Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач 04.08.2020 звернувся до суду із даним позовом. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна обґрунтовано тим, що 03.07.2020 державним реєстратором відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Лазар Д.В. було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] . Новим власником вказано АТ «Альфа-Банк». Попереднім власником є позивач. Підставою для проведення державної реєстрації вказано іпотечний договір №08/300/15 від 23.03.2006 (іпотеко держатель АТ «Альфа-Банк» як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», іпотекодавець позивач), повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 18.10.2019 №22413, повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 24.04.2020 №5, кредитний договір №08/300/15 від 23.03.2006. Тобто перехід права власності відбувся на підставі ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Позивач оспорює законність переходу права власності на тій підставі, що на момент реєстрації права власності державним реєстратором діяла встановлена законом заборона примусового відчуження без згоди власника нерухомого житлового майна, предмета іпотеки, за споживчими кредитами, у іноземній валюті. Позивач стверджує, що площа предмета іпотеки житлового будинку складає 119,0 метрів квадратних, цей будинок є місцем проживання позивача, позивач не має у власності іншого нерухомого майна із складу житлового фонду. Відповідач 04.12.2020 подав відзив. Заперечення проти задоволення позову обґрунтовано тим, що відповідно до п.п.2.4.3 Договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання (умов Кредитного договору) задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За п.4.1 Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем Основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Таке право передбачено і частиною 1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» та виникає і з підстав, встановлених ст.12 ЗУ «Про іпотеку». Згідно п.п.5.3 п.4.5 Договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». При цьому дане положення договору є нічим іншим як іпотечним застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за ч.2 ст.36 ЗУ «Про іпотеку». Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений ч.3 ст.33 цього Закону. Таке погодження сторонами іпотечного договору свідчить про наявність згоди самого іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. 22.10.2019 [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням було направлено повідомлення від 18.10.2019 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням із застереженням, що у разі непогашення заборгованості по Кредитному договору банком/іпотекодержателем буде звернуто стягнення на Предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на Предмет іпотеки. 27.04.2020 року [PERSON] повторно направлено повідомлення від 24.04.2020 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням із застереженням, що у разі непогашення заборгованості по Кредитному договору банком/іпотекодержателем буде звернуто стягнення на Предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на Предмет іпотеки. Відповідач стверджує, що процедура передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та строки, визначені законом, були дотримані. Крім того, відповідач зазначає, що державний реєстратор при реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не порушив жодних норм чинного законодавства України. Дотримано: ч.2 ст.18, п.14 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~ п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015. Визначених статтею 24 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав для відмови у державній реєстрації права власності державний реєстратор не мав. Щодо посилання позивача на встановлений законом мораторій, то відповідач зазначає, що положення цього Закону не підлягають застосуванню у даному конкретному випадку. Це тому, що перехід права власності на Предмет іпотеки відбувся за згодою іпотекодавця в іпотечному застереженні в Договорі іпотеки, стягнення звернуто у позасудовому порядку, а не в порядку примусової реалізації. Такої позиції притримується і Верховний Суд у Постанові від 12.07.2018 справа №372/977/16-ц. Позивач 23.12.2020 подав відповідь на відзив, у якому стверджує, що докази, подані відповідачем на підтвердження заперечень проти задоволення позову, є неналежними. Так, Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (повідомлення боржнику про звернення стягнення) не містить даних щодо вручення листа адресату; тощо. При цьому, пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 №1127, встановлено чіткий перелік умов надіслання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, за наявності яких допускається державна реєстрація права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження. Крім того, сторона позивача вважає необґрунтованими аргументи відповідача про неможливість застосування до даного конкретного випадку положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Правові висновки на підтвердження такої позиції позивача містяться у Постановах Великої палати ВС від 20.11.2019 у справі №802/1340/18-а, від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18. Третя особа\~ - Державний реєстратор відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Лазар Діана Василівна пояснень щодо позовної заяви не подала, заяв іншого змісту від неї до суду не надходило. У судовому засіданні представник позивача адвокат Бора Ю.Ю. підтримав обставини, викладені у позовній заяві та позовні вимоги, просив такі задовольнити. Пояснив, що 03.07.2020 державний реєстратор здійснив державну реєстрацію права власності на житловий будинок за АТ Альфа-Банк на підставі іпотечного застереження. Підставою вказано іпотечний договір, повідомлення про звернення стягнення, повідомлення про отримання, звіт. Банком ініційовано застосування ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ст.35 ЗУ «Про іпотеку» надсилається письмова вимога про усунення порушень. Представник позивача зазначає, що ні вимоги, ні повідомлення адресату не вручено. Процедуру не дотримано. Крім того, предметом кредитного договору є кредит у іноземній валюті Євро. Законом України про мораторій встановлено заборону на примусове стягнення на предмети іпотеки за споживчими кредитами у іноземній валюті. Позичальник зі слів представника 16.10.2019 виїхав за межі України, і\~ повернувся 15.07.2020. Представник відповідача підтримала доводи відзиву та заперечує проти задоволення позовних вимог. Вважає, що процедуру переходу права власності на підставі іпотечного застереження дотримано. Всі необхідні документи державному реєстратору було надано відповідно до порядку реєстрації речових прав. Кредитор здійснив всі можливі способи повідомлення іпотекодавця. Відповідач вважає, що відповідальність за наслідки невручення лежить на іпотекодавці. Крім того, відповідач вважає, що дана ситуація не підпадає під встановлений законом мораторій, оскільки іпотечне нерухоме майно не використовується як місце проживання позичальника, не є постійним місцем його проживання. Крім того, реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження не є примусовою реалізацією майна у розумінні закону про мораторій, оскільки іпотекодавець надав згоду на такий перехід права власності на предмет іпотеки у самому договорі. Особа десять місяців знаходилася за кордоном, тому відповідач вважає, що майно не використовується для проживання. Заслухавши пояснення сторін спору, вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши подані сторонами докази, суд вирішив наступне. Суд встановив, що 23.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №08/300/15 про те, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №08/300/15 від 23.03.2006, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем нерухоме майно жилий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 119,0 кв.м., за адресою [ADDRESS] , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, видане Королівською селищною радою 12.04.2000 року на підставі рішення виконкому Королівської селищної ради №6 від 26.01.2000, право власності зареєстровано Виноградівським бюро технічної інвентаризації 20.04.2000 року, запис №392 в книзі №2, реєстраційний номер 1027197. За змістом пункту 1.4 договору іпотеки, зміст та розмір Основного зобов`язання становить повернення кредиту у сумі 25000,00 Євро, з порядком погашення згідно графіку погашення періодично рівними платежами з кінцевим терміном погашення 22.03.2016 року, на умовах сплати 10,5% річних та комісій у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором. Відповідно до п.4.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.4.5.3 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». 03.07.2020 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52971669 від 06.07.2020, державного реєстратора відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Лазар Д.В. було проведено державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк», код ЄДРПОУ 23494714, на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 2115336821212. Підставою для державної реєстрації вказано іпотечний договір №08/300/15 від 23.03.2006, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 18.10.2019 №22413, повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 24.04.2020 №5, кредитний договір №08/300/15 від 23.03.2006, повідомлення про отримання б/н від Укрпошти; Звіт ВА№200610-001 від 10.06.2020 ТОВ «Бізнес Ассіст». Дослідивши зміст наданого суду договору кредиту у засвідченій копії, суд встановив, що 23.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №08/300/15 про надання позичальнику [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25000,00 Євро зі сплатою 10,5% процентів річних та з визначеним умовами договору порядком погашення суми основної заборгованості. Кінцевим терміном повернення заборгованості визначено 22.03.2016 року. Кредит надано на поточні потреби. Відповідно до пункту 1.3 договору кредиту, у якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає із позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку жилий будинок з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] . [PERSON] не виконував належним чином свої зобов`язання за договором кредиту. Відповідно до статті 1 цього Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 22 договору іпотеки, який кореспондується зі статтею 35 Закону № 898-IV, у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачу [PERSON] було направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 18.10.2019 №22413, повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 24.04.2020 №5. Повідомлення не вручені адресату, що не заперечує відповідач. Відповідач посилається на те, що обидва повідомлення повернуті відправнику та такі два документа відповідно до абзацу третього підпункту другого абзацу першого пункту 61 Порядку можуть бути подані у сукупності із іншими документами для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження. Так, порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно визначено Постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. №1127 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до абзацу третього підпункту другого абзацу першого пункту 61 Порядку Для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки може бути подано засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення. Разом із тим, дослідивши надані стороною відповідача копії поштових відправлень та рекомендованих повідомлень про вручення, суд встановив, що повідомлення, направлене 18.10.2019 року повернуто без вручення. Причина повернення зазначена шляхом закреслення двох клітинок навпроти «за закінченням встановленого строку зберігання» та «інші причини, що не дали змогу виконати обов`язки щодо пересилання», тому однозначно встановити причину повернення неможливо. Повторне повідомлення від 24.04.2020 повернуто без вручення із зазначенням причини повернення «за місцем обслуговування».(а.с.82, 85). Суд констатує, що умова, визначена абзацом третім підпункту другого абзацу першого пункту 61 Порядку, про надання для державної реєстрації копій поштових відправлень, за якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, - не виконана. Цей юридичний факт є свідченням того, що сукупність визначених актами цивільного законодавства умов для набуття права власності на підставі іпотечного застереження у даному конкретному випадку була відсутня. Крім того, суд знайшов слушними доводи сторони позивача щодо поширення на правовідносини, що склалися між сторонами спору, норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII. Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Перевіривши обставину, чи використовується нерухоме житлове майно предмет іпотеки, як місце постійного проживання позичальника, суд встановив, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] у проміжку часу, протягом якого реалізовано процедуру переходу права власності на предмет іпотеки, був як зареєстрованим місцем проживання позичальника [PERSON] , так і його фактичним постійним місцем проживання. Дана обставина підтверджена Довідкою, виданою селищним головою смт.Королево Фабріці П.Т. №2022 від 10.11.2020. (а.с.60) З огляду на викладене, суд вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями, який використовується позичальником як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнутий\~ на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі іпотечного застереження як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору від 23.03.2006 року, укладеного в іноземній валюті, оскільки такий спосіб переходу права власності на іпотечне нерухоме майно був на момент переходу заборонений законом. Такий правовий висновок за аналогічних обставин викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року , справа №644/3116/18. Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказаний Предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк». Відтак, суд вирішив, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню: державна реєстрація права власності підлягає скасуванню, а набуте відповідачем право власності припиненню. Так, Відповідно до абзаців 2,3 п.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже спосіб захисту порушеного права, який позивач просить зазначити у рішенні, шляхом припинення права власності, набутого на підставі ст.37 ЗУ «Про іпотеку» в обхід заборони, встановленої Законом України № 1304-VII, - передбачено спеціальним законом та з цієї точки зору є ефективним для відновлення порушеного права позивача. Судові витрати, понесені позивачем слід покласти на відповідача у зв`язку із задоволенням позову. Позивач сплатив при поданні позовної заяви та заяв про забезпечення позову судовий збір, що підтверджено платіжними документами, що в матеріалах справи (а.с.4, 28, 61) на загальну суму 1681,60 грн. Інших судових витрат до відшкодування не заявлено.

Outcome: approved