Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Словянської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини між ними припинилися в 2010 році та рішенням суду від 05.07.2011 року їх шлюб було розірвано та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 22.07.2016 року було надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України [PERSON] у її супроводі без згоди і супроводу батька. Оскільки у 2017 вона не змогла встановити місцеперебування [PERSON], щоб отримати згоду на виїзд дитини за кордон, вона змушена була звернутися до суду з заявою про визнання останнього безвісно відсутнім та рішенням суду від 20.04.2017 року [PERSON] було визнано безвісно відсутнім, але у червні 2017 року останній звернувся до суду і вказане рішення було скасоване. Батько дитини не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не бере участі у вихованні дитини та не сплачує аліменти. Вона планує відвідати з донькою з 01.03.2018 року по 30.03.2018 року Російську Федерацію, у період з 01.06.2018 року по 30.08.2018 року тимчасово окуповану територію України ([PERSON] Крим), у жовтні 2018 року Чеченську [PERSON], з метою повноцінного відпочинку дитини, підвищення рівня світогляду дитини, ознайомлення з культурою інших народів, можливістю покращити навички дитини у вивченні іноземної мови. У звязку з викладеним просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України [PERSON] у її супроводі без згоди батька [PERSON] у період з 01.03.2018 року по 30.03.2018 року до Російської Федерації, у період з 01.06.2018 року по 30.08.2018 року до тимчасово окупованої території України (Автономної [PERSON] Крим), у період з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року до Чеченську [PERSON]. Судові витрати стягнути з відповідача на її користь. В судове засідання позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, не зявилася, надала суду заяву про розгляд даної справи за своєї відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти постановлення заочного рішення (а.с.40). Оскільки наслідки ст. 280 ЦПК України зрозумілі, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив (а.с.31). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Словянської міської ради до суду не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, суду надано заяву про розгляд справи без участі представника, рішення просили винести на розсуд суду (а.с.39). Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника третьої особи, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтва про народження серії І-НО № 352078, батьками [PERSON], [INFO] зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згідно рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 05.07.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після чого [PERSON] залишено прізвище «Бабенко» (а.с.14). Відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 05.07.2011 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], аліменти в твердій грошовій сумі по 1\~000 грн. щомісячно, починаючи з 19.04.2011 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.15). Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 07.09.2017 року, вищевказане рішення суду про стягнення аліментів відновлено та видано дублікат виконавчого листа (а.с.22-25). Відповідно до вимог\~ст. 141 СК України та ч. 3\~ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2\~статті 4 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В силу\~ст. 313 ЦК України\~та п. 22\~Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57,\~виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, судом встановлено, що згідно довідки № [NUMBER] від 04.02.2015 року про взяття на облік особи, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО позивач з донькою мешкають Запоріжжя-2, [ADDRESS], та є внутрішньо переміщені особи (а.с.10). Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд критично оцінює посилання позивача на той факт, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків по вихованню дитини, не бере участь у догляді за дитиною, розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, оскільки будь яких доказів на підтвердження цього факту позивач не надає. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що батько дитини не надає добровільної згоди на тимчасовий виїзд за кордон дитини (а.с.3), у звязку з чим суд приходить до висновку, що відповідач цілеспрямовано не бажає оформити нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд їх спільної дитини за кордон. Крім того, статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є сухопутна територія Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно ст.ст.\~1,\~3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Перетини лінії зіткнення (в'їзд - виїзд до Автономної [PERSON] Крим)\~\~створюють загрозу для здоров'я та життя малолітньої дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"\~та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Позивачем такі відомості не надані. Зазначення у позові про надання дозволу на виїзд строком на три місяці не відповідає вимогам закону. Також суд не погоджується с доводами позивача про наданні дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон протягом 2018 року, оскільки позивачем не вказано дійсну мету та наміру на тимчасові виїзди дитини за кордон, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду: чи дійсно дитина потребує оздоровлення; чи в країні, куди буде вивезена дитина їй гарантовано дадуть оздоровчі послуги; не надано туристичних путівок, крім того, не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, що є обовязковим. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. При цьому, згідно ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 01.04.2007 року, дитина\~\~та\~\~її\~\~батьки\~\~мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Згідно\~ст. 9 Конституції України,\~чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2\~ст. 150 Сімейного Кодексу України,\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1 та 2\~ст. 155 Сімейного Кодексу України,\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позивач не довела у суді, що її прагнення виїхати за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. Крім того, суд не може розглядати питання наперед та без чіткої конкретизації мети виїзду. У звязку з вищевикладеним, суд вважає, що заявлені вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed