Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] (далі позивач) з вимогами до [PERSON] (далі відповідач) про визначення порядку користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS] (далі спірна квартира), виділивши їй в користування другу та третю житлові кімнати, площею 29, 6 кв.м. з лоджією 2,2 кв.м., а відповідачу першу житлову кімнату, площею 10, 4 кв.м. та кладову площею 1, 1 кв.м., в загальному користуванні залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор. Свої вимоги мотивує тим, що спірна квартира належить сторонам по справі на праві власності: позивачу - 2/3 частини квартири, відповідачу - 1/3 частина. Квартира складається з трьох кімнат: 10, 4 кв.м. (ізольована), 17, 2 кв.м. (прохідна), 12, 4 кв.м. (ізольована). Сторони не можуть дійти домовленості в користуванні квартирою, заважаючи та чинячи перешкоди один одному. Зазначає, що запропонований нею порядок користування спірною квартирою найбільш відповідає часткам сторін в праві власності на квартиру і є найприйнятнішим. Ухвалою суду від 23.08.2017 року відкрито провадження у справі. 04.12.2017 р. до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення, у відповідності до яких вимоги позову не визнає, посилаючись на те, що спірна квартира належала покійному чоловіку відповідача [PERSON], після смерті якого позивач почала проживати в ній. Між сторонами склався порядок користування квартирою, а саме: позивач займає кімнати площею 10, 4 кв.м. та 17, 2 кв.м., відповідач проживає в кімнаті площею 12, 4 кв.м. Запропонований позивачем порядок користування квартирою не відповідає ідеальним часткам сторін у праві власності та буде порушувати права відповідача. 31.05.2018 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на викладене в поданих до суду запереченнях. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], судом встановлено наступне. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу від 01.02.2013 р., позивачу на праві власноті належить 2/3 частини [ADDRESS]. Відповідачу на праві власності належить 1/3 частина [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. Як вбачається з технічного паспорту на спірну квартиру, загальною площею 58, 4 кв.м., жилою площею 40 кв.м., вона складається з трьох кімнат: 10, 4 кв.м. (ізольована), 17, 2 кв.м. (прохідна), 12, 4 кв.м. (ізольована), кухні площею 6 кв.м., ванної кімнати - 2, 2 кв.м., вбиральні 1.1 кв. м., коридору 5, 8 кв.м., кладової 1.1 кв.м. та лоджії 2.2 кв. м. Встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, у зв'язку з неможливістю їх дійти домовленості щодо порядку користування спірною квартирою. Відповідно до п. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Відповідно до п. 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на нього може бути виділено відокремлену його частину, яка відповідає розміру їхніх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13 виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок. Враховуючи технічні характеристики квартири, вбачається, що ідеальна частка позивача в співвідношення з її часткою у праві власності на квартиру складає 26, 67 кв.м., відповідача - 13, 33 кв.м. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами склався наступний порядок користування квартирою: позивач займає кімнати площею 10, 4 кв.м. та 17, 2 кв.м., відповідач проживає в кімнаті площею 12, 4 кв.м. Вбачається, що вказаний порядок користування [ADDRESS], який найбільш відповідає їх ідеальним часткам в ній. Позивач [PERSON] просить суд виділити їй житлові кімнати площею 17, 2 кв.м. (прохідна) та 12, 4 кв.м., та лоджію площею 2, 2 кв.м., що загалом складає 31, 8 кв.м. та більш ніж на 5 кв.м. перевищує її ідеальну частку в квартирі, при цьому відповідачу [PERSON] позивач просить виділити житлову кімнату площею 10, 4 кв.м., що на 3 кв.м. менше від ідеальної частки останньої в квартирі. Враховуючи, що частка житлової площі спірної квартири відповідача складає 13,33 кв.м., суд приходить до висновку, що виділення [PERSON] житлової кімнати площею 10, 4 кв.м. є порушенням прав останньої та звужування її прав на користування своєю власністю. При цьому, встановлений між сторонами порядок користування квартирою, який існує на момент винесення рішення суду, найбільш відповідає часткам кожної з сторін, та не порушує права власників квартири. Враховуючи вищевикладене, підстав для встановлення порядку користування квартирою у спосіб, визначений позивачем, є недоцільним та неможливим, оскільки в такому разі порушується принцип пропорційності користування сторонами своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру, відповідачу виділяється кімната меншої площі в загальному користуванні, а також принцип залишення у загальному користуванні нежитлових приміщень, таких як лоджія. На підставі вказаного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed