить стягнути пеню за цей період в сумі 15 650 грн 92 коп. В письмових запереченнях на позов проти задоволення позову заперечила. В судовому засіданні прокурор та позивач позов підтримали. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 01.06.2014 року між сторонами укладено договір оренди № 44 від 25.04.2014 року нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Мета оренди - салон краси. Строк оренди до 25.03.2017 року. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28.02.2017 року у справі за позовом Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради до [PERSON] про розірвання договору оренди, зобов'язання повернути майно, стягнення заборгованості, затверджено мирову угоду, за якою: [PERSON] визнала вимоги про дострокове розірвання договору оренди № 44 від 25.04.2014 року, зобов'язалась до 21.03.2017 року звільнити приміщення та повернути його Управлінню з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради; визнала заборгованість по сплаті орендної плати в сумі 81 331 грн 21 коп. за період з 01.05.2016 року по 01.09.2016 року. При цьому судом встановлено, що 23.05.2016 року внесено запис № 2586006002516 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця [PERSON] Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Частиною 1 ст. 179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Згідно ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку, що між сторонами укладено саме господарський договір. Згідно ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 284 ГК України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. За ч.2 ст.285 ГК України орендар може бути зобов'язаний використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду Відповідно до ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі: ліквідації суб'єкта господарювання - орендаря. Аналогічне положення містить і п.12.7. договору. Таким чином, з урахуванням норм ГК України правовідносини ФОП [PERSON] та Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради за Договором оренди № 44 від 25.04.2014 року припинилися 23.05.2016 року, тобто з припиненням підприємницької діяльності ФОП [PERSON] (аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГС України № 3/64/2011/5003 від 27.02.2013 року, ухвалі ВСС України № 6-10280св14 від 24.09.2014 року). При цьому помилковою є позиція позивача щодо автоматичного продовження дії договору оренди для фізичної особи після припинення нею господарської діяльності. В такому випадку фізична особа не мала б можливості реально виконувати його умови, зокрема п.3.1. договору, яким передбачено цільове призначення - для розміщення салону краси. При цьому п.7.1.2. договору зобов'язує орендаря використовувати об'єкт оренди виключно за його цільовим призначенням та відповідно до умов цього договору. Крім того, відповідно до п.12.8. договору взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються нормами ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», Указу Президента України «Про Державну програму приватизації», ГК України. Отже у випадку автоматичного продовження дії договору оренди № 44 від 25.04.2014 року, до нього слід було б застосовувати спеціальні норми ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», Указу Президента України «Про Державну програму приватизації», ГК України, що у відносинах за участю фізичної особи не суб'єкта господарювання є неможливим. Наприклад, нелогічним було б застосування норми ч.6 ст.232 ГК України щодо шестимісячного строку в питанні нарахування пені (що є однією з позовних вимог). При цьому п.6.1.4. договору прямо передбачає обов'язок орендодавця у випадку реорганізації орендаря, до припинення чинності цього договору, переукласти цей договір на таких самих умовах одним із правонаступників, якщо останній згоден стати орендарем. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зазначеному випадку законодавством не передбачено автоматичне продовження дії договору оренди, натомість сторони не позбавлені права переукласти угоду. Однак сторони угоду не переукладали. При цьому суд звертає увагу на позицію ВС України у справі № 6-125цс13 від 04.12.2013 року, відповідно до якої до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст.51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною 3 ст.46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Згідно зі ст. 53 ЦК України фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов'язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом. Особливості банкрутства суб'єкта підприємницької діяльності - громадянина передбачено ст. ст. 47 - 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, яка була чинною на момент визнання суб'єкта підприємницької діяльності - громадянина банкрутом). Відповідно до ст. 49 вищевказаного Закону до задоволення вимог кредиторів із коштів, внесених на депозит нотаріальної контори або приватного нотаріуса, відшкодовуються витрати, пов'язані з провадженням у справі про банкрутство громадянина-підприємця і виконанням постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом. Вимоги кредиторів задовольняються в такій черговості: у першу чергу задовольняються вимоги громадян, перед якими громадянин-підприємець несе відповідальність за заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, шляхом капіталізації відповідних періодичних платежів, а також вимоги щодо стягнення аліментів; у другу чергу проводяться розрахунки щодо виплати вихідної допомоги та оплати праці особам, які працюють за трудовим договором (контрактом), і щодо виплати авторської винагороди, а також задовольняються вимоги, що виникли із зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо повернення невикористаних коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; у третю чергу задовольняються вимоги кредиторів за зобов'язаннями, забезпеченими заставою майна громадянина-підприємця; у четверту чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); у п'яту чергу проводяться розрахунки з іншими кредиторами. Вимоги кожної наступної черги задовольняються після задоволення вимог попередньої черги. За недостатністю коштів на депозитному рахунку нотаріальної контори або приватного нотаріуса для повного задоволення всіх вимог однієї черги кошти розподіляються між кредиторами відповідної черги пропорційно сумам їх вимог. Після завершення розрахунків з кредиторами громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, за винятком вимог, передбачених абзацом другим цієї частини. Вимоги кредиторів щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, вимоги щодо стягнення аліментів, вимоги щодо стягнення на майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням громадянином-підприємцем підприємницької діяльності, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом або які погашені частково чи не заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України. Протягом п'яти років після визнання громадянина-підприємця банкрутом не може бути порушено провадження у справі про банкрутство за його заявою. У разі визнання громадянина-підприємця банкрутом за заявою кредитора протягом п'яти років після завершення розрахунків із кредиторами такий громадянин-підприємець не звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів. Не задоволені вимоги кредиторів можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством України. З огляду на вищенаведене суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний й касаційний суди не враховано, що відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Таким чином у рішенні ВС України йде мова не про автоматичне продовження дії договору оренди, а про продовження для фізичної особи зобов'язання за укладеними договорами нею договорами до припинення господарської діяльності, зокрема, щодо погашення заборгованості. На підставі викладеного, з урахуванням позиції ВС України, суд приходить до висновку, що фізичній особі підприємцю за договором оренди підлягає нарахування орендна плата до часу припинення нею господарської діяльності (а відповідно і припинення договору оренди). Обов'язок по відшкодуванню вказаної заборгованості залишається за фізичною особою після припинення господарської діяльності. В свою чергу, після припинення господарської діяльності, а відповідно і припинення договору оренди, відносини, які виникли між Управлінням з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради та [PERSON] трансформувалися в деліктні - по відшкодуванню збитків завданих безпідставним використанням нежитлового приміщення. З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості по орендній платі, нарахованої відповідачу відповідно до договору оренди № 44 від 25.04.2014 року, за період з 01.10.2016 року по 21.03.2017 року в сумі 87 966 грн 61 коп., а також пені за цей період в сумі 15 650 грн 92 коп. Позивач не позбавлений права захистити своє порушене право у спірних правовідносинах змінивши підстави для позову відповідно до вказаної позиції суду.

Outcome: dismissed