Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 10 лютого 2015 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у частці від доходу. В обґрунтування свої позовних вимог позивачка зазначила, що з 14 квітня 2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Останні роки сторони не можуть проживати як сім'я, спокійно вирішувати нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують один одного. Постійні сварки та скандали неодноразово відбувалися в присутності дитини сторін. Позивач вважає, що сім'я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння, вони тривалий час не підтримують подружніх стосунків. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. З відповідачем проживають окремо, з моменту припинення шлюбних відносин відповідач матеріальної допомоги позивачу та дитині не надає, участі у вихованні не приймає. Позивач просить розірвати шлюб, прізвище замінити на дошлюбне "[PERSON]". З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі ? частини від усіх видів заробітку відповідача. У судове засідання сторони не з'явилися. Позивач до суду подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду письмові пояснення по суті позовних вимог. З позовними вимогами про розірвання шлюбу згодний, а вимоги про стягнення аліментів вважає передчасними, оскільки між сторонами не вирішене питання щодо участі кожного із батьків у вихованні дитини. На думку відповідача, доля участі у вихованні дитини впливає на розмір фінансового забезпечення дитини кожним з батьків, а отже і на рішення про сплату аліментів. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 14 квітня 2011 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №268, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 14 квітня 2011 року (а.с.9). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видано 07 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с.10). Шлюбні відносини сторін припинені. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Питання щодо розподілу майна, що є їх спільною власністю між ними не виникає. З приводу участі батьків у вихованні дитини між сторонами є спір, який вирішується в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 105 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що родина сторін розпалася остаточно та поновлена бути не може, оскільки через відсутність порозуміння сторони втратили один до одного почуття любові та поваги. Як у позивача, так і відповідача по справі було достатньо часу для вирішення питання щодо збереження родини та примирення, однак позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач із розірванням позову згодний. При таких обставинах суд вважає, що сім'я сторін розпалася остаточно і відновлена бути не може, а тому суд вважає необхідним прийняти рішення про розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, судом зазначається наступне. Відповідно до ст.51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) і (або) в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен врахувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. (ст.182 СК України). Відповідно до довідки від 22 січня 2015 року №524, виданої Виконавчим комітетом Новоукраїнської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, [PERSON], [INFO], постійно проживає за адресою: [ADDRESS], має дочку - [PERSON], [INFO], яка постійно проживає разом із матір'ю та знаходиться на її утриманні (а.с.11). В даний час відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини не надає. Дитина проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Враховуючи викладене, відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання своєї дитини. В ході розгляду справи відповідач не надав суду відомостей щодо свого стану здоров'я, матеріального становища, в тому числі не повідомлено про місце роботи), наявності інших утриманців та не повідомив про обставини, що мають істотне значення при визначені питання щодо розміру аліментів. Як вбачається із письмового звернення [PERSON] від 23 березня 2015 року до служби у справах дітей Куйбишевської районної державної адміністрації Запорізької області щодо визначення способів участі у вихованні дитини, відповідач має постійний заробіток житло, тощо, отже має задовільне матеріальне забезпечення. Доводи відповідача про те, що стягнення аліментів є передчасним і спочатку треба вирішити питання щодо участі батьків у вихованні дитини, суд вважає безпідставними. Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 березня 2015 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про надання сторонам додаткового часу для вирішення питання щодо участі кожного із батьків у вихованні дитини та залучення до участі у справі в якості третьої особи - Служби у справах дітей Куйбишевської районної державної адміністрації Запорізької області, оскільки питання щодо участі кожного із батьків у вихованні дитини відповідно до ст.157 СК України (укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків) та відповідно до ст.158 СК України (за рішенням органу опіки та піклування), вирішуються в позасудовому порядку та на матеріальне забезпечення дитини (ст.180-182 СК України) не впливають. Відповідно до положень ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. На переконання суду, питання матеріального забезпечення і утримання дитини є першочерговим і підлягає вирішенню в найкоротші строки, що також передбачено ст.157 ЦПК України. Зазначене відповідає інтересам дитини і жодним чином не заважає відповідачу реалізовувати свої батьківські права при визначенні способу і порядку його участі у вихованні дитини, згідно із ст.ст.157,158 СК України, а тому суд не вбачає перешкод щодо розгляду позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про доцільність встановлення розміру та способу сплати аліментів на утримання дитини сторін у вигляді стягнення 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Судом роз'яснюється, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи викладене, суд вважає позов обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, усі понесені нею судові витрати повинні бути стягнуті з іншої сторони, тобто з відповідача, а саме судовий збір у сумі 243,60 грн. Оскільки задоволено позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів, яка була звільнена від сплати судових витрат при поданні позову, то у відповідності з вимогами, передбаченими статтею 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 243 грн. 60 коп., згідно із Законом України "Про судовий збір".

Outcome: approved