Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 вересня 2016 року звернулась до суду з названим позовом, в якому вказала, що 12.12.2014 року вона успадкувала земельну ділянку після смерті [PERSON], площею 4,4350 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області. Позивач зазначає, що відповідач незаконно використовував належну їй земельну ділянку з 30.09.2014 року по 23.05.2016 року, тому просить суд стягнути з ТОВ «Сільгосптехніка Нова» на її користь збитки у виді неодержаного доходу в розмірі 40060 гривень 09 копійок та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надавши свої письмові заперечення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи з наступного. По справі встановлено, що 29.09.2009 року між [PERSON] та ЗАТ «Сільгосптехніка Нова» було укладено договір оренди землі № 42, згідно якого відповідачу було передано в оренду земельну ділянку площею 4,435 га строком на 5 років (а.с.8-9). 29 травня 2014 року [PERSON] померла, що стверджено свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 302045 (а.с.11). Після її смерті відкрилась спадщина, до якої входить земельна ділянка площею 4,435 га, яка належала померлій на підставі державного акту серії ІІІ-КВ № 113581 (а.с.10). [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] та спадкоємцем за заповітом, тож 12 грудня 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану спадкову земельну ділянку (а.с.12-13). Відповідач не враховуючи того, що договір оренди скінчився продовжував використовувати земельну ділянку позивача. 20.10.2015 року рішенням Володарського районного суду Київської області [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ТОВ «Сільгосптехніка Нова» (а.с.14-15). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково та ухвалено нове рішення, яким зобовязано ТОВ «Сільгосптехніка Нова» передати [PERSON] земельну ділянку площею 4,4350 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області (а.с.18). Вказане рішення Апеляційного суду Київської області було залишено без змін хвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року (а.с.19-20). Враховуючи те, що відповідач в період з 30 вересня 2014 року по 23 травня 2016 року незаконно використовував належну позивачу земельну ділянку, позбавивши її можливості використовувати свою земельну ділянку та отримувати дохід, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача збитки у виді неодержаного доходу в розмірі 40060 гривень 09 копійок. В обґрунтування розміру збитків [PERSON] надала суду довідку про розмір затрат по вирощуванню кукурудзи у 2015 році, яка видана ФОП [PERSON] (а.с.24), довідку Головного управління статистики у Київській області (а.с.22) та довідку Головного управління статистики у Білоцерківському районі Київської області (а.с.23). Відповідно до акту приймання-передачі об'єкта оренди від 24.05.2016 року, земельна ділянка площею 4,4350 га передана ТОВ "Сільгосптехніка Нова" [PERSON] (а.с.21) Надані суду вищезазначені докази позивача про розмір завданих збитків не можуть бути взяті судом до уваги виходячи з наступного. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, вирішуючи позови про відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, суди повинні мати на увазі, що при вилученні (викупі) сільськогосподарських угідь, лісових земель, чагарників для потреб, не пов'язаних із сільсько- чи лісогосподарським виробництвом, їх тимчасовому зайнятті для інших видів використання, встановленні обмежень щодо використання земельних ділянок, погіршенні якості грунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників, приведенні сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у не придатний для використання стан, неодержанні доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки, відшкодування збитків згідно зі статтями 156, 157 ЗК здійснюється органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, громадянами та юридичними особами, які використовують земельні ділянки і діяльність яких обмежує права власників та землекористувачів. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Ст. 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Ст. 157 ЗК України визначено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993 року «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії. Відшкодуванню підлягають і інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Розміри збитків визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості). Згідно з листом Володарської районної державної адміністрації Київської області від 19.10.2016 року за № 06-49/2278, на запит представника позивача [PERSON], повідомлено, що комісія з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам адміністрацією не створювалась, відповідно Положення про дану комісію не затверджувалось. Звернення до Володарської районної державної адміністрації Київської області, щодо комісії було направлено 13.10.2016 року, з позовом позивач до суду звернулась 01.09.2016 року з проведеними розрахунками збитків у вигляді неодержаного доходу. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 25.07.2007 року "Про затвердження методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу", ця Методика спрямована на визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним та фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (далі - розмір шкоди). Розмір шкоди визначається окремо по кожному із зазначених правопорушень. Відповідно до ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Позивач мала намір самостійно обробляти власну земельну ділянку, проте відповідач посіяв на цій ділянці кукурудзу. Унаслідок цього позивач не мала можливості здійснити обробіток землі та заплановані посіви кукурудзи. Отже, позивач не отримала прибуток (упущена вигода) від використання належної їй земельної ділянки. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, як-от: протиправна поведінка, збитки, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина (ст. 623 ЦК). За відсутності хоча б одного з визначених елементів цивільна відпо- відальність не настає. Судом встановлено, що відповідач незаконно використовував належну позивачу земельну ділянку. Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обовязок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Також судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються намірі і на розрахунку можливого прибутку, однак позивачем не доведено реальність намірів та можливість реального отримання заявленої в позові суми як прибутку. За вказаних обставин наведені позивачем розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг бути отриманий. В даному випадку законодавством передбачено відшкодування втраченої вигоди, але позивач провела власний розрахунок розміру збитків в сумі 40060 гривень 09 копійок всупереч вимогам ч. 3 ст. 157 ЗК України та Постановам КМУ № 284 від 19.04.1993 року та № 963 від 25.07.2007 року, таку ж думку викладено в постанові Верховного Суду України у справі № 3/188гс14 від 09.12.2014 року, а саме, що наміри та розрахунок теоретичного прибутку у справах про стягнення упущеної вигоди (неодержаного прибутку) не є належним доказом для підтвердження реальності намірів та реальної можливості отримання такого прибутку. На підтвердження отримання можливої вигоди при самостійному обробітку належної [PERSON] земельної ділянки, шляхом посіву кукурудзи, надала наступні документи: довідку про розмір затрат по вирощуванню кукурудзи у 2015 році, яка видана ФОП [PERSON] (а.с.24), довідку Головного управління статистики у Київській області (а.с.22) та довідку Головного управління статистики у Білоцерківському районі Київської області (а.с.23). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст. 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України, надані суду докази мають бути належними та допустимими. Згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підсумовуючи вищевикладене та виходячи із норм законів, які регулюють дані правовідносини та наданих суду доказів, які досліджені в судовому засіданні, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки не надано належних доказів згідно чинного законодавства, про реальну упущену вигоду через неправомірні дії відповідача.

Outcome: dismissed