Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В позовній заяві позивач вказав, що 9 липня 2018 року йому стало відомо про поширення відповідачем [PERSON] недостовірної інформації шляхом подання заяви до голови Ради адвокатів Тернопільської області Будза Тараса Васильовича, яка датована 27.06.2018 року. В цій заяві відповідач вказав, що рішенням КДКП звільнено з посад керівника Чортківської місцевої прокуратури [PERSON] . та заступника керівника Чортківської місцевої прокуратури [PERSON]. Підставою для звільнення стали матеріали кримінального провадження Генеральної інспекції ГПУ щодо вчинення корупційних порушень згаданими керівниками...Як вбачається із рішень КДКП про накладення стягнень [PERSON] та [PERSON] , останні налагодили схему систематичного вимагання та отримання хабарів від підлеглих працівників, майже щомісяця отримували різні суми грошових коштів (1000 грн. - 10000грн.)...Враховуючи викладене, прошу розглянути питання щодо доцільності видачі свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю особам, які вчинили корупційні правопорушення [PERSON] та [PERSON] .. Позивач вважає, що повідомлення відповідача такого роду - це цілеспрямовані дії, направлені на приниження його честі, гідності та ділової репутації. Така інформація є недостовірною, не відповідає дійсності, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації і ставить під сумнів набуту суспільну оцінку ділових якостей, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому потребує захисту. Інформація щодо позивача була поширена [PERSON] шляхом надіслання заяви у письмовому вигляді до Ради адвокатів Тернопільської області, тобто була доведена до відома багатьох осіб, а тому вона вважається поширеною. Позивач звертає увагу на те, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності і викладена неправдиво. Зокрема, КДКП (Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів) не звільняла його з посади керівника Чортківської місцевої прокуратури, оскільки не наділена такими повноваженнями. По-друге, предметом розгляду КДКП не було корупційне правопорушення. По-третє, будь-якого судового рішення - обвинувального вироку, який набув законної сили та визнавав би його винним у вчиненні корупційного правопорушення чи злочину не існує. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 302 ЦК України відповідач, перш ніж поширити вищезгадану інформацію, не переконався в її достовірності, хоча був зобов`язаний. У свою чергу, застосування здогадок та припущень, що така інформація є достовірною, не може вважатися виправданням в контексті можливості поширення такої інформації. Таким чином, розповсюдження необґрунтованої інформації щодо вчинення ним корупційного правопорушення беззаперечно провокує негативне ставлення та завдає значну шкоду його діловій репутації як юриста в суспільстві, а тому є порушенням немайнових прав та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи наведене, позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації інформацію, поширену відповідачем [PERSON] в заяві, датованій 27 червня 2018 року адресованій голові Ради адвокатів Тернопільської області Будзу Т.В., зокрема, що рішенням КДКП звільнено з посад керівника Чортківської місцевої прокуратури [PERSON]..Підставою для звільнення стали матеріали кримінального провадження Генеральної інспекції ГПУ щодо вчинення корупційних порушень згаданими керівниками...Як вбачається із рішень КДКП, про накладення стягнень [PERSON] та [PERSON] , останні налагодили схему систематичного вимагання та отримання хабарів від підлеглих працівників, майже щомісяця отримували різні суми грошових коштів (1000 грн. - 10000грн.).. .Враховуючи викладене прошу розглянути питання щодо доцільності видачі свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю особам які вчинили корупційні правопорушення [PERSON] та [PERSON] »; зобов`язати [PERSON] спростувати викладену ним у заяві від 27 червня 2018 року адресовану голові Ради адвокатів Тернопільської області Будзу Т.В. недостовірну інформацію шляхом відкликання вищевказаної заяви. В серпні 2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та безпідставною, просить відмовити у її задоволенні з огляду на таке. Дії позивача спрямовані на те, щоб за будь-яку ціну отримати свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю, на яке він немає жодних законних прав. Рішеннями Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (КДКГП № 270дп-17 від 15.11.2017 року та №309дп-17 від 6.12.2017 року (рішення додаються) вирішено накласти дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посад в органах прокуратури заступника керівника Чортківської місцевої прокуратури [PERSON] та керівника цієї прокуратури [PERSON] Повний текст рішень оприлюднені на сайті КДКП і вони перебувають у вільному доступі. Про рішення КДКП щодо звільнення із посад керівників Чортківської місцевої прокуратури [PERSON] . дізнався із численних публікацій в засобах масової інформації, розміщених в мережі Інтернет. Зважаючи на вищевказані рішення, а також матеріали перевірки дисциплінарного провадження, [PERSON] вважає, що цілком обґрунтованими є його твердження, викладені в заяві на ім`я Голови ради адвокатів Тернопільської області Будза Т.В., що [PERSON] та [PERSON] налагодили схему систематичного вимагання та отримання хабарів від підлеглих працівників, майже щомісяця отримували різні суми грошових коштів (1000 грн. - 10000 грн.). Також йому стало відомо із відкритих джерел, зокрема реєстру судових рішень, про те, що [PERSON] та [PERSON] оскаржують рішення КДКП про накладення на них дисциплінарних стягнень в Касаційному адміністративному суді Верховного суду. Окрім того, із відкритих джерел інформації, зокрема із офіційного сайту ГПУ йому стало відомо, що за результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно керівників Чортківської місцевої прокуратури судитимуть, зокрема, керівника за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 369 КК України (заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) та підбурювання до замаху на надання неправомірної вигоди службовим особам, які займають відповідальне становище за невчинення дій службовими особами в інтересах того, хто надає таку вигоду дій з використанням наданого їм службового становища), за що передбачено покарання до восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна. В травні 2018 року [PERSON] почув розмову двох незнайомих жінок, які висловлювали обурення і говорили про те, що [PERSON] , якого звинувачують у хабарництві, проходить стажування в адвоката Камінського М. В. та в майбутньому отримає свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю. Вказана інформація його обурила та схвилювала, оскільки [PERSON] має сумнівну репутацію, звільнений з посади за вчинення ганебних вчинків, порушення присяги прокурора та вчинення дій несумісних із перебуванням на посаді прокурора. Згідно положень ч.2 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом не може бути особа, яка, зокрема, звільнена з посади судді, прокурора, слідчого, нотаріуса, з державної служби або служби в органах місцевого самоврядування за порушення присяги, вчинення корупційного правопорушення, - протягом трьох років з дня такого звільнення. В даному випадку керівник Чортківської місцевої прокуратури звільнений з посади за вчинення корупційного правопорушення, адже отримував неправомірну вигоду від підлеглого працівника, а також за порушення присяги прокурора. Тому [PERSON] прийшов до переконання, що про факти неправомірних дій [PERSON] та [PERSON] необхідно повідомити голову ради адвокатів Тернопільської області Будза Т.В. До листа надісланого голові ради адвокатів Тернопільської області ним було надано рішення КДКП, судові рішення та інші документи, в тому числі, відповідь з прокуратури Тернопільської області, в якій вказано про звільнення з посад керівників прокуратури. Основним юридичним складом правопорушення щодо поширення інформації є її недостовірність (яка не відповідає дійсності), яка базується на неправдивих, надуманих фактах, обставинах та подіях, яких не було. Неправдива інформація повинна порушувати особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Інформація надіслана [PERSON] голові ради адвокатів Тернопільської області не відноситься до інформації таємної, з обмеженим доступом або для службового користування. Вказану інформацію він отримав із відкритих джерел, а саме публікацій в мережі Інтернет та офіційних сайтів ГПУ, КДКП та прокуратури Тернопільської області, а тому твердження позивача про те, що інформація викладена у його заяві не відповідає дійсності, є неправдивою, безпідставною та необґрунтованою. У вересні 2018 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що згідно змісту відзиву на позов відповідач визнає факт поширення інформації шляхом подання заяви до голови Ради адвокатів Тернопільської області Будза Т. В., однак вважає, що дана інформація не є недостовірною. Із зазначеними висновками [PERSON] позивач не погоджується, оскільки вони є безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Згідно з абз. 5, 6 ч. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України відповідач, перш ніж поширити вищезгадану інформацію, не переконався в її достовірності, хоча був зобов`язаний. У свою чергу, застосування здогадок та припущень, що така інформація є достовірною, не може вважатися виправданням в контексті можливості поширення такої інформації. Таким чином, розповсюдження необґрунтованої інформації щодо вчинення ним начебто корупційних правопорушень беззаперечно провокує негативне ставлення та завдає значну шкоду його діловій репутації юриста в суспільстві, а тому є порушенням немайнових прав в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу, впливає на зниження цінності його особи - приниження його гідності. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь. Тому [PERSON] вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідач завдав шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію, є всі підстави для задоволення позовних вимог. В ході проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду справи відповідач [PERSON] подав ряд клопотань про відвід судді, які визнано судом необґрунтованими. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Суп М. Б. позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, повідомив суд про причини неявки, які судом визнано не поважними, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи у його відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких мотивів. Судом встановлено, що 27 червня 2018 року відповідач [PERSON] надіслав на ім`я голови Ради адвокатів Тернопільської області Будза Тараса Васильовича заяву, в якій вказав:, що рішенням КДКП звільнено з посад керівника Чортківської місцевої прокуратури [PERSON] та заступника керівника Чортківської місцевої прокуратури [PERSON]. Підставою для звільнення стали матеріали кримінального провадження Генеральної інспекції ГПУ щодо вчинення корупційних порушень згаданими керівниками...Як вбачається із рішень КДКП про накладення стягнень [PERSON] та [PERSON] , останні налагодили схему систематичного вимагання та отримання хабарів від підлеглих працівників, майже щомісяця отримували різні суми грошових коштів (1000 грн. - 10000грн.)...Враховуючи викладене, прошу розглянути питання щодо доцільності видачі свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю особам, які вчинили корупційні правопорушення [PERSON] та [PERSON] .. Вирішуючи позовні вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, суд зазначає, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ч.ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків, на що також було звернуто увагу Верховним Судом України в п.4 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року. Також в п. 15 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості. Так, згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено ( пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). Також слід зазначити, що в мотивувальній частині рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 309дп-17 від 6 грудня 2017 року "Про накладення дисциплінарного стягнення на керівника Чортківської місцевої прокуратури Тернопільської області [PERSON]" вказано, що факт вчинення [PERSON] кримінального та (або) корупційного правопорушення не встановлений вироком суду. Таким чином, не можливо вирішити питання про дисциплінарну відповідальність [PERSON] на під ставі п. 5 ч. 1 ст. 43 Закону УКраїни "Про прокуратуру", в частині скоєння прокурором кримінального, корупційного правопорушення. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 76 вищезазначеного Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 цього ж Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до вимог п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Проте на виконання таких вимог закону відповідачем не надано докази, які би підтверджували достовірність поширеної ним інформації. Згідно ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що поширена відповідачем інформація, яка міститься у надісланій на ім`я голови Ради адвокатів Тернопільської області заяві, принижує честь та гідність, ділову репутацію позивача, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з положень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно якого, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Судові витрати слід покласти на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved