Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

В січні 2016 р.[PERSON]звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що [INFO] помер її дядько [PERSON],[INFO],вона як єдина спадкоємиця померлого за законом,прийняла спадщину,подавши 07.10.2015 р.відповідну заяву нотаріусу. До складу спадкового майна входить квартира [ADDRESS],яка належить позивачу на праві власності з часу відкриття спадщини. 27.11.2015 р.постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру ,оскільки, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,право власності на неї зареєстроване за іншою особою,а саме,08.09.2015 р.на підставі договору купівлі продажу,укладеного між [PERSON].в особі представника [PERSON]та [PERSON] о.В.,нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Гура М.Г.,право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] Посилаючись на те,що на час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку 08.09.2015 р.[PERSON], від імені якого вчинявся цей правочин представником,вже кілька місяців,як помер,внаслідок незаконного відчуження спірної квартири, яка входить до складу спадщини,порушені права позивача як спадкоємця та власника,позивач з підстав,передбачених ст.203,216,228,387-388,1216-1223,1258,1265, 1268-1270 ЦК України просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], укладений 08.09.2015 р.між [PERSON].в особі представника [PERSON]та [PERSON],нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Гура М.Г., визнати за [PERSON]право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON],який помер [INFO] витребувати квартиру [ADDRESS] із незаконно володіння [PERSON],скасувати державну реєстрацію права власності від 08.09.2015 р.на квартиру [ADDRESS],проведену на ім*я [PERSON]державним реєстратором приватним нотаріусом Гура М.Г. В судовому засіданні позивач [PERSON]позов підтримала та пояснила,що вона є племінницею [PERSON],який був зареєстрований та проживав у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS].[INFO].[PERSON]помер,вона є єдиною спадкоємицею за законом та прийняла спадщину,подавши нотаріусу відповідну заяву.В процесі оформлення спадкових прав дізналася про наявність договору купівлі-продажу спадкової квартири,на підставі якого невідома особа здійснила відчуження квартири [PERSON],чим порушені її права як власника на успадковану квартиру. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача за довіреністю [PERSON]вимоги свого довірителя підтримав та пояснив,що спірна квартира,що належала [PERSON],вибула з власності всупереч його волі,на підставі недійсного правочину,вчиненого невідомою особою з використанням підроблених документів,вже після смерті [PERSON]Відповідач при купівлі цієї квартири не приділив належної уваги документам та не цікавився причиною явно занизької її вартості,внаслідок чого купив квартиру у особи,яка не мала права на її відчуження,чим були порушені права позивача,захист яких можливий лише у судовому порядку. Відповідач [PERSON].в судовому засіданні позов визнав та пояснив,що у мережі «Інтернет» він підшукав оголошення про продаж спірної квартири за ціну,удвічі нижчу від середньої ринкової вартості аналогічної нерухомості,тому прийняв рішення її купити та не вважав за потрібне перед тим оглянути. Правочин оформлювали у нотаріуса,який перевірив документи та повноваження представника продавця,котрому [PERSON] передав обумовлену суму оплати за квартиру,отримав документи та ключі. Про смерть власника квартири,наявність у нього спадкоємців або інші спірні питання щодо придбаної ним квартири,нічого не знав,як йому зрозуміло на теперішній час,став жертвою шахраїв,про що заявив у поліцію. Треті особи приватні нотаріуси Хамула Н.Г.,Гура М.Г.,Вартанова О.С.в судове засідання не з*явились,надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного. Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 08.06.1993 р.,виданого підприємством «Мотор-Січ» згідно розпорядження(наказу)№ 1353/к,ОП ЗМБТІ за [PERSON] в цілому було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS],про що надана копія свідоцтва з реєстраційним написом ЗМБТІ за [NUMBER] в реєстровій книзі [NUMBER] від 24.06.1993 р. [INFO].[PERSON]помер,заповіту не залишив,відкрилася спадщина за законом,яку прийняла [PERSON]як племінниця померлого, 07.10.2015 р.звернувшись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартанової О.С.із відповідною заявою,де була заведена спадкова справа № 57/2015 до майна померлого [PERSON] До складу спадщини після смерті [PERSON]входить,зокрема,квартира [ADDRESS]. Як передбачено ст.1216,1218 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обов*язків(спадщини)від померлої фізичної особи (спадкодавця)до інших осіб(спадкоємців);до складу спадщини входять всі права та обов*язки ,які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Позивач [PERSON].в порядку,передбаченому ст.1258,1265,1269 ЦК України,прийняла спадщину після смерті [PERSON].у встановленому законом порядку,подавши заяву приватному нотаріусу Вартановій О.С.,тому відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України,незалежно від часу прийняття спадщини,вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Аналізуючи наведене,суд дійшов до висновку,що після смерті [PERSON]позивач [PERSON].в порядку спадкування за законом є власником квартири [ADDRESS] і заявлені вимоги про визнання права власності на спірну квартиру ґрунтуються на законі та доведені доказами,які не спростовані. 27.11.2015 р.нотаріусом Вартановою О.С.відмовлено [PERSON].у видачі свідоцтва про право власності на вказану вище квартиру в зв*язку з реєстрацією права власності на неї за іншою особою. З матеріалів справи суд встановив, що 08.09.2015 р.між [PERSON].в особі представника [PERSON]та [PERSON]був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гура М.Г.,та зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON] За положеннями ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні,що гарантовано ст.41 Конституції України. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. З матеріалів справи суд встановив,що при укладанні вказаного вище договору купівлі-продажу спірної квартири обов*язки продавця виконав [PERSON]як представник власника цього нерухомого майна [PERSON],котрий 20.07.2015 р.видав нотаріально посвідчену довіреність та уповноважив [PERSON]вчинити вказаний правочин. Разом з тим,матеріалами справи беззаперечно доведено,що власник спірної квартири [PERSON]помер [INFO].і вочевидь не міг в порядку ст. 248 ЦК України видати довіреність [PERSON].у липні 2015 р.,оскільки за змістом статті 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов'язки є правоздатністю,яка виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. В судовому засіданні були досліджені свідоцтво про право власності [PERSON]на спірну квартиру,надане на запит нотаріуса Вартанової О.С.з ОП ЗМБТІ,з якого встановлено,що вказане свідоцтво виконано на бланку підприємства «Мотор-Січ» із внесенням у бланк друкованого тексту,підпису та печатки підприємства,з подальшою реєстрацією права власності [PERSON] ОП ЗМБТІ у реєстровій книзі [NUMBER] за номером [NUMBER] 24.06.1993 р. Водночас,нотаріусу Гура М.Г.для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу було надано свідоцтво іншого змісту та форми,без відмітки про реєстрацію права власності [PERSON].в ОП ЗМБТІ,а виготовлений ФОП [PERSON]станом на 21.07.2015 р.технічний паспорт квартири на 1 арк.не містить технічних креслень приміщення квартири та помилково визначає розташування її на 7 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку,хоча фактично квартира розташована на 6 поверсі. Ці обставини викликають сумніви у достовірності документів,наданих для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу,та свідчать про те,що особа,котра від імені [PERSON]цей правочин вчинила,не мала у своєму розпорядженні оригіналів правовстановлюючих документів. Таким чином,з [INFO].з часу смерті [PERSON]його цивільні права та обов'язки припинено, а правочин, укладений після смерті [PERSON], але від його імені, не відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Відповідно до роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з частинами 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями частини 1, 2 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За роз'ясненнями до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч.1 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). За роз'ясненнями до п.10 Пленуму Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. За правилами ч.5 ст.12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд. Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач обрав спосіб захисту своїх прав,заявивши позов про витребування майна (віндикаційний позов) із чужого володіння. Суд погоджується із доводами позовної заяви та представника позивача, що позивачем обрано вірний спосіб захисту прав особи, яка вважає себе власником , шляхом пред*явлення віндикаційного позову, для чого є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Доказів,наданих позивачем на підтвердження заявлених вимог,при розгляді справи в суді не спростовано. Відповідно до ст.88 ЦПК України,на користь позивача суд стягує з відповідача судові витрати у повному обсязі,оскільки позов задоволено у повному обсязі. Згідно ст.79 ЦПК України,судові витрати складаються з судового збору,сплаченого позивачем з вимог матеріального характеру у розмірі 6090 гр., з вимог немайнового характеру у розмірі 487 гр.20 коп.,та за заявами про витребування доказів 243 гр.60 коп.(2 заяви). Вказані витрати підтверджені квитанціями,відповідач зобов*язаний компенсувати позивачеві понесених ним судові витрати,що складає суму 7064 гр.40 коп.(з розрахунку 6090 гр.+487 гр.20 коп.+243 гр.60 коп.+243 гр.60 коп.) Відповідно до ст.154 ЦПК України,суд одночасно із ухваленням судового рішення скасовує заходи забезпечення позову у виді арешту квартири [ADDRESS],вжиті на підставі ухвали від 27.01.2016 р.,що є необхідним для виконання рішення в частині реєстрації права власності позивача та скасування такої реєстрації за відповідачем. На підставі ст.ст.203,216,228,387-388,1216-1223,1258,1261,1266,1268-1270 ЦК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,ст.3,4,10-11,15,57,60,79,88,154,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

Outcome: approved