Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позов, вякому просила суд скасувати арешт згідно постанови слідчого Московського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області від 27.04.2001 р. [PERSON] про кримінальній справі № 67002546 накладений на майно [PERSON] В обґрунтування позову зазначено про те, що позивач [PERSON] випадково дізналася про наявність обмеження в розпорядження належним їй на праві власності всім майном, оскільки постановою слідчого Московського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області від 27.04.2001 р. [PERSON] по кримінальній справі № 67002546, накладено арешт на належне майно [PERSON] У судове засідання представник позивача не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник Московського ВП ГУ НП в Харківській області просив розглянути справу за його відсутності та проти зняття накладеного арешту на майно [PERSON], Московським РВ ХМУ в рамках кримінальної справи № 67002546. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України серед інших способів захисту цивільних інтересів є припинення дії, яка порушує право. Судовим розглядом встановлено, що постановою слідчого Московського РВ ХМУК УМВС України у Харківській області від 27.04.2001 року [PERSON] по кримінальній справі № 67002546 накладено арешт на майно [PERSON]. Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджує право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 року № 6-26 цс 13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з - під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем, у тому числі, шляхом проведення опису майна боржника і накладання на нього арешту. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності становлять три складові - право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника встановлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи вищенаведені обставини в даний час дія арешту на належне позивачеві майно, порушує права позивача, як власника. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, наявність безпідставно накладеного обтяження на рухоме та нерухоме майно [PERSON] порушує її право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що дає підстави для захисту її права шляхом задоволення позовних вимог. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору.

Outcome: approved