Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 06.08.2015 р., позивачка зазначила, що 30.08.2007 року, у м. Корсаків, Сахалінської області, [PERSON] Федерації, померла її дочка, [PERSON], [INFO]. У дочки залишився сина, [PERSON], [INFO], який з 2003 року проживав з нею. Відповідно до постанови голови муніципального утворення Корсаківського району від 29.12.2007 року, № 875 «Про встановлення опіки над неповнолітнім [PERSON]П.», вона була призначена опікуном [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1993 року, виданого органом приватизації заводу «ЕКМА» вона, її покійна дочка, та її син, [PERSON], [INFO], є у рівних частках власниками квартири [ADDRESS]. Відповідно, після смерті дочки, відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини вищезазначеної квартири [ADDRESS], яка складається з 2х житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею - 45,1 кв.м. та розташована на другому поверсі, двохповерхового будинку. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті дочки, є вона, та її онук [PERSON], однак вона спадщину не приймала. 04.08.2015 року вона звернулася, як законний представник онука, до приватного нотаріуса Вільногірського міського нотаріального Округу Дніпропетровської області, [PERSON], щодо відкриття спадкової справи та оформлення на онука права спадщини за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Однак приватний нотаріус [PERSON] відмовила їй у відкритті спадкової справи, мотивуючи це тим, що дочка є громадянкою іншої держави, померла на території [PERSON] Федерації, а міжнародними договорами неврегульовані питання щодо правової допомоги у справах де спадкодавцем виступає громадянин іншої держави. При цьому нотаріус порадила їй звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадщину у судовому порядку. Згідно п.п. 4.18. п. 4 глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином вона вважає, що права її неповнолітнього онука на визнання за ним права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом підлягає розгляду в судовому порядку, приймаючі до уваги наступне. 22 січня 1993 року держави - члени СЕД (Договірні Сторони) підписали Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах. 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано цю Конвенцію та 14 квітня 1995 року вона набула чинності для України. Зазначена Конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, [PERSON] Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном. Конвенція закріплює право громадян кожної із Договірних Сторін щодо успадковування на територіях інших Договірних Сторін майна чи прав за законом чи заповітом на рівних умовах і в тому ж обсязі, що і власні громадяни. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої розташоване це майно. Відповідно до п. 2 ст. 45 Конвенції, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Згідно зі ст. 48 зазначеної Конвенції провадження по справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Положення пунктів 1 і 2 цієї статті застосовуються також при розгляді спорів, що виникають у зв'язку з провадженням по справах про спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені ст. ст. 1261-1265 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.4 ст. 1228 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 1273 ЦК України, батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. У їхньому випадку ні вона, ні орган опіки та піклування не надавали згоди на відмову від спадщини її неповнолітнього онука, що передбачає, що онук прийняв належну йому після смерті матері частку спадкового майна, у тому числі частку квартири [ADDRESS]. Згідно ч.5 ст. 1228 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно п.16 листа ВССУ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 р. № 24-754/0/4-13, - У міжнародних договорах, нормативних актах України поняття "обсяг прав, пов'язаних із спадкуванням" охоплює не тільки право на спадкування майна, але і право на укладання і скасування заповіту на майно, що знаходиться на території іншої договірної країни (а також спадкові права, що можуть бути здійснені у майбутньому). Окрім того, у законодавстві України зазначено, що права іноземців щодо спадщини виникають на тих самих підставах, що і в громадян України, і спадщина переходить до спадкоємців незалежно від громадянства. Принцип зрівняння у правах є основою національного режиму та визначає головні аспекти здатності іноземців мати права, що виникають при спадкуванні. Суть спадкових прав залишається незмінною як у випадку набуття їх іноземцями, так і у випадку набуття громадянами України. Об'єкт також залишається незмінним - спадщина (сукупність суб'єктивних прав та обов'язків спадкодавця). Таким чином, іноземці (особи без громадянства) здійснюють свої спадкові права на території України нарівні з громадянами України. Доказами правомірності її позову є: свідоцтво про право власності на житло, свідоцтво про народження онука, свідоцтво про смерть її дочки, постанова про встановлення опіки над онуком, та інше. Ціна позову визначена нею з орієнтованою вартості 1/3 частки нерухомого майна, на яку вона прохає визнати за онуком право власності, і яка на її думку складає 20000,00 грн. Зазначена ціна буде уточнена після відкриття провадження за цим позовом та призначення за її клопотанням судово-будівельної експертизи відносно дійсної вартості спадкового нерухомого майна. Відповідно до п.п. 3,4,5,6 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, ціну позову щодо вимог майнового характеру, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. За змістом зазначеної норми, саме позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. ЦПК не вимагає від позивача правового обґрунтування позову (посилання на норму права, яка регулює спірні правовідносини). Сама по собі відсутність у позовній заяві чи додатках до неї доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «[PERSON] практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6- 20цс 11. Відповідачем у справі нею зазначена Вільногірська міська рада Дніпропетровської області, приймаючі до уваги, що спірна частина нерухомого майна розташована на її території, а відповідно до ч. 3 ст. 1277 ЦК України, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, та також згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року, № 7, "Про судову практику у справах про спадкування", - при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Outcome: approved