Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 44513,80 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що працював на підприємстві відповідача у період з 01.01.1988 року до 03.10.2011року, на різних професіях і посадах. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2013 року , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2013 року , на користь позивача стягнуто недоплачену заробітну плату за час відпусток у сумі 4823,22 грн. Враховуючи розмір середнього заробітку на момент звільнення та кількість робочих днів з дня звільнення до дня фактичного розрахунку, з відповідача повинна бути стягнута сума, передбачена ст.117 КЗпП України. Крім цього, порушення відповідачем законних прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим йому завдано моральної шкоди. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА » до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Суд встановив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2013 року, на користь позивача стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» 4823,22 грн. ( а.с. 8-17). Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприєм ство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або упо вноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 шодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноважено го ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розра хунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, шо невиплата звільненому пра цівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопору шення, яким є день фактичного розрахунку. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а під час не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що час затримки (з дня звільнення [PERSON] до дня фактичного розрахунку - 13.11.2013 рік) складає 524 днів х 122 грн.14 коп. ( середній заробіток на момент звільнення) = 64001 грн. 36 коп. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми , на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин. Суд, враховуючи, що позов [PERSON] про стягнення недоплаченої заробітної плати задоволено частково, сума недоплаченої заробітної плати встановлена судом у розмірі 4823,22 грн. , а розмір середнього заробітку по момент фактичного розрахунку складає 64001 грн. 36 коп., і вважає за необхідне при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку врахувати положення п.п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, істотність розміру середнього заробітку за час затримки виплат порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин по справі, зокрема, що заборгованість підприємства утворилась за весь час роботи позивача, відсутність умислу підприємства в невиплаті спірної суми позивачеві та подальші дії відповідача, спрямовані на виплату сум недоплати в добровільному порядку та співмірність заявлених вимог. Враховуючи наведене на користь позивача необхідно стягнути 5300 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 5000 грн. суд вважає позовні вимоги такими що підлягають частковому задоволенню. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Аналізуючи зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, беручи до уваги конкретні обставини по справі, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума в розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial