Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 41953.22 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 23.09.2014 року відповідач став клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та уклав договір, відповідно до умов якого отримав кредит у розмірі 500 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач наполягає, що кредитні кошти [PERSON] отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 31.10.2019 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 41953.22 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 341.59 грн. - заборгованість за кредитом; 39137.67 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 500.00 грн. - фіксована частина штрафу; 1973.96 грн. - процентна складова штрафу. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 15.01.2020 року. Представник відповідача по справі -адвокат Сизько Д.Б. надав до суду письмові пояснення, відповідно до яких заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи при цьому, що [PERSON] кредитний договір 23.09.2014 року із позивачем не укладав та із відповідними заявами до останнього не звертався, кредитні кошти взагалі не отримував, а матеріалами справи не стверджено обов`язку відповідача на повернення коштів, які останній не отримував, сплати процентів за користування ними, а також відповідних штрафів, які нараховані позивачем безпідставно. Таким чином представник відповідача, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.07.2019 року по справі за №342/180/17, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з доводів позивача, відповідач [PERSON] 23.09.2014 року підписав анкету-заяву, на підставі якої приєднався до умов кредитного договору та отримав кредит у сумі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку із неналежним виконанням умов договору у відповідача утворилася заборгованість, яка складає 41953.22 грн.. На підтвердження своїх доводів позивач надав розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також витяг із Умов та правил надання банком послуг, які на думку позивача стверджують обґрунтованість його позовних вимог. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст., ст. 77-81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим досліджуючи надані позивачем докази судом встановлено, що належних доказів, які безпосередньо свідчили би про звернення [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» із Заявою від 23.09.2014 р. та укладення на цій підставі кредитного договору № б/н від 23.09.2014 р. матеріали справи не містять. Так із Анкети-заяви б/н від 21.10.2011 р. вбачається, що [PERSON] дійсно звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, але не з метою отримання кредиту, а з метою оформлення на своє ім`я платіжної картки «Універсальної». При цьому в графі "Зазначте бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна»" він жодних даних не указував. Більше того, до матеріалів справи доданий розрахунок заборгованості за договором від 21.10.2011 року, а не за договором від 23.09.2014 року на який вказує сам позивач. Позивач наполягає, що підписання заяви є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту , встановленого банком, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. На думку позивача, підписанням вказаної вище заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг, а також витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» додаються до позовної заяви. Нормами ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тим більше, що як вбачається із пояснень представника відповідача, останній вказані факти заперечує та не визнає, а в матеріалах справи наявні суттєві суперечності щодо часу укладення кредитного договору, погодження розміру кредиту, часу отримання такого кредиту відповідачем та отримання його останнім взагалі, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів досягнення між сторонами відповідної домовленості про отримання кредиту 23.09.2014 року, а єдиний документ, який містить підпис відповідача складений ще 21.10.2011 року та й з того вбачається, що його метою було отримання банківських послуг вид якого чітко не визначений, а кредитний ліміт взагалі не встановлений. Так відповідач у своєму поясненні заперечує факт того, що він погодився саме із наданими вище Умовами та Правилами надання банківських послуг, та фактично заперечує факт досягнення домовленості між сторонами саме на тих умовах, про які зазначає позивач. При вирішенні вказаного спору суд враховує норми ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до частини 6 якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року була розглянута справа № 342/180/17 у якій остання, з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Так у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка складається із тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права і бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, враховуючи не визнання відповідачем заявлених банком умов договору та порядку нарахування усіх сум, які пов`язані із обслуговуванням кредиту та застосування штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору, а також відсутності належних доказів погодження між позивачем та відповідачем саме тих умов на які наполягає позивач, наявність в матеріалах справи доказів, як надані самим банком та які спростовують доводи самого позивача щодо умов та часу укладення договору, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по кредиту, процентах за користування кредитом, за пенею та комісією; фіксованої частини штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити у зв`язку із їх недоведеністю. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачена банком сума судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача стягненню не підлягає. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed