Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

В травні 2017 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнення з відповідача на свою користь аліментів на утримання сина. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25.03.2015 року рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області, шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який перебуває на її утримані та проживає разом із нею в м. Харцизьку. Зазначила, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, участі у вихованні сина не приймає. У зв'язку з чим, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на його утримання в розмірі ? частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, звернулась з заявою, в якій підтримала позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності, за участі її представника - адвоката Чеботаєва А.М. Представник позивача, адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягав, не заперечував проти винесення заочного рішення. Викладені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, до заяви додав копії документів, а саме: довідку про склад сім'ї позивача, заяву християнської церкви щодо характеризуючих матеріалів позивачки. Відповідач та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, орган опіки та піклування Харцизької міської ради у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом оголошення у газеті загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур'єр» від 02 серпня 2017 року №142 (6011) та шляхом оголошення на офіційному сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області (http://dpm.dn.court.gov.ua/sud0514/). Проте, відповідач не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомив. Заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. У зв'язку із неявкою відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст.ст.169,224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. [INFO] народився [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції у Донецькій області видано свідоцтво [NUMBER] від 23.10.2012р., актовий запис № 544. Батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON]. (а.с.6). З копії рішення Вальківського районного суду Дніпропетровської області від 25.03.2015р., яке набрало законної сили 06.04.2015р., вбачається, що шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON], розірвано. (а.с.7). З довідки Міністерства соціальної політики України встановлено, що будь - які дані стосовно [PERSON], як внутрішньо переміщеної особи станом на 19.06.2017 р. в ЄІБД ВПО відсутні. (а.с.26). Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України відомості стосовно доходів [PERSON] за період з 01.01.2016 р. по 31.03.2017 р. відсутні. Згідно копії паспорта [NUMBER], [PERSON], зареєстрована за адресою [ADDRESS]. (а.с.3). З інформації, що міститься в довідці про склад сім'ї від 18.08.2017 №1671 р., що видана адміністрацією м.Іловайськ, [PERSON] вбачається, що позивач разом з дитиною зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. До матеріалів позову позивачем надана характеристика, видана пастором церкви Християн Адвентистів Сьомого Дня м. Іловайськ від 30.07.2017 р. Згідно відомостей, що в ній міститься, позивач [PERSON] є членом общини з 2007 р., перебуває на посаді секретаря общини, характеризується позитивно. [PERSON] участі у вихованні дитини [PERSON] не приймає. В характеристиці завідуючої дитячого садочку №17 м.Іловайськ від 01.08.2017 р., міститься інформація, що [PERSON], 2012 р.н. відвідує дитячий садок з 2016 р. Мати приймає активну участь у вихованні сина. За даний період батько дитини [PERSON] у вихованні дитини участі не бере, до дошкільного закладу ніколи не з'являвся. Висновок органу опіки та піклування Харцизької міської ради Донецької області щодо розв'язання даного спору, встановлення ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], у матеріалах справи відсутній. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч.3 ст.5 СК України Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно вимогам статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і етичний розвиток. Стаття 150 Сімейного кодексу України вказує обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, представнику позивача, під час розгляду справи було роз'яснено його права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач не спростував заявлені вимоги позивачкою, не надав суду обґрунтувань щодо належного виконання ним своїх батьківських обов'язків по відношенню до свого сина [PERSON]. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України». Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», дію якого зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р, м. Іловайськ та Донецьк (Донецька міська рада) відноситься до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р, м. Іловайськ та м.Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-VІІ та постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VІІ, м. Іловайськ та м.Донецьк визнані тимчасово окупованими територіями. Відповідно до частини 2, 3 статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. В підтвердження вказаних обставин, а саме ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання та утримання дитини, позивач посилався на довідку про склад сім»ї від 02.08.2017р., характеризуючу довідку з общини християнської церкви, характеристику з дитячого садка від 01.08.2017р., заяву про звернення до органів опіки та піклування в м. Харцизьку та копію розписки з позначко, що виконкому Харцизької міської ради не існує. Вищезазначені довідки суд не може прийняти як належні та допустимі докази на обґрунтування ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків відносно свого малолітнього сина [PERSON], оскільки вони видані на території, яка тимчасово з 14 квітня 2014 року не підконтрольна Україні, та органами, діяльність яких, згідно законодавства України вважається незаконною. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Самі лише довідки та докази, які були надані позивачем в судове засідання, суд не вважає достатніми та переконливими доказами навмисного ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків, свідомого нехтування ним батьківськими правами та обов»язками та застосування до нього такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO] Разом з тим, інформація, що в них міститься свідчить про те, що дійсно відповідач не в повній мірі приймає участь у вихованні дитини. Будь - яких інших належних та допустимих доказів на обґрунтування підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] та підтвердження невиконання ним батьківських обов'язків, суду не надано. П. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» рекомендує судам зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Враховуючи вищевикладене, повно та об'єктивно дослідивши надані позивачем докази, а також те, що позивачем не надано достатніх належних, допустимих та переконливих доказів ухилення [PERSON] від батьківських обов'язків, для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову [PERSON], про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO] Разом з тим, попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та покласти на орган опіки та піклування виконкому Харцизької міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], суд зазначає наступне. Обов'язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду аліменти на утримання дитини присуджуються в частині від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 Сімейного кодексу України). З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, виходячи з принципу розумності, справедливості, загальних засад цивільного судочинства, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 182 СК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача, але не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, починаючи з моменту подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог - відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. за вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: partial