Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Заявник КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» звернувся до суду з заявою про доцільність продовження госпіталізації [PERSON] , ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] ) в примусовому порядку. 22.07.2019 року, в КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я", за заявою опікуна [PERSON] , повторно був госпіталізований [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , який з 1993 року страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді: "Шизофренії, параноідна форма, безперервний тип перебігу. Дефект параноїдного типу". Рішенням Приморського районного суду м. Одеса, від 17.02.2012 року [PERSON] був визнаний недієздатною особою. Рішенням Київського районного суду м. Одеса, від 18.09.2012 року, його опікуном призначена мати - [PERSON] . Рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 28.01.2019 року [PERSON] , [INFO] був госпіталізований в КНП «ООМЦПЗ» ООР в примусовому порядку. Висновок комісії лікарів-психіатрів №1877 від 22.07.2019 року: За характером вказаних психічних захворювань, громадянин [PERSON] , [INFO] , потребує стаціонарного лікування, в той же час, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, на даний час від добровільного лікування у стаціонарі відмовляється, що може привести до небезпеки длянього чи оточуючих його осіб. Представник заявника КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» в судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити. Законний представник [PERSON] просила задовольнити заяву, оскільки [PERSON] , проявляє до неї агресію, при цьому визнала, що в силу похилого віку не може належно доглядати сина. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, прокурора, законного представника, [PERSON] , суд вважає, про те, що заява не підлягає задоволенню. Рішенням Приморського районного суду м. Одеса, від 17.02.2012 року [PERSON] був визнаний недієздатною особою. Рішенням Київського районного суду м. Одеса, від 18.09.2012 року, його опікуном призначена мати - [PERSON] . Рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 28.01.2019 року [PERSON] , [INFO] був госпіталізований в КНП «ООМЦПЗ» ООР в примусовому порядку. Висновок комісії лікарів-психіатрів №1877 від 22.07.2019 року: За характером вказаних психічних захворювань, громадянин [PERSON] , [INFO] , потребує стаціонарного лікування, в той же час, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, на даний час від добровільного лікування у стаціонарі відмовляється, що може привести до небезпеки длянього чи оточуючих його осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000р. особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: - вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють ; - собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000р. особі, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу добровільно, або її законному представнику може бути відмовлено у виписці цієї особи з психіатричного закладу, якщо комісією лікарів-психіатрів будуть встановлені підстави госпіталізації в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону. У цьому випадку питання про госпіталізацію особи в примусовому порядку, продовження госпіталізації та виписка вирішуються відповідно до статей 16 і 17, частин другої та третьої статті 22 цього Закону та частини третьої цієї статті. Згідно ч. 3 ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000р. разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Відповідно до ст.27 зазначеного Закону, виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. З висновку лікарів-психіатрів, який є обов`язковим додатком до заяви про продовження примусової госпіталізації, суд не зміг встановити чи визначено комісією необхідність продовження примусової госпіталізації [PERSON] , що є виключно її компетенцією а не суду (ст.27 Закону). Суд перевіряє тільки законність підстав примусу особи. Прокурор висловив аналогічну думку. До того ж, опікун в судовому засіданні пояснила, що поведінка [PERSON] має неадекватний, а інколи агресивний характер, висловлює нелогічні релігіозні ідеї, галюционує, не підкоряється, за зовнішнім виглядом не слідкує. На думку суду зазначене не є безспірною умовою примусової госпіталізації особи, навіть якщо вона недієздатна. Представник лікувального закладу вказав, що [PERSON] висловлює агресію до медичного персоналу закладу, однак доказів зазначеного не надав. Суд вважає, що сам термін перебування [PERSON] в лікарні, його діагноз, його відмова від добровільної госпіталізації до стаціонару (як вказано в заяві) не може бути безумовною підставою для примусового лікування. Прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. При таких обставинах, враховуючи положення Конвенції, суд вважає, що компетентним органом не встановлено наявність рівня психічного розладу, який виправдовує позбавлення волі недієздатної особи, тому заява КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» про доцільність продовження госпіталізації [PERSON] не підлягає задоволенню . На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed