Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вказує, що 02.02.2012 року ПАТ Сведбанк за договором факторингу №11 передало ТОВ Вердикт Фінанс право вимоги за кредитним договором, укладеним 26.03.2007 року між АКБ ТАС-Комерцбанк та [PERSON] та за договором застави. Правонаступником АКБ ТАС-Комерцбанк є ПАТ Сведбанк, а його правонаступником в свою чергу є ПАТ Омега Банк. Вважає, що відступлення вимоги відбулось незаконно, оскільки за договором факторингу можливо набути право грошової вимоги до боржників, які є субєктами господарювання, в той час як [PERSON] укладав договір кредиту як фізична особа на споживчі потреби. Просив суд визнати частково недійсним договір факторингу №11 від 02.02.2012 року в частині відступлення права грошової вимоги до [PERSON] В судове засідання [PERSON] не зявився, від його представника [PERSON] надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. В судове засідання представник ТОВ Вердикт Фінанс не зявився, просив суд розглядати справу за його відсутності, направив суду письмове заперечення, в якому проти позовних вимог заперечує, просить суд в задоволенні позову відмовити. Представник ПАТ Омега Банк в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. За змістом положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 26.07.2007 року між АКБ ТАС-Комерцбанк та [PERSON] було укладено кредитний договір №0701/0303/64-178, за яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 13600 доларів США на строк з 26.03.2007 по 25.03.2014 року. В якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, 26.03.2007 року між АКБ ТАС-Комерцбанк та [PERSON] було укладено договір застави за яким заставодавець [PERSON] передав Банку автомобіль Chevrolet Aveo 2007 року випуску АР5002АТ. Згідно договору факторингу №11 від 02.12.2012 року ПАТ Сведбанк, яке виступає правонаступником ВАТ Сведбанк, яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ ТАС-Комерцбанк передало факторові ТОВ Вердикт Фінанс свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах від боржників, зазначених у реєстрі заборгованості боржників. Відповідно до пункту 38 акту прийому передачі №7 від 06.04.2012 року ПАТ Сведбанк передало право вимоги за кредитним договором №0701/0303/64-178 боржника [PERSON]. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає про відсутність у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання, тому договір факторингу від 02.12.2012 року суперечить п.1.2 Розпорядження № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», що є підставою для визнання його недійсним. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), відповідно до п. 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 року №1070/2011 (надалі - Положення №1070), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним [PERSON] України. При цьому, Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань здійснює відповідно до законодавства державне регулювання та нагляд за діяльністю фінансових установ (крім банків, професійних учасників фондового ринку, інститутів спільного інвестування, фінансових установ, які мають статус міжурядових міжнародних організацій, Державної казначейської служби України та державних цільових фондів) (пп. 4 п. 4 Положення №1070). Відповідно до свідоцтва від 24.06.2010 року та додатку до нього №255 серія ФК ТОВ "Вердикт Фінанс" є фінансовою установою, яка має право здійснювати такий вид фінансової послуги як факторинг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства. Нормативно-правовим актом, що встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг, є Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року №2664-ІІІ (надалі - Закон №2664). Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 2664, фінансові установи мають право надавати послуги факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Згідно ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Статтею 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Боржник, в свою чергу, зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж (ч. 1 ст. 1082 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Таким чином, ЦК України та Закон №2664 не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Згідно ч. 1 ст. 2 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.88 року, що набула чинності для України 01.07.2007 року, ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав. Оскільки сферою застосування Конвенції є правові відносини, що виникли між субєктами господарювання різних держав, її правила не поширюються на правовідносини між сторонами по справі. Позивачем не надано доказів того, що договір факторингу укладений між ПАТ Сведбанк та ТОВ Вердикт Фінанс порушує його права або інтереси, підстав для визнання договору недійсним судом встановлено не було, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed