Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2014 року звернулася у суд з позовом до [PERSON], Пирятинського районного сектору Управління ДМС у Полтавській області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового виселення та зняття з реєстраційного обліку. У позові вказала, що 06.06.1988 придбала у приватну власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS]. У вищезазначеному будинку разом з позивачкою зареєстрований та проживає її син [PERSON]. Через сумісне проживання, починаючи з 2011 року між ними постійно виникають конфліктні ситуації. Позивачка неодноразово зверталася за захистом своїх прав до Теплівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області та до правоохоронних органів, хоча це не дало бажаного результату. У травні 2014 року відповідач фактично вигнав [PERSON] з власного будинку, тому вона змушена проживати у чужих людей, а сам користується її власністю. У зв'язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав на вільне користування приватною власність. У судовому засіданні позивач вимоги викладені у позові підтримала у повному обсязі з підстав викладених у ньому. Додатково вказала, що неодноразово просила як дільничного інспектора так і голову сільської ради допомогти їй з вирішенням посталої проблеми, останні погодилися, вказавши що проведуть профілактичну бесіду, однак [PERSON] продовжував вчиняти сварки, ображати її нецензурними словами, в результаті чого позивач не змогла витримати такий тиск та попросила у знайомої притулку. Відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що він не має іншого житла, і сварки не вчиняє, позивач все вигадує. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що вона разом із позивачкою від'їжджали до міста Києва працювати. Про те, що у позивача постійно був конфлікт з сином знала давно. Одного дня в травні 2014 року до неї зателефонувала [PERSON] і попросила притулку., вказала, що між нею та сином в черговий раз виник конфлікт в результаті чого останній її вигнав з будинку. Згідно ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Суд вислухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, враховуючи обставини, що мають істотне значення, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. 06.06.1988 позивачка придбала у приватну власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS], викладене також підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягом про державну реєстрацію та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6-14). Відповідно до технічного паспорта на садибний житловий будинок виданого 19.10.2011 комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 8-10). Також на праві приватної власності, згідно свідоцтв про право власності на нерухоме майно, [PERSON] належать земельна ділянка площею 0,1277 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельна ділянка 0,4376 га. для ведення особистого селянського господарства, розташовані по [ADDRESS] (а.с. 11, 13). У вищезазначеному будинку разом з позивачкою зареєстрований та проживає її син [PERSON], що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання/перебування особи №№ 833, 834 від 11.06.2014 (а.с. 37, 38). Відповідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 03.05.1973 виданого Новооржицькою сілською Радою дерпутатів трудящих Яготинського району згідно якого матір'ю [PERSON] є [PERSON], а батьком - [PERSON] (а.с. 41). Після розірвання шлюбу з [PERSON] [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 40). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку або в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Через сумісне проживання, починаючи з 2011 року між позивачкою та відповідачем постійно виникають конфліктні ситуації у наслідок чого [PERSON] неодноразово зверталася за захистом своїх прав до Теплівської сільської ради Пирятинського району, Полтавської області та до Пирятинського РВ УМВС України у Полтавській області (а.с. 16, 18, 20, 21, 23, 24-27, 29, 31, 33, 35). Працівниками Пирятинського РВ УМВС України у Полтавській області неодноразово проводились профілактичні бесіди з відповідачем (а.с. 17, 19) та складено адміністративний протокол про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення насильства в сім'ї (а.с. 22). Сільський голова Теплівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області у свою чергу також неодноразово проводив бесіди із [PERSON], проте останній ніяк не відреагував, тому позивачці було запропоновано звернутися із заявою до правоохоронних органів (а.с. 28, 30, 32, 34, 36). У добровільному порядку [PERSON] не бажає висилитися з будинку, чим порушує право відповідача вільно розпоряджатися та користування приватною власність. Так, позивач не витримавши тиску та погроз з боку відповідача вимушена була просити притулок у односельців. Згідно зі ст. 155 ЖК України житлові будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування житловим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У п. 7 Інформайційного листа ВАСУ "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом" від 31.01.2001 р. зазначається, що для подання негаторного позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування й розпорядження були результатом винних дій відповідача чи спричиняли збитки, достатньо, щоб такі дії (бездіяльність) об'єктивно порушували права власника і були протиправними. Щодо виселення, то ст. 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 р., є, зокрема, міри попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри суспільного впливу, прийняті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення). Систематичне порушення правил суспільного співжиття може призвести не тільки до виселення із займаного житла. Це крайня міра. Закон допускає, щоб до особи, яка систематично порушує загальнолюдські правила співжиття, були застосовані й інші санкції. Дії відповідача створюють позивачу, як власнику, перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до квартири підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] понесла втрати за сплату судового збору у сумі 243 грн. 60 коп. (а.с. 1).

Outcome: approved