Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу, посилаючись на наступне. Сторони знаходяться в зареєстрованих шлюбних відносинах з 24 вересня 1988 року. Від шлюбу сторони малолітніх та неповнолітніх дітей не мають. Фактичні шлюбні відносини були припинені з жовтня 2014 року з тієї причини, що у сторін різні характери та погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства, відносин в родині, у зв`язку з чим виникали часті сварки, що призвело до втрати почуття любові та поваги, а також неможливості подальшого спільного проживання та підтримання шлюбних стосунків сторонами. Спільне господарство не ведеться. На підставі вищевказаного, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивач у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою в якій просила розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки відповідач суду не повідомив, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Городищенською сільською радою Біловодського району Ворошиловградської області вбачається, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що учинено актовий запис № 8. Від шлюбу сторони малолітніх та неповнолітніх дітей не мають. Сторони тривалий час разом фактично не мешкають, спільного господарства не ведуть, втратили один до одного почуття любові та поваги, на примирення не згодні. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Як вбачається із п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя та на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство. За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які викликали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше сумісне проживання подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, їх сім`я існує формально. Суд вважає, що сім`я розпалась, а тому шлюб між ними слід розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved