Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

В липні 2020 року адвокат Меланчук Ігор Віталійович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Мотивуючи свою заяву тим, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі. 14 червня 1994 року, знаходячись на робочому місці у столярному цеху, виконуючи роботи по заготівлі обрізної дошки для ремонту покрівлі з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого отримав тілесні ушкодження. Висновком ЛТЕК (Міжрайонної травматологічної МСЕК №2) від 26.10.1994 року позивачу вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва з 26.10.1994 року - БЕЗСТРОКОВО. Окрім того, позивач працюючи на підприємстві відповідача 05.05.2006 року внаслідок нещасного випадку отримав тілесні ушкодження. Висновком МСЕК від 13.12.2006 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності з яких 15% внаслідок трудового каліцтва згідно акту від 26.10.2006 року та 10% повторно внаслідок трудового каліцтва від 14.06.1996 року. При неодноразових переоглядах Висновками МСЕК позивачу було підтверджено відсоток втрати професійної працездатності, без встановлення групи інвалідності. Висновком МСЕК від 30.01.2019 року позивачу підтверджено 25% втрати професійної працездатності з яких 15% внаслідок трудового каліцтва згідно акту від 26.10.2006 року та 10% повторно внаслідок трудового каліцтва від 14.06.1996 року, без встановлення групи інвалідності, з 01.01.2019 року - БЕЗСТРОКОВО. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці у зв`язку з чим з ним сталося два нещасних випадки, він втратив своє здоров`я і йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що через перенесені травми він відчуває слабкість в правій та лівій кистях рук та пальців, його бентежить обмеження тильного згинання правої кисті, через больові відчуття в нічний час порушується його сон, що приводить до зниження уваги в денний час доби, постійне відчуття втоми, перебування позивача в напруженому стані, стані роздратованості.. Після отримання травм змінилися його умови життя, в достатній мірі не може реалізовувати свої звички, повноцінно працювати в професійній сфері, що відображається на погіршенні матеріального становища. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 118 075 грн., яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.07.2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. 07 вересня 2020 року Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовлено представнику відповідача ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» Ніколенко К.В. в клопотанні про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та надання позивачем та його представником оригіналів документів для огляду в судовому засіданні. Представниця відповідача Ніколенко К.В. скористалася правом надання відзиву, у якому просили у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначили, що вина підприємства відсутня в нещасних випадках на виробництві, що підтверджується відповідними актами про розслідування причин нещасних випадків в яких встановлено безпосередньо вину [PERSON] , який порушив вимоги законодавства з охорони праці при виконанні робіт. Щодо нещасного випадку, який стався з позивачем 14.06.1994 року, то Правилами відшкодування моральної шкоди був встановлений чіткий порядок звернення до підприємства з питання відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не звернувся до підприємства із заявою про відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відносно нещасного випадку, який стався з позивачем 05.05.2006 року то зазначають, що позивачем не надано до суду документів, які б підтверджували факт звернення [PERSON] за медичною допомогою з приводу депресії, стресу, або іншого негативного стану здоров`я внаслідок трудового каліцтва на виробництві, довідку МСЕК позивачем взагалі не надано. Отже факт спричинення моральної шкоди позивачем не доведено. Зазначили, що наявність шкоди не породжує обов`язку її компенсації, що підтверджується відповідними висновками в судових рішеннях Верховного Суду України, зокрема у Постанові ВС від 04.06.2018 року по справі № 333/4565/17, Постанові від 04.07.2018 року по справі 317/4990/16-ц;, Постанові від 01.08.2018 року по справі № 333/6317/16-ц;постанові від 15.08.2018 року по справі № 333/5610/16-ц. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25). Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносних на підприємстві ПАТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» на різних посадах, 29.10.2019 року звільнений з підприємства у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП, що підтверджується копією трудової книги позивача ( а. с. 39-44). 14 червня 1994 року на підприємстві відповідача стався нещасний випадок при виконанні трудових обов`язків [PERSON] , про що 17.06.1994 року складено акт про нещасний випадок № 7 Форми Н-1, згідно висновку комісії причинами нещасного випадку є порушення технологічного процесу (а.с. 21-24). Висновком ЛТЕК від 26.10.1994 року, скріпленого печаткою Міжрайонної травматологічної МСЕК № 2 [PERSON] встановлено 10 % втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, з 26.10.1994 року - БЕЗСТРОКОВО (а.с. 10-11). 05 травня 2006 року з позивачем [PERSON] стався другий нещасний випадок при виконанні трудових обов`язків, про що підприємством відповідача складено 26 жовтня 2006 року акт № 8 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом Форми Н-1, особами які допустили порушення вимог законодавства визнано [PERSON] .. Причинами нещасного випадку встановлено самостійне пересування крупно -габаритних об`єктів (а.с.25-29). На підставі акту про нещасний випадок № 8 від 26.10.2006 року Форми Н-1 було складено підприємством відповідача акт Форми Н-5 від 26.10.2006 року в якому комісією визнано причини нещасного випадку - порушення п.3.21 Інструкції з охорони праці № 10 для теслярів. Особами винними в настанні нещасного випадку визначено : тесляра - [PERSON] , який порушив п. 3.21 Інструкції з охорони праці для теслярів; виконроб дільниці №1 [PERSON] , яка порушила п.8.22.111 СУОП ВАТ «КЗРК» ( а.с. 29-32). Висновком МСЕК від 13.12.2006 року [PERSON] встановлено 25 % втрати професійної працездатності з яких 15 % встановлено внаслідок трудового каліцтва згідно акту від 26.10.2006 року ПЕРВИННО та 10% внаслідок трудового каліцтва від 14.06.1994 року (а.с.10-11). При переоглядах 23.01.2008 року, 10.02.2010 року, 09.02.2011 року, 06.02.2013 року, 12.02.2014 року , 11.02.2015 року та 18.01.2017 року Висновками МСЕК позивачу [PERSON] було підтверджено 25 % втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом (а. с. 12-18). Висновком МСЕК від 30.01.2019 року при повторному переогляді позивачу встановлено 25 % втрати професійної працездатності з яких 15 % встановлено внаслідок трудового каліцтва згідно акту від 26.10.2006 року та 10% внаслідок трудового каліцтва від 14.06.1994 року, без встановлення групи інвалідності, з 01.01.2019 року - БЕЗСТРОКОВО (а. с. 19-20). Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частинами першою та другою статті 153 Кодексу законів про працю України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, встановлена первинно Висновком МСЕК від 26.10.1994 року, тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Приписами ст. 3 Закону України "Про оплату праці" встановлено: мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено: мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615,00 грн., а максимальний 944 600,00 грн. Щодо другого нещасного випадку, правове регулювання слід зазначити інше. Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно з ч. 1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Згідно з ч. 1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивачем не доведено факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав тілесні ушкодження. Доводи представника відповідача про те, що нещасний випадок стався, зокрема, з вини позивача, який порушив Інструкцію з охорони праці, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Крім того, суд звертає увагу на правову позицію ВС, викладену у постанові від 19 квітня 2020 року у справі № 210/2272/19, зокрема щодо погодження з доводами апеляційної інстанції, що "вина потерпілого в настанні нещасного випадку не є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, однак вказані обставини можуть бути враховані при визначенні її розміру". Посилання представника відповідача на судову практику щодо стягнення моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки встановлені у вказаних справах фактичні обставини не є тотожними обставинам у цій справі. Зокрема, у цій справі встановлено факт заподіяння заявнику моральної шкоди, тобто встановлено усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду. Суд звертає увагу, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача в результаті двох нещасних випадків, пов`язаних з виробництвом, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, з урахуванням ступеню первинної втрати професійної працездатності - 10 % у зв`язку з трудовим каліцтвом, згодом підтвердження 25 % втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, без встановлення групи інвалідності, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 58 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Вищезазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») та Практичною інструкцією по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженою Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840,80 гривень.

Outcome: partial