Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

В жовтні 2015 року до суду звернувся позивач [PERSON] та зазначав, що між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш авто» 23.09.15 року було укладено договір фінансового лізінгу № 001255 з додатками в якій відповідач забов*ячався придбати предмет лізінгу автомобіль ВАЗ у власність та передати предмет лізінгу у користування позивачу на умовах передбачених договором. В усній формі представник відповідача запропонувала сплатити 20100 грн. передплату на рахунок відповідача та розяснила що після цього з позивачем буде укладено договір лізінгу та протягом декількох днів буде передано предмет лізінгу. 23.09.15 року позивач сплатив 20100 грн. на запропонований рахунок однак потім зясував що це був адміністративний платіж тобто платіж лізінгодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням договору. Оскільки він не отримав у встановлений угодою термін предмету лізінгу і зазначеним договором не передбачена можливість розірвання договору [PERSON] вважає що це порушує його права як споживача. Зазначив що угода була ним підписана внаслідок обману з боку представника відповідача оскільки він не мав часу повністю ознайомитись з текстом договору лізінгу та прохав визнати пункт 12.1 договору фінансового лізінгу від 23.09.15 року недійсним, розірвати вищезазначений договір стягнувши з відповідача на його користь сплачені кошти в сумі 20100 грн., 120.60 грн. комісію банку та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала посилаючись н підстави в ньому викладені. Представник відповідача до судового засідання не зявився. Подав письмову заяву з проханням розглядати справу за його відсутність. В письмових запереченнях проти позову зазначив що позивач мав необхідний доступ до інформації про положення договору, укладеного між сторонами по справі, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторінці договору, а отже сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах у відповідності до\~Закону України «Про фінансовий лізинг»\~та положень\~ЦК України. Вважає що умови спірного договору є справедливими, лізінгодавець мав повне право включати до договору будь-які лізінгові платежі в тому числі і ті що зазначені в пункті 12.1. Прохав в задоволенні позову відмовити за його недоведеністю належними доказами. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає що позов підлягає задоволенню частково за наступним: судом встановлено що між сторонами 23.09.15 року було укладено договір фінансового лізінгу № 001255 з додатками згідно до якого предметом лізінгу є автомобіль ВАЗ Ларгус ( с.с. 34-41). 23.09.15 року [PERSON] сплатив адміністративний платіж 20100 грн. згідно до вищевказаного договору та банківську комісію в сумі 120.60 грн. ( с.с. 42). Пунктом п. 12.1. спірного договору встановлено лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Згідно п.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто, лізингоодержувачу в даному випадку повинно було бути надано право на розірвання договору в продовж чотирнадцяти днів з моменту його укладання. Дане право також передбачено статтею 707 ЦК України. Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства. В супереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття\~18\~Закону\~України\~"Про\~захист\~прав\~споживачів"\~містить\~самостійні\~підстави\~визнання\~угоди(чи\~її\~умов)\~недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Тобто, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи\~ умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). В договорі, укладеним між позивачем та відповідачем виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.\~ Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.\~ За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються\~загальніположення\~про\~найм\~(оренду)\~з\~урахуванням\~особливостей,\~встановлених\~цивільнимкодексом\~та\~законом.\~Довідносин,\~пов'язаних\~з\~лізингом,\~застосовуються\~загальні\~положення\~про\~купівлю-продаж\~та\~положення\~продоговір\~поставки,\~якщо\~інше\~не\~встановлено\~законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізінгу за своєю правовою\~природою\~є\~змішанимдоговором\~та\~містить\~елементи\~договору\~оренди\~(найму)\~та\~договору\~купівлі-продажу\~транспортного\~засобу,що\~випливає\~зі\~змісту\~договору\~відповідно\~до\~статті 628\~ЦК\~України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір, укладений між позивачем та відповідачем нотаріально посвідчено не було. Таким чином суд погоджується з доводами позову в цій частині та вважає що він підлягає задоволенню. Разом з тим зазначаючи в позові завдання йому діями відповідача моральної шкоди [PERSON] в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України жодним чином не довів наявність такої шкоди. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обовязковому зясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. На думку суду в зазначеній частині позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає за ненаданням належних доказів. На підставі викладеного та

Outcome: partial