Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з цивільним позовом до Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради про визнання недійсним трудового контракту в частині терміну дії, визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 07.12.2009 року наказом Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради № 485-К [PERSON] був призначений на посаду директора Дитячо-юнацького фізкультурно-спортивного клубу м. Білої Церкви Київської області, терміном з 07.12.2009 року по 30.08.2010 року за контрактом. В подальшому контракт між ними неодноразово продовжувався: по 31.08.2011 року, згідно наказу № 254-К від 31.08.2010 року; по 31.08.2012 року, згідно наказу № 278-К від 29.08.2011 року; по 30.08.2013 року, згідно наказу № 151-К від 01.06.2012 року; по 31.08.2014 року, згідно наказу № 224-К від 30.08.2013 року. 02.09.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений новий контракт на строк з 02.09.2013 року по 31.08.2014 року. Відповідно до п.6.1. цього контракту визначено, що зміни та доповнення до контракту вносяться шляхом підписання додаткових угод. Після закінчення дії контракту (31.08.2014), позивач продовжував належним чином виконувати функції директора ДЮФСК, при цьому жодних додаткових угод щодо продовження строку контракту сторонами не підписувалось, як і не укладалося іншого контракту на новий строк, хоча згідно наказу відповідача № 129-К від 09.06.2015 року, останній приймав рішення про продовження строку дії контракту до 31.08.2016 року. 25.05.2016 року відповідач надіслав позивачу листа № 351, в якому попередив про розірвання трудових відносин з 31.08.2016 року у звязку із закінченням дії трудового строкового договору (контракту). 30.08.2016 року відповідно до наказу відповідача № 286-К, позивача було звільнено з посади директора ДЮФСК у звязку з закінченням терміну контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП України, про що був внесений відповідний запис у трудову книжку позивача. Позивач не погоджується з рішенням відповідача щодо його звільнення, вважає наказ про звільнення таким, що порушує його права закріплені Конституцією України та КЗпП України, прийнятим не у відповідності до чинного законодавства, що регулює трудові відносини, а тому, на думку позивача, даний наказ підлягає скасуванню. Позивач просив суд визнати недійсним трудовий контракт, укладений між Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради та [PERSON] від 02.09.2013 року в частині терміну дії; визнати контракт з [PERSON] від 02.09.2013 року безстроковим трудовим договором; визнати недійсним та скасувати наказ Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради № 286-К від 30.08.2016 року про звільнення [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді директора Дитячо-юнацького фізкультурно-спортивного клубу м. Білої Церкви Київської області; стягнути з Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобовязати Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради відшкодувати [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.. 27.09.2016 року канцелярією суду зареєстровано заяву представника позивача про уточнення позовних вимог, в якій вона просила суд стягнути з Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5168,33 грн. із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обовязкових платежів. 13.10.2016 року позивач, через свого представника, подав до суду чергову заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд: визнати недійсним трудовий контракт, укладений між Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради та [PERSON] від 02.09.2013 року в частині терміну дії; визнати контракт з [PERSON] від 02.09.2013 року безстроковим трудовим договором; визнати недійсним та скасувати наказ Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради № 286-К від 30.08.2016 року про звільнення [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді директора Дитячо-юнацького фізкультурно-спортивного клубу м. Білої Церкви Київської області; стягнути з Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6966,01 грн. із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обовязкових платежів; зобовязати Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради відшкодувати [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.. В подальшому позивач та представник позивача уточнили позов в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просили суд стягнути кошти в сумі 17976,80 грн. на день ухвалення судом рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просили задовольнити його з мотивів, які є аналогічними, наведеним у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подав до суду письмово викладені заперечення проти позову, в яких просить суд відмовити в задоволенні позову та які містяться в матеріалах справи. Суд, заслухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 cт. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до розяснень, наданих у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92, за загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). У будь-якому разі, безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, про виключення з членів кооперативу, колективного сільськогосподарського підприємства, іншої громадської організації, а за заявами керівників підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), їх заступників, головних бухгалтерів підприємств, установ, організацій, їх заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Відповідно до п.1 Перехідних положень Конституції України ( 254к/96-ВР ) інші трудові спори вирішуються на розсуд заявника безпосередньо судом або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах.( Абзац другий пункту 3 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 4 ( v0004700-94 ) від 01.04.94 ). Слід мати на увазі, що Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснив, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Судом встановлено, що 07.12.2009 року наказом Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради № 485-К [PERSON] був призначений на посаду директора Дитячо-юнацького фізкультурно-спортивного клубу м. Білої Церкви Київської області терміном з 07.12.2009 року по 30.08.2010 року за контрактом, що не оскаржується відповідачем, та підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. В подальшому контракт між сторонами неодноразово продовжувався: по 31.08.2011 року, згідно наказу № 254-К від 31.08.2010 року, по 31.08.2012 року, згідно наказу № 278-К від 29.08.2011 року; по 30.08.2013 року, згідно наказу № 151-К від 01.06.2012 року. 02.09.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений новий контракт на строк з 02.09.2013 року по 31.08.2014 року, що підтверджується копією контракту з керівником навчального закладу, що є у комунальній власності територіальної громади міста Білої Церкви. Відповідно до п.1.2 контракту, цей контракт є трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між керівником та Управлінням освіти і науки. Відповідно до п.6.1. контракту визначено, що зміни та доповнення до контракту вносяться шляхом підписання додаткових угод. Згідно наказу відповідача № 112-К від 19.06.2014 року, останній приймав рішення про продовження терміну дії контракту до 31.08.2015 року, на підставі заяви самого позивача та контракту, що підтверджується копією заяви позивача від 19.06.2014 року та копією вказаного наказу. Згідно наказу відповідача № 129-К від 09.06.2015 року, останній приймав рішення про продовження терміну дії контракту до 31.08.2016 року, на підставі заяви самого позивача та контракту, що підтверджується копією заяви позивача від 04.06.2014 року та копією вказаного наказу. 25.05.2016 року відповідач надіслав позивачу попередження № 351, в якому попередив про розірвання трудових відносин з 31.08.2016 року у звязку із закінченням дії трудового строкового договору (контракту), на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. 30.08.2016 року відповідно до наказу відповідача № 286-К позивача було звільнено з посади директора ДЮФСК у звязку з закінченням терміну контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП України, про що був внесений відповідний запис у трудову книжку позивача. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до положень ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як передбачено у п. 2 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно п.п. 2, 3 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. За загальним правилом трудовий договір повинен укладатися на невизначений строк. Строковий трудовий договір відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України укладається лише у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. В даному випадку, під поняттям «інтереси працівника» розуміється власне бажання працівника укласти строковий трудовий договір. Як встановлено судом, саме на підставі заяви [PERSON] від 07 грудня 2009 року, останнього призначено на посаду директора ДЮФСК порядком переводу з посади керівника гуртка плавання. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що законодавством про освіту визначена сфера обовязкового застосування контракту лише для керівників навчальних закладів, що є у загальнодержавній власності. В звязку з цим, суд звертає увагу позивача на п.3 ст.54 Закону України «Про освіту», де передбачається, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Посада директора віднесена до переліку посад педагогічних працівників (постанова КМУ № 963 від 14.06.2000 року «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників»). У додаткових поясненнях, що викладені письмово і приєднані до матеріалів справи, позивач вказує на те, що він не заперечує проти того, що законодавством передбачена можливість укладення трудового контракту, але наголошує на тому, що не існує жодної норми, яка б зобовязувала відповідача укладати вказаний контракт з позивачем. За таких обставин, суд вважає за необхідне вказати, що у ст.21 КЗпП України, закріплено законодавчо визначене поняття трудового договору у формі контракту, де визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Наявний в матеріалах справи Контракт від 02.09.2013 року, укладений між сторонами, містить підпис позивача та уповноваженого представника відповідача, які не заперечують проти того, що ними підписувався та виконувався такий контракт. За таких обставин, слід вважати, що сторони погодили усі істотні умови цього контракту, в тому числі повязані із строком його дії. Підписавши контракт, позивач [PERSON] використав своє конституційне право на працю, надане йому законодавцем у ст.43 Конституції України, оскільки вільно погодився працювати на умовах передбачених контрактом. За таких обставин, не заслуговують на увагу доводи позивача та представників позивача, щодо неможливості укладення з ним строкового трудового контракту. У п.6.1 вказаного контракту, сторони погодили, що зміни та доповнення до цього контракту вносяться шляхом підписання додаткових угод. Як вбачається з матеріалів справи, 19.06.2014 року позивач звернувся з заявою до начальника управління освіти і науки Білоцерківської міської ради [PERSON], в якій просив останнього продовжити термін дії його контракту на посаді директора ДЮФСК з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року. У відповідь на цю заяву було видано наказ № 112-К від 19.06.2014 року, яким [PERSON] продовжено термін дії контракту по 31.08.2015 року, на підставі його заяви та контракту. 04.06.2015 року позивач знову звернувся до відповідача з аналогічною заявою про продовження терміну дії контракту з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року, в якій просив продовжити термін дії контракту з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року, що і було зроблено наказом № 129-К від 09.06.2015 року та продовжено термін дії контракту до 31.08.2016 року, на підставі його заяви та контракту. Суд звертає увагу на те, що позивач під час роботи не піддавав сумніву винесені відповідачем накази, не оскаржував їх в установленому законом порядку та не ставив перед судом питання про скасування цих наказів. При цьому, позивач просить суд визнати недійсним трудовий контракт, укладений між Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради та [PERSON] від 02.09.2013 року в частині терміну дії; визнати контракт з [PERSON] від 02.09.2013 року безстроковим трудовим договором. В судовому засіданні позивач просив суд визнати недійсним трудовий контракт, укладений між Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради та [PERSON] від 02.09.2013 року в частині терміну дії, починаючи з 02.09.2013 року. Однак, в позовній заяві позивач просив суд визнати недійсним трудовий контракт, укладений між Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради та [PERSON] від 02.09.2013 року в частині терміну дії, не зазначаючи в якій саме частині терміну дії необхідно визнати недійсним трудовий контракт. В судовому засіданні позивач та його представники стверджували, що позивач під примусом писав заяви відповідачу про укладення контрактів та про продовження терміну дії контракту та що заяви на укладення контрактів та заяви на продовження терміну дії контрактів позивач писав фактично в кінці кожного робочого року, а інколи після 01 вересня кожного учбового року. В той же час, в матеріалах справи відсутній жодний належний та допустимий доказ, який міг би підтвердити таку обставину, і тому суд залишає такі твердження позивача та представників позивача поза увагою. Зазначене в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON], однак, суд критично оцінює покази даного свідка, так як вона являється дружиною позивача і фактично зацікавлена в розгляді даної справи. Свідок [PERSON], бувший заступник директора Дитячо-юнацького фізкультурно-спортивного клубу м. Білої Церкви Київської області в судовому засіданні дав протирічні покази, однак, не підтвердив факт того, що позивач та він як бувший працівник клубу під примусом писали заяви на укладення контрактів з відповідачем та заяви на продовження терміну дії контракту, а, також, що написання заяв відбувалося після закінчення терміну дії контракту, після початку учбового періоду. Відповідно до п.6.2.3. Контракту, контракт припиняє дію з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами цього контракту, зокрема з ініціативи Управління освіти і науки до закінчення строку дії контракту на умовах, передбачених законодавством. Попередженням за № 351 від 25.05.2016 року відповідач повідомив позивачу, що у звязку з закінченням терміну дії строкового трудового договору на умовах контракту, контракт не буде переукладеним чи продовженим на наступний термін. В попередженні вказувалось, що трудові відносини з [PERSON] будуть розірвані 31.08.2016 року, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням терміну дії трудового строкового договору (контракту). Наказом № 286-К від 30.08.2016 року позивача звільнено з займаної посади, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням терміну контракту. Доводячи заявлені позовні вимоги, позивач та його представники зазначають, що після закінчення терміну дії контракту 31.08.2014 року сторони не підписували жодної додаткової угоди щодо продовження дії контракту, а відповідні накази відповідача щодо продовження дії контракту не можуть вважатися додатковими угодами, оскільки є лише рішенням відповідача про намір укласти додаткову угоду та не відображають волю обох сторін правочину. Суд не може погодитись з такими висновками позивача з огляду на таке. Відповідно до п.6.2 Контракту, контракт припиняє свою дію з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами цього контракту, а саме: згідно п.6.2.1 після закінчення строку дії контракту. При цьому начальник Управління освіти і науки і керівник закладу мають за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт продовжується або укладається на новий термін або припиняє дію у звязку із закінченням терміну дії. Як встановлено судом вище у рішенні суду, 19.06.2014 року позивач звернувся з заявою до начальника управління освіти і науки Білоцерківської міської ради [PERSON], в якій просив останнього продовжити термін дії його контракту на посаді директора ДЮФСК з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року. У відповідь на цю заяву було видано наказ № 112-К від 19.06.2014 року, яким [PERSON] продовжено термін дії контракту по 31.08.2015 року, на підставі його заяви та контракту. 04.06.2015 року позивач знову звернувся до відповідача з аналогічною заявою, в якій просив продовжити термін дії контракту з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року, що і було зроблено наказом № 129-К від 09.06.2015 року. З огляду на це, слід дійти висновку, що сторони в такий спосіб визначились з тим, що укладений контракт продовжується на новий термін. Позивач висловлював своє бажання продовжити дію контракту, шляхом написання відповідної заяви, а відповідач, в свою чергу, приймав пропозицію та погоджувався з нею, про що свідчать відповідні накази. Таким чином, слід дійти висновку, що сторони при продовженні дії контракту діяли у спосіб, передбачений п.6.2.1. контракту. Суд звертає увагу позивача на те, що п.6.1. контракту регламентує порядок внесення змін та доповнень до контракту. Таким чином, слід вважати, що маючи на меті змінити чи доповнити будь-який пункт контракту сторонам слід укладати додаткову угоду. В той же час, п.6.2.1 має більш вузьку та конкретну межу застосування, адже в ньому сторони погодили алгоритм дій лише на випадок припинення дії укладеного контракту. У вказаному пункті мова йде не про «додаткову угоду», як спосіб продовження на новий термін дії контракту у звязку з його закінченням, а про «угоду» сторін. Під «угодою» сторін слід розуміти дії, які б відображали спільну волю сторін на продовження цього контракту. Про досягнення угоди між сторонами свідчать наявні в матеріалах справи копії заяв позивача про продовження терміну дії контракту, та копії наказів відповідача про продовження терміну його дії. З огляду на встановлені по справі обставини, суд вважає, що при зміні терміну дії контракту сторони діяли у спосіб, передбачений контрактом та без порушень приписів чинного законодавства. Судом встановлено, що попередженням № 351 від 25.05.2016 року, [PERSON] попереджено, що контракт не буде переукладеним чи продовженим на наступний термін. Наказом № 286-К від 30.08.2016 року, позивача звільнено з посади у звязку з закінченням терміну контракту відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Таким чином, звільнення позивача із займаної посади відбулося у відповідності до погоджених пунктів контракту та норм КЗпП України. На окрему увагу заслуговує і те, що позивач просив суд визнати недійсним трудовий контракт, укладений між Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради та [PERSON] від 02.09.2013 року в частині терміну дії; визнати контракт з [PERSON] від 02.09.2013 року безстроковим трудовим договором; визнати недійсним та скасувати наказ Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради № 286-К від 30.08.2016 року про звільнення [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді директора Дитячо-юнацького фізкультурно-спортивного клубу м. Білої Церкви Київської області; стягнути з Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17976,80 грн. із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обовязкових платежів; зобовязати Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради відшкодувати [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., однак, не просив суд скасувати накази відповідача про продовження терміну дії контракту. Відсутність таких вимог лише підтверджує строковість укладеного контракту та те, що позивач усвідомлює хибність своєї правової позиції. За викладених обставин, доводи позивача та представників позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, і тому у задоволенні позову в частині: визнання недійсним трудового контракту, укладеного між Управлінням освіти і науки Білоцерківської міської ради та [PERSON] від 02.09.2013 року в частині терміну дії; визнання контракту з [PERSON] від 02.09.2013 року безстроковим трудовим договором; визнання недійсним та скасування наказу Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради № 286-К від 30.08.2016 року про звільнення [PERSON]; поновлення [PERSON] на посаді директора Дитячо-юнацького фізкультурно-спортивного клубу м. Білої Церкви Київської області; стягнення з Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від інших позовних вимог, задовольняти які немає підстав, то суд вважає, що не підлягає до задоволення і вимога про стягнення моральної шкоди. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed