Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області із позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинку, а саме визнати відповідачів, [PERSON], 1979 року народження, та [PERSON], 2000 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.02.2010. За даною адресою крім неї зареєстровані відповідачі - її родичі [PERSON] та її донька [PERSON] Відповідачі фактично не проживають за зазначеною адресою з 2001 року, їх речі в будинку відсутні. Відповідачі добровільно знятися з місця реєстрації не бажають. У зв'язку з цим вона не може скористатися пільгами, передбаченими законом, та отримати субсидію на комунальні послуги, тому змушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, про дату та місце судового засідання повідомлена належним чином, в позовній заяві просила розглянути справу без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечував проти зняття з реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] у зв'язку з тим, що такі дії суперечитимуть чинному законодавству та порушить права дитини. Крім того, представник третьої особи повідомив, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Новопсковській райдержадміністрації (протокол №12 від 25.09.2017) розглядалося дане питання, де членами комісії було одноголосно вирішено, що примусове зняття неповнолітньої [PERSON] з реєстрації місця проживання суперечитиме чинному законодавству та порушить житлові права дитини. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 13.01.2010, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25350045 від 18.02.2010 (реєстраційний номер 29727922 від 18.02.2010), виданого Новопсковським районним бюро технічної інвентаризації. Як вбачається з акту обстеження факту проживання №985, складеного 02.08.2017 комісією у складі депутата Новобілянської сільської ради Новопсковського району Луганської області Владімірової І.С. та сусідів [PERSON] та [PERSON], за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] за даною адресою зареєстровані, але не проживають. Зазначене також підтверджується довідкою №998, виданою 07.08.2017 виконавчим комітетом Новобілянської сільської ради Нвоопсковського району Луганської області, згідно якої [PERSON], 1979 року народження, [PERSON], 2000 року народження, зареєстровані за зазначеною адресою, але фактично не проживають з 2001 року по теперішній час. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі по теперішній час зареєстровані в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], але за даною адресою не проживають з 2001 року, тобто понад шість місяців їх фактичне місце проживання невідоме. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідачі не проживають за вищевказаною адресою та були відсутні на час розгляду справи понад 6 місяців, а доказів щодо поважності причин відсутності суду не надали, суд вважає відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. Представником третьої особи до суду надано витяг з протоколу №12 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Новопсковській райдержадміністрації від 25.09.2017, з якого вбачається, що комісія вирішила подати заперечення проти зняття з реєстрації місця проживання неповнолітньої [PERSON], мотивуючи своє рішення тим, що відсутні відомості щодо наявності іншого житла, на яке має право користування або право власності неповнолітня [PERSON], а примусове зняття її з реєстрації місця проживання суперечитиме чинному законодавству. З приводу вищевикладеного суд зазначає таке. Позивач заявляє вимогу про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не проживають в житловому будинку, який належить позивачу, з 2001 року. Судом встановлено, що [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], 2000 року народження, фактично проживають в Російській Федерації, на Україну не приїжджають, тимчасово зареєстровані на території Російської Федерації і мають намір в подальшому отримати російське громадянство. Тобто відповідачі не зацікавлені в збереженні за ними права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку, що жодні права дитини не порушуються. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11), у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснив, що відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частинами 2 та 3 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 2 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З урахуванням доказів, оцінку яким суд дав вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» «реєстрація» - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізовані соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.п.3,4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивачем доведено факт непроживання відповідачів за адресою: [ADDRESS], протягом 6 місяців, натомість відповідачем цей факт не спростовано. За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги та доводи позивача, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, у розмірі 640 грн.

Outcome: approved