Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що позивач, [PERSON] [INFO] , громадянка України, пенсіонерка, проживаючий за адресою: [ADDRESS] у вчасному будинку, який їй належіть на праві приватної власності, відповідно договору купівлі - продажу, зареєстрованим за № 437 від 16.08.1977 року та розташованою за адресою: [ADDRESS] у 2000 році прописала свою невістку [PERSON] [INFO] , а у 2009 році прописала свою онуку [PERSON] [INFO] у вказаному домоволодінні. У 2017 році [PERSON] [INFO] виписалась із помешкання розташованого за адресою [ADDRESS] , та спільно із своєю донькою [PERSON] [INFO] виїхали жити до АР Крим, і по теперішній час не проживають спільно з позивачем за адресою [ADDRESS] , ніяких зв`язків із нею не підтримують, місце їхнього знаходження їй не відомо, а також їхніх особистих речей в житловому приміщенні немає, що підтверджується актами обстеження житлового приміщення, від 17.11.2016 року, від 24.10.2018 року, від 01.09.2019 року та актом № 101 від 23.12.2020 року, складеного депутатами Мангушської селищної ради. Однак, онука позивача [PERSON] так і залишилась зареєстрованою в її помешканні. Участі в оплаті комунальних послуг та в ведені господарства участі вона не приймає, ніяких зв`язків з позивачем не підтримує, а також місце її знаходження позивачу не відомо, і даний будинок не є її власністю, то позивач просить визнати відповідача [PERSON] [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 48 Закону України "Про власність" і ст. 107 ЖК України Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , яка є законним представником неповнолітньої відповідачки [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, не зважаючи на те, що про розгляд справи повідомлялася належним чином - заказною кореспонденцією з повідомленням і від неї не надійшло повідомлення про розгляд справи в її відсутності, відзив на позовну заяву не надавала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України ухвалою суду від 23.04.2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши надані докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] (а.с. 7-8, 25). Відповідно до адресної картки будинку [ADDRESS] , у даному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно актів обстеження домоволодіння від 17.11.2016року, від24.10.2018 року, від 01.09.2019 року та актом № 101від 23.12.2020 року, складеного депутатами Мангушської селищної ради у даному домоволодінні [PERSON] з 2014 року не мешкає. (а.с. 9). Служба у справах дітей Мангушської селищної ради листом від 11.02.2021 № 7 позовні заяви не підтримала ( а.с.39). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З`ясовано, що спір виник між позивачем і відповідачем, яка є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України. Відповідно до норми цієї статті члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] значиться зареєстрованою неповнолітня [PERSON] , яка була зареєстрована в будинку як онука власника, і яка в силу свого малолітства змушена була висилитись у зв`язку із виселенням її матері, з якою вона проживає. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї конвенції). Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом буде суперечити її інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вона забезпечена іншим житлом та має можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. Отже, сам по собі факт не проживання неповнолітньої у спірному будинку з 2014 року не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] до теперішнього часу повноліття не досягла, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її не проживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вона не може самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed