Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти у зв'язку з продовженням навчання в твердій грошовій сумі у розмірі 2 тис. грн. щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 13.12.2016 і досягнення ним 23 років або до припинення навчання. Позовні вимоги обґрунтувалися тим, що 12.12.2016 позивач став повнолітнім та на даний час навчається в Об'єднанні шкіл позагімназійних ім. проф. Й.Тішнера, у [PERSON]. Вказував на те, що під час навчання за кордоном він потребує гроші на одяг та взуття, харчування, проживання у гуртожитку, купівлю ліків та канцелярських товарів, проїзду в Україну та до [PERSON]. Зазначав, що мінімальний прожитковий мінімум в [PERSON] становить більше 6 тис. грн. Посилаючись на те, що відповідач працює підприємцем та має високі доходи, однак не надає належної фінансової підтримки, а також те, що позивач у зв"язку з навчанням не може працювати та забезпечувати себе самостійно, у звязку з цим потребує матеріальної допомоги, позивач просив стягнути аліменти з відповідача у судовому порядку . Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав у повному обсязі та просив позов його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, вказував, що сплачує аліменти на доньку та має на утриманні батьків - пенсіонерів, а розмір його доходу від підприємницької діяльності для нього низький, у звязку з чим не має можливості сплачувати аліменти на навчання сина в такому розмірі. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ТП №096491 від 22.12.1998 року (а.с. 6). 12 грудня 2016 року позивачу [PERSON] виповнилося 18 років. З наявної в мтеріалах справи довідки №ZSP/102/2016 від 16.11.2016 року вбачається, що [PERSON] є студентом класу "ІІ Технікум інформаційний" Об'єднання шкіл позагімназійних ім. проф. Й.Тішнера, що у [PERSON], з терміном навчання до 30.04.2019 року (а.с. 8). Частиною 1 ст. 199 СК України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Аналіз ст. ст. 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Згідно повідомлення Житомирської ОДПІ, ФОП [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність за спрощеною системою та відповідно до податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 року, загальна сума доходу склала 593 610,00 грн. (а.с. 44). Як вбачається з рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.01.2017 року, з відповідача [PERSON] на даний час стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1 тис. грн. (а.с. 18,19). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач є працездатною особою, є приватним підприємцем, інших утриманців не має, та в силу ст. 199 СК України зобов'язаний та спроможний утримувати позивача, яка у свою чергу, продовжує навчання, не працює, самостійних джерел доходу не має, а тому потребує надання матеріальної допомоги. Таким чином, враховуючи матеріальний стан платника аліментів, який у 2016 році задекларував дохід у сумі 593 610 грн., витрати, які несе відповідач по сплаті аліментів на доньку у сумі 1 тис. грн. щомісяця, матеріальний стан позивача, який навчається за кордоном, не має джерел доходів, та його матеріальні потреби у харчуванні, одязі, проїзді та придбанні інших необхідних речей, а також інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає, що можливо стягнути з відповідача аліменти на позивача у розмірі 2 тис. грн щомісяця, починаючи з дня пред"явлення позову - 06.01.2017 року до завершенням позивачем навчання 30.04.2019 року. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги в частині присудження аліментів з моменту повноліття позивача, тобто з 13.12.2016 року, такими, що не грунтуються на законі, оскільки відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати до державного бюджету України, що складаються з судового збору розмірі 640 грн. 00 коп., оскільки позивач в силу закону звільнений від їх сплати. Водночас, суд вважає безпідставними вимоги в частині стягнення на користь позивача витрат за перекладацькі послуги з польської мови у розмірі 300 грн., оскільки останні не відносяться до судових витрат у розумінні ст. 79 ЦПК України, а тому не підялгають задовленню.

Outcome: partial