Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач 20.11.2019 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що її звільнення відбулося незаконно та просила скасувати наказ №6298-о від 15.10.2019 р. «Про звільнення [PERSON] », поновити її на посаді начальника відділення поштового зв`язку поштового підрозділу 110001001 Дніпро АТ «Укрпошта», стягнути з АТ «Укрпошта» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.10.2019 р. по день фактичного поновлення на роботі, допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за місяць, стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2019 року суддя Женеску Е.В. була визначена для розгляду даної справи. Ухвалою судді від 20.11.2019 року позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 27.04.2020 року та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2020 року дана справи передана в провадження судді Литвиненко І.Ю. Ухвалою від 28.04.2020 року цивільна справа прийнята суддею до провадження, визначено про повторне направлення на адресу позивача копії ухвали про залишення позову без руху. Після виконання вимог вказаної ухвали, ухвалою судді від 10.06.2020 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання. Відповідно до розпорядження в.о.керівника апарату суду від 20.10.2020 року та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою судді від 27.10.2020 року цивільна справа прийнята суддею до провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 15.12.2020 року до суду від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необгрунтованість. 21.12.2020 року до суду від представника позивача надійшов Відгук на відзив до позовної заяви. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2021 року у цивільній справі замінено первісного відповідача - Дирекцію акціонерного товариства «Укрпошта» належним відповідачем - Акціонерним товариством «Укрпошта», зважаючи на те, що відповідно до Положення про Дніпропетровську дирекцію акціонерного товариства «Укрпошта», затвердженого генеральним директором АТ «Укрпошта», зазначена дирекція є філією АТ «Укрпошта», не є юридичною особою та здійснює свою діяльність від імені товариства в межах повноважень, наданих їй товариством і закріплених цим Положенням. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання зустрічної позовної заяви АТ «Укрпошта» до [PERSON] про стягнення грошових коштів з позовом, що розглядається у даній цивільній справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у даній цивільній справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 15.04.2021 року до суду надійшла уточнююча позовна заява позивача [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнення, позивач посилається на те, що вона працювала на посаді начальника відділення зв`язку в Дніпропетровській дирекції АТ «Укрпошта». Наказом в/о директора Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» від 15.10.2019 року №6298-к її було звільнено із займаної посади за п.2 ст. 41 КЗпП України в зв`язку з втратою довір`я. Вона вважає причину звільнення законодавчо необгрунтованою, тому змушена звернутися до суду за відновленням свого права, зважаючи на наступне. У вказаному наказі про звільнення не наведено ні фактичних ні юридичних підстав звільнення, не зазначено частину статті 41 КЗпП України, за якою її звільнено, крім того, у порушення вимог ч.2 ст. 47 КЗпП України цей наказ їй не видавався та в силу вимог ст. 149 КЗпП України письмові пояснення у неї не відбиралися; приводом для її звільнення в наказі про звільнення зазначена службова записка начальника відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській дирекції [PERSON] . Позивач зазначає, що її посада не була пов`язана з безпосереднім обслуговуванням грошових, товарних або культурних цінностей, які б давали підстави для втрати довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідач не звертався до Первинної профспілкової організації Дніпропетровської дирекції «Укрпошта» про надання згоди на її звільнення на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, тому її звільнення відбулося без попередньої згоди на це виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої вона є. Також, як відомо з наказу (розпорядження) № 6298-к від 15.10.2019 року, відповідач не надавав їй щорічні відпустки за період з 17.10.2016 по 16.10.2017 р. - 30 календарних днів, з 17.10.2017 по 16.10.2018 р. - 30 календарних днів, з 17.10.2018 по 15.10.2019 р. - 24 календарних днів. У разі, якщо працівник іде у відпустку в обумовлений графіком строк, заява на відпустку може не подаватись. Відповідно до ч.4 ст.80 КЗпП України та ч.4 ст.11 Закону №504/96-ВР продовження відпустки не залежить від волі роботодавця на відміну від її перенесення на інший термін, що вирішується за взаємною згодою сторін, зміст зазначеного законодавства не містить слова «заява» та будь-якої інформації чи посилання на нормативно-правовий акт, згідно з яким працівник повинен писати заяву для продовження відпустки. Таким чином, вона йшла у відпустку в обумовлений графіком строк, за домовленістю з роботодавцем, тому заява на відпустку не подавалася. Отже, з 17.09.2019 року вона перебувала у щорічній відпустці за 2017 рік тривалістю 30 календарних днів по 17.10.2019 року. Позивач вказує у позові на те, що відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 80 щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Пунктом 1 частини 2 ст. 11 Закону № 504/96-ВР передбачено, що в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, щорічна відпустка повинна бути продовжена або перенесена на інший період. Отже, з 15.10.2019 р. після зданого лікарняного за період з 17.09.2019 по 12.10.2019 року відбулося автоматичне продовження невикористаної основної відпустки на 24 дні. Приписів щодо обов`язкового погодження продовження відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому законом порядку, під час тривалості відпустки та звернення працівника з відповідною заявою до роботодавця у випадку саме «продовження» відпустки зазначені норми не містять. Продовження відпустки не потребує спеціальних дій з боку працівника, тоді як перенесення вимагає згоди роботодавця та ініціативи працівника. Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. У період з 17.09.2019 по 12.10.2019 року вона перебувала на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності, і у неї залишилася невикористана відпустка 24 календарні дні за 2017 р., 30 днів за 2018 рік, 24 календарні дні за 2019 рік. На підтвердження того, що мала місце домовленість про продовження відпустки після закриття лікарняного свідчить і та обставина, що 15 жовтня 2019 року вона прийшла на роботу та надала листок непрацездатності, тобто виразила волевиявлення на продовження відпустки після припинення тимчасової непрацездатності, але наказом (розпорядженням) №6298к від 15.10.2019 року вона була звільнена з роботи, в той час, як вона перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДС № 202298 від 17.09.2019 року. Посилаючись на вищезазначене, позивач просить скасувати наказ №6298-к «Про звільнення [PERSON] », поновити її на роботі до Акціонерного товариства «Укрпошта» на посаді начальника відділення зв`язку поштового ВПЗ Дніпро; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.10.2019 р. по день фактичного поновлення на роботі, допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за місяць, стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2021 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позові та в уточненнях до нього, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що при звільненні позивача будь-яких порушень трудового законодавства допущено не було. Вислухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивач [PERSON] відповідно до Наказу (розпорядження) про прийняття на роботу № 2507 від 17.10.2016 року, виданого відповідачем, була прийнята на роботу з 17.10.2016 року на посаду начальника відділення зв`язку ВПЗ Дніпро. Як вбачається з п.4.2. розділу ІV Положення про відділення поштового зв`язку Дніпро Поштамту Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта», затвердженого Директором Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» 14.07.2016 року, начальник відділення поштового зв`язку, зокрема, зобов`язаний: організовувати роботу ВПЗ з надання послуг поштового зв`язку, супутних та інших комерційних послуг відповідно до діючого Реєстру послуг УДППЗ «Укрпошта» з урахуванням потреб споживачів; забезпечувати рентабельну діяльність ВПЗ; забезпечувати облік грошових коштів та інших матеріальних цінностей, ведення касових операцій згідно з вимогами Положення про ведення касових операцій в підрозділах національного оператора поштового зв`язку та Порядку організації роботи з готівковими коштами в об`єктах поштового зв`язку УДППЗ «Укрпошта», надання звітності до Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» та Поштамту Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» у встановлені строки; забезпечувати збереження грошових коштів, цінностей, майна, обладнання та умови зберігання цінностей відділення поштового зв`язку; забезпечувати охорону конфіденційної інформації, що є власністю держави, та комерційної таємниці Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»; своєчасний розгляд звернення громадян та належне вирішення питань, порушених у цих листах; не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які було довірено або стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків; організовувати контроль за роботою працівників поштового зв`язку ВПЗ, своєчасно складати графік роботи та щоденно вести облік робочого часу працівників за табелем обліку робочого часу; своєчасно доводити до працівників відділення поштового зв`язку накази, розпорядження, рішення, доручення Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта», начальника Поштамту . У п.4.3. розділу ІV вищевказаного Положення передбачено випадки покладення на начальника відділення поштового зв`язку відповідальності (матеріальної, дисциплінарної тощо). З даним Положенням [PERSON] була ознайомлена 14.07.2016 року. 12.12.2016 року Директором Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» були затверджені Доповнення до Положення про відділення поштового зв`язку Дніпро Поштамту Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта», яким п.4.2. розділу 4 доповнено наступними пунктами: начальник відділення поштового зв`язку зобов`язаний: забезпечувати постійний контроль за розподілом навантаження потоку користувачів послуг між операційними вікнами; у разі виникнення черг - задіювати роботи в операційних вікнах увесь персонал об`єкта, включаючи безпосередньо начальника об`єкта та його заступника; запобігати виникненню невдоволення користувачів у приміщенні об`єкта поштового зв`язку, приділяючи максимальну увагу кожному користувачу послуг, що завітав до об`єкта поштового зв`язку; у разі усного звернення користувача на низьку якість обслуговування у підпорядкованому об`єкті поштового зв`язку, начальник об`єкта поштового зв`язку особисто (в разі відсутності - заступник начальника або працівник, що його заміщує) повинен вжити необхідні заходи для вирішення питання, що виникло у користувача послуг, надати йому необхідну допомогу чи відповідне роз`яснення. З даними Доповненнями [PERSON] була ознайомлена, про що свідчить її підпис. 17.10.2016 року між [PERSON] та Дніпропетровською дирекцією Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до умов договору, працівник, який займає посаду начальника відділення поштового зв`язку та виконуючий роботу безпосередньо пов`язану з обробкою, зберіганням, продажем, виплатою пенсії та переводів, прийманням комунальних платежів, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за здійснені операції, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей, і в зв`язку з викладеним зобов`язується: а) бережливо відноситися до переданих йому для зберігання або для іншої мети цінностей підприємства, установи, організації і приймати заходи по попередженню шкоди; б) своєчасно повідомляти адміністрації підприємства, установи, організації про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; в) приймати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. Відповідно до п.5 цього договору, його дія поширюється на весь час роботи з ввіреними працівнику матеріальними цінностями підприємства, установи, організації. Наказом № 4365-к від 17.07.2019 року «По особовому складу», виданому відповідачем, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю начальника відділення зв`язку ВПЗ Дніпро [PERSON] відмінено дію наказу № 4316-к від 16.07.2019 року про звільнення у зв`язку з втратою довір`я п.2 ст. 41 КЗпП України. Наказом № 5339-к від 23.08.2019 року «Про відсторонення від роботи», виданим відповідачем, [PERSON] , начальника ВПЗ Дніпро, відсторонено від виконання своїх посадових обов`язків з 24.08.2019 року у зв`язку із проведенням службового розслідування, без збереження заробітної плати. 23.08.2019 року працівниками відповідача складено Акт про відмову начальника ВПЗ Дніпро [PERSON] від ознайомлення та підписання наказу про відсторонення від роботи від 23.08.2019 року. 15.10.2019 року відповідачем було видано Наказ (розпорядження) № 6298-к «про припинення трудового договору (контракту)», яким [PERSON] була звільнена 15.10.2019 року з роботи з посади начальника відділення зв`язку поштового ВПЗ Дніпро. Причиною звільнення в наказі зазначено: п.2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я. Підставою звільнення в наказі зазначено службову записку начальника відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській дирекції [PERSON] . У вказаному наказі зазначено про компенсацію за 84 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з них за період роботи: з 17.10.2016 по 16.10.2017 - 30 календарних днів, з 17.10.2017 по 16.10.2018 року - 30 календарних днів, з 17.10.2018 по 15.10.2019 року - 24 календарних дні. З даним наказом позивач була ознайомлена 15.10.2019 року та зазначила про незгоду з ним. Не погоджуючись із звільненням, позивач 12.11.2019 року направила до суду поштою позовну заяву про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка надійшла 20.11.2019 року. Суд вважає, що звільнення позивача з роботи здійснено з порушенням норм трудового законодавства України, виходячи з наступного. Згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу прямо передбачені ст.ст.40, 41 КЗпП України. Пунктом 2 ч. 1 ст.41 КЗпП України передбачено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Строк та порядок застосування дисциплінарного стягнення визначені статтями 148, 149 КЗпП України. Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Статтею 150 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Як зазначено в п. 28 вказаної постанови Пленуму Весрховного суду України, при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір`я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою. Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна зробити висновок, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Про зазначені висновки вказано в Постанові Верховного Суду України у справі №6-100цс16 від 20.04.2016 року. Виходячи із змісту вищенаведених положень законодавства, перелік дій працівника, що можуть бути підставою для втрати довір`я, чинним законодавством не визначено, крім того, законом не встановлено вимог до форми документів, які можуть бути підставою для висновку роботодавця про втрату довіри до працівника. Наказ про звільнення працівника з роботи має містити конкретні посилання на порушення трудового чи іншого законодавства, про що зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 06.04.2011 року, ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2012 року. Разом з цим, в наказі про звільнення позивача № 6298-к від 15.10.2019 року не зазначено конкретного порушення, за здійснення якого вона звільнена з роботи, а міститься лише посилання на службову записку начальника відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській дирекції [PERSON]. як на підставу для видання цього наказу без зазначення дати складання цієї службової записки. Як вбачається з Наказу (розпорядження) № 6298-к «про припинення трудового договору (контракту)» від 15.10.2019 року, [PERSON] була звільнена з роботи на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я. На підтвердження законності підстав звільнення позивачки з роботи відповідачем разом з відзивом на позовну заяву була надана суду копія Службової записки начальника відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській області [PERSON]. від 15.07.2019 року та було вказано на те, що саме ця записка і була підставою для видання наказу (розпорядження) про звільнення позивачки, про що також надавав пояснення представник відповідача в судовому засіданні. Як вбачається із вказаної службової записки від 15.07.2019 року начальника відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській області [PERSON]., адресованій директору Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта», під час перевірки за наказом від 01.07.2019 року № 653 у ВПЗ Дніпро Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта», начальником якого є [PERSON] , виявлені поштові марки у загальній кількості 204 шт., які мають ознаки підробки, у наступних операторів: поштові марки з літерою «М» у кількості 75 шт. - оператори [PERSON] та [PERSON] ; поштові марки з літерою «Х» у кількості 48 шт. - оператори [PERSON] та [PERSON] ; поштові марки з літерою «F» у кількості дев`ятого випуску «смт Шацьк» у кількості 45 од. - оператор [PERSON] ; поштові марки з літерою «V» у кількості 36 шт. - оператор [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Висновку за результатами проведеної перевірки, викладеному у вказаній Службовій записці, працівники поштового зв`язку здійснювали обмін поштовими марками зі сторонньою особою, що не виключає можливість розповсюдження фальшивих поштових марок. В дирекції порушуються вимоги п.86 Правил надання послуг поштового зв`язку затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 за № 270; поштові працівники - оператори ВПЗ Дніпро: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] шляхом приймання від споживачів поштових марок та взамін здійснювали обмін на марки, які є у них в наявності, не передбачають, що вони можуть бути джерелом розповсюдження поштових марок з ознаками їх підроблення шляхом продажу у ВПЗ. В ході судового розгляду справи, а саме 11.05.2021 року, представником відповідача серед інших копій документів була надана суду копія Службової записки начальника відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській області [PERSON]. від 11.06.2019 року та зазначено, що саме ця Службова записка, а не від 15.07.2019 року стала підставою звільнення [PERSON] . Як вбачається зі змісту даної Службової записки, фахівцями відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській області було встановлено невідому особу на ім`я « [PERSON] », який у своїй діяльності користується телефоном иобільного оператора [NUMBER] , займається реалізацією знаків поштової оплати, а саме марок за заниженими цінами, які, можливо, мають ознаки підроблення. Проведеними заходами відділом безпеки було встановлено, що до схеми розповсюдження марок можуть бути причетні працівники дирекції: бухгалтерії, начальники ВПЗ, оператори поштового зв`язку та інші. На виконання Плану спільних заходів Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» та ГУНП в Дніпропетровській області щодо забезпечення збереження поштових цінностей і профілактики злочинних посягань на 2019 рік, ВБКР до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в області 04.06.2019 року подана заява щодо встановлення невідомої особи на ім`я « [PERSON] », яка своїми неправомірними діями підриває імідж АТ «Укрпошта» та наносить значні збитки по послузі з розповсюдження знаків поштової оплати. Також зазначено, що 04.06.2019 року фахівцями відділу безпеки спільно із оперативними співробітниками Шевченківського ВП при проведенні заходів щодо з`ясування всіх обставин, викладених в заяві, було встановлено, що вказаною особою насправді є [PERSON] , який у своїй діяльності із розповсюдження марок за заниженими цінами користувався послугами бухгалтера дирекції [PERSON] , листоноші ВПЗ №5 м. Дніпро [PERSON] , оператора ВПЗ Дніпро [PERSON] . Бухгалтер [PERSON] зверталась до начальника ВПЗ №27 м. Дніпро [PERSON] , начальника ВПЗ м. Дніпро [PERSON] з проханням здійснити обмін поштовиз марок з літерами «V» старого зразка, «Х», «F» на інші марки різних номіналів, які в свою чергу їй не відмовляли в проханні. Під час проведення дослідчих дій з автомобіля [PERSON] вилучені марки нового зразку «Х», бухгалтер [PERSON] у своєму робочому кабінеті добровільно видала аналогічні марки старого зразку, начальником Центру обслуговування корпоративних клієнтів Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» [PERSON] виявлені поштові марки, які мають ознаки підробки. У цій Службовій записці зазначено про необхідність притягти до відповідальності за порушення вимог п.86 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, наступних працівників поштового зв`язку: бухгалтера дирекції [PERSON] , листоношу ВПЗ №5 м. Дніпро [PERSON] , оператора ВПЗ Дніпро [PERSON], начальника ЦОКК [PERSON] , начальника ВПЗ №27 м. Дніпро [PERSON] , начальника ВПЗ м. Дніпро [PERSON] . Тобто, із змісту даної Службової записки не вбачається, що вона стосується позивача, прізвищем, ім`ям та по батькові якої відповідно до паспорту громадянина України є « [PERSON] ». Із змісту Акту від 12.06.2019 року «службової перевірки щодо протиправної діяльності у виробничих підрозділах Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» щодо розповсюдження поштових марок», складеного начальником відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській області [PERSON]. та провідними фахівцями відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській області, також не вбачається, що він стосується позивача, прізвищем, ім`ям та по батькові якої є « [PERSON] », оскільки начальник ВПЗ м. Дніпро зазначена в ньому як [PERSON] . Зміст наданих суду відповідачем копій Актів від 03.07.2019 року, 04.07.2019 року, складених фахівцями відділу безпеки з координації роботи у Дніпропетровській області АТ «Укрпошта», свідчить про те, що у присутності начальника ВПЗ Дніпро Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» [PERSON] здійснено вилучення стандартних поштових марок літерного номіналу «Х» у операторів ВПЗ Дніпро [PERSON] та [PERSON] , які є підозрілими на підробку з метою проведення офіційної експертизи в уповноваженому органі на їх автентичність. В своїх запереченнях на позов представник відповідача посилається на те, що [PERSON] було вручено повідомлення про підозру від 28.01.2021 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, а саме привласнення майна Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта», та надана копія цього повідомлення. Разом з цим, суд вважає, що дане повідомлення не може бути враховано як належний доказ правомірності звільнення позивача з роботи, оскільки воно датовано 28.01.2021 року, тобто через рік та три місяці після видання оспорюваного у цій справі наказу про її звільнення від 15.10.2019 року. В наданому суду клопотанні представник відповідача з посиланням на ч.1 п.6 ст. 251 ЦПК України, просив зупинити провадження у даній цивільній справі до розгляду Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська справи № 932/12962/20 про відшкодування матеріальних збитків, завданих в наслідок криімнального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України, обвинувачена [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2021 року було відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання в зв`язку з ненаданням доказів розгляду судом такої справи в порядку кримінального судочинства та ненадання доказів об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи в порядку кримінального судочинства. Також, представником відповідача на підтвердження заперечень на позов були надані суду 11.05.2021 року, тобто вже в ході судового розгляду даної справи, копії пояснень працівників ВПЗ Дніпро - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , адресовані керівнику АТ «Укрпошта», в яких вони зазначали про обставини виконання своїх посадових обов`язків та участь в їх роботі начальника ВПЗ [PERSON] . Разом з цим, суд вважає, що дані докази не можуть бути належними доказами підтвердження законності видання наказу про звільнення позивачки від 15.10.2019 року, оскільки в них відсутні дати їх написання, що позбавляє суд можливості впевнитися у належності, допустимості та достовірності цих доказів у розумінні положень ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України, та встановлення того, чи дійсно вони були складені до видання наказу про звільнення позивачки. Крім того, суд бере до уваги те, що ці докази подані з порушенням вимог ЦПК України, а зокрема ч.3 ст. 83 цього Кодексу. Таким чином, вищевказані доводи представника відповідача та надані ним докази не можуть буди підставою для відмови позивачу у задоволенні позову, оскільки під час розгляду даної справи суд надає оцінку правомірності виданого наказу про звільнення позивача саме із зазначених у ньому підстав та з врахуванням підстав, які існували перед його виданням. Встановлено, що при вирішенні питання про звільнення [PERSON] з роботи із вищевказаних підстав відповідач не звертався за попередньою згодою на звільнення до виборного профспілкового органу підприємства, тому в ході розгляду даної цивільної справи судом відповідно до приписів ч.9 ст. 43 КЗпП України постановлено ухвалу від 05.02.2021 року про звернення до Первинної профспілкової організації Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «УКРПОШТА», розташованої за адресою [ADDRESS] , з запитом про надання згоди або відмову в наданні згоди на звільнення [PERSON] з посади начальника відділення поштового зв`язку поштового підрозділу 110001001 Дніпро АТ «Укрпошта» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України; зупинено провадження у даній цивільній справі до вирішення профспілковими органами питання про надання згоди або відмови в дачі згоди на звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Як вбачається з Витягу з протоколу засідання № 11 від 24.03.2021 року, наданого на ухвалу суду, профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» надав згоду на звільнення [PERSON] з посади начальника відділення зв`язку Дніпро Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України. Таким чином, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] відносилася до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові кошти та товарні цінності, проте суд з урахуванням наданих доказів вважає, що саме на час видання відповідачем наказу про її звільнення № 6298-к від 15.10.2019 року не було достатніх доказів вважати, що позивачка за час роботи здійснила винні дії, що призвели до втрати довір`я до неї з боку відповідача і надані відповідачем суду в якості обгрунтування заперечення проти позову докази провини позивачки це не спростовують. Встановлено, що перед виданням наказу про звільнення письмові пояснення відповідачем у позивача не вимагалися і нею не надавалися, що не відповідає положенням ст. 149 КЗпП України. В наданих суду поясненнях та в судовому засіданні представник відповідача посилався на те, що відповідач за виявленим фактом фальшивих поштових марок звернувся до правоохоронних органів з заявою від 18.04.2019 року і ця заява була зареєстрована та внесена до ЄРДР за № 12019040640001305 за ст. 358 ч.1 КК України, проте доказів таких тверджень суду не надано, як не надано доказів того, що це стало підставою для звільнення позивачки. В письмовому поясненні та в судовому засіданні представник відповідача посилався на те, що уточнена позовна заява була подана суду після закінчення підготовчого засідання, а тому просив розглядати позов позивача без її врахування. Разом з цим, встановлено, що цією уточненою позовною заявою позивачем був уточнений номер наказу про її звільнення як № 6298-к, оскільки в первісній позовній заяві він був зазначений як № [NUMBER] . Суд вважає, що вказані доводи представника відповідача не є підставою для відмови позивачу у задоволенні позову, оскільки з наданої позивачу відповідачем копії вказаного наказу вбачається, що дійсно номер цього наказу написано нерозбірливо, тому з урахуванням зазначених обставин судом була прийнята вищевказана уточнена позовна заява позивача. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. З огляду на вищевстановлені обставини, суд вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства, а тому її позовні вимоги про скасування наказу №6298-к про припинення трудового договору від 15.10.2019 року про звільнення [PERSON] за п.2 ст. 41 КЗпП України та поновлення її на роботі до Акціонерного товариства «Укрпошта» на посаду начальника відділення зв`язку поштового ВПЗ Дніпро підлягають задоволенню. Встановлено, що середньомісячний заробіток позивача складав 11761,00 грн. (заробітна плата на повні відпрацьовані місяці: травень 2019р. -11894,00 грн. + червень 2019 року - 11628,00 грн.) : 2 = 11761 грн., її середньоденний заробіток складав 555,00 грн. (11761 грн.:21,2дн.=555 грн.)), що підтверджується матеріалами справи. Позивач звільнена з роботи 15.10.2019 року і її середній заробіток за час вимушеного прогулу та до дня ухвалення у даній справі судового рішення, який підлягає стягненню з відповідача на її користь, складає 244100,00 грн. (час вимушеного прогулу позивача складає 20 міс.16 днів (пораховано на час ухвалення судового рішення у даній справі); 20 міс. х середньомісячну зарплату = 235 220,00 грн., 16 днів х 555,00 грн. середньоденної зарплати = 8880,00 грн.; 235 220,00 грн. + 8880,00 грн. = 244100,00 грн.). Разом з цим, суд вважає такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства доводи позивача в обгрунтування позовних вимог, що розглядаються у даній справі, про те, що вона була звільнена під час перебування на лікарняному та її знаходженні у відпустці, яка їй була продовжена за усною домовленістю з керівництвом відповідача. Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті. Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про відпустки» та ст. 79 КЗпП України, щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Статтею 80 КЗпП України передбачено, що щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: 1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п`ята статті 79 цього Кодексу); 2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу). Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі: 1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 2) виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 3) настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами; 4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням. Щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України "Про відпустки". Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: 1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина десята статті 10 цього Закону); 2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина перша статті 21 цього Закону). Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі: 1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 2) виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 3) настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами; 4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону. Судом встановлено, що за час роботи позивачки у відповідача графік черговості надання їй відпусток не складався та не затверджувався у передбаченому трудовим законодавством порядку, позивач заяву про надання їй відпустки у зазначений у позові період відповідачу не надавала, накази про надання позивачці щорічної відпустки за час її роботи відповідачем не видавались і доказів протилежного суду не надано. Як вбачається з Довідки від 21.04.2021 року № 04-34-152, наданої суду відповідачем, графік відпусток по ВПЗ Дніпро [PERSON] не складався за весь період роботи начальником ВПЗ, заяву про надання їй щорічної відпустки в 2019 році до відділу кадрового адміністрування вона не подавала, не видавалися накази про надання щорічних відпусток [PERSON] за весь період роботи на посаді начальника ВПЗ Дніпро. При звільненні 15.10.2019 року [PERSON] була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки 84 к.дні за період роботи з 17.10.2016 року по 15.10.2019 року, на день звільнення 15.10.2019 року у відпустках (щорічній, відпустці без збереження заробітної плати) [PERSON] не перебувала. Виплата відповідачем компенсації позивачці за невикористані відпустки за весь час її роботи підтверджується змістом наказу про звільнення позивачки від 15.10.2019 року, доказами у справі, що не заперечувалася в судовому засіданні представником позивача. Доказів того, що позивачка за усною домовленістю з керівництвом відповідача з 17.09.2019 року перебувала у щорічній відпустці, а згодом в зв`язку з її перебуванням з 17.09.2019 року на лікарняному за домовленістю з керівництвом їй було продовжено щорічну відпустку і тому на час видання наказу про звільнення вона була у відпустці, позивачкою суду не надано і ці твердження про зазначений порядок надання або продовження відпустки не грунтуються на вимогах чинного законодавства. Суд вважає такими, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Згідно з висновком Конституційного Суду України (рішення від 8 квітня 1999 року №3-рп/99) за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Одна й та сама особа може бути одночасно представником декількох позивачів або декількох відповідачів або декількох третіх осіб на одній стороні, за умови відсутності конфлікту інтересів між ними. У відповідності до частин 1, 2, 4, 5, 6 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Згідно до ч.2 цієї статті обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як зазначено в ч.6, 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, представництво позивача в суді здійснював [PERSON] на підставі довіреності від 21.10.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огневою Ю.Є. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надано Договір №1 про надання послуг у сфері права від 21.10.2019 року, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] , а також Акт прийому-передачі послуг у сфері права №1 від 01.11.2019 року, де виконавцем зазначено ФОП [PERSON] та замовником - [PERSON] , із зазначеною вартістю робіт в сумі 5000,00 грн., а також квитанція про сплату позивачем грошових коштів в сумі 5000,00 грн. на виконання вказаних домовленостей. Зважаючи на приписи ст.ст. 133, 137 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачу надавалася правнича допомога фізичною особою-підприємцем, а не адвокатом, її вимоги про стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 367 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі та виплати їй заробітної плати за один місяць в розмірі 11761,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2441,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial