Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати, та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] у своїй уточненій позовній заяві суду зазначив, що він пропрацював в шахті «Фрунзе» що є структурним підрозділом [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» в період з 01 вересня 1997 року по професії - підземним гірничим робітником, підземним прохідником, 06 червня.2013 року був звільнений з підприємства за станом здоровя. В 2012 році він дізнався, що підприємство відповідача на протязі з 1998 року по 2012 рік його роботи, не в повному розмірі виплачувало заробітну плату за час щорічних відпусток. Звернувшись до відповідача із заявою, про виплату недоплаченої заробітної плати, за час щорічних відпусток за минулі роки, відповідачем було нарахована та виплачена в лютому 2012 року заробітна плата за час щорічних відпусток з 1998 року по 2012 рік в розмірі 5558 гривень 33 копійки. Він вважає, що в звязку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, за час щорічних відпусток, відповідач зобовязаний виплатити йому компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строків її виплати. Відповідно до довідки наданої відповідачем, за два останні місяці перед звільненням його звільненням 06 червня 2013 року, його середньоденна заробітна плата склала 187 гривень 04 копійки з моменту звільнення і по день звернення до суду минуло 546 днів, заробітна плата за час затримки при розрахунку складає 102123 гривні 84 копійки з розрахунку 187 гривень 04 копійки помножених 546 днів. Також незаконними діями відповідача по несвоєчасній виплаті йому в повному обсязі заробітної плати на протязі 15 років, йому спричинено моральну шкоду. Він працював на підприємстві відповідача в підземних, шкідливих умовах праці, працював, виконував вимоги з охорони праці, щоденно ризикував своїм здоровям та життям виконуючи трудові обовязки в підземних умовах праці, в результаті він отримав професійні захворювання, втратив працездатність, є інвалідом. Тому він просив суд постановити рішення яким стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102123 гривні 84 копійки, компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати в розмірі 4978 гривень 33 копійки та 10000 гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди, спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на зазначені вище обставини. Представник відповідача ПАТ «Євраз [PERSON]» [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду зазначила що, у лютому 2012 року, на підставі письмової заяви позивача, відповідачем з врахуванням дії спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06 лютого 2012 року було проведено виплату коштів у розмірі 5558 гривень 72 копійки у якості недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період з 1998 року по 2010 рік. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України необхідна наявність наступних умов: порушення власником (підприємством) строків розрахунку при звільненні ст. 116 КЗпП України; відсутність спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, вина власника (підприємства). Позивач звільнився з ПАТ «Євраз [PERSON]» 06 червня 2013 року. При звільненні позивачеві були виплачені всі належні з підприємства суми, які існували на момент звільнення (були нараховані). Позивач цього факту не спростовує, тобто строки розрахунку з позивачем встановлені ст. 116 КЗпП України дотримано. Позивачем, також, не доводиться факт того, що на момент звільнення був спір про розмір належних йому сум при звільнені Частина 2 ст. 117 КЗпП України визначає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В поєднанні з нормами ч.3 ст. 116 КЗпП України, умовою для застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України є наявність спору, про розмір належних працівникові сум при звільненні, який виник саме в момент звільнення працівника та неправомірні винні дії власника підприємства в невиплаті цих спірних сум, про які працівником заявлена вимога. Як вказувалося вище, спірних сум на момент звільнення не було, жодна із сторін не оспорювала розмір належних працівникові сум при звільнені. Позивач звільнився 06 червня 2013 року. Позовна заява подано 02 грудня 2014 року. При цьому, підставою позову є порушення відповідачем законодавства про оплату праці, при визначенні середнього заробітку, для оплати часу відпусток, а не визначення сум, належних працівникові при звільнені. Викладене, також, підтверджує відсутність вини відповідача саме в несвоєчасному розрахунку чи розрахунку не в повному обсязі, оскільки вина, виходячи з підстав позову, полягає в порушенні законодавства про оплату праці при визначенні середнього заробітку, для оплати часу відпусток. Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає умовам відповідальності власника, визначеним ст. 117 КЗпП України та задоволенню не підлягає. Крім того, у п.20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільнені, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином вважає що суд при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку має врахувати положення викладені в п.20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» щодо спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, в т.ч. ту обставину, що заборгованість підприємства утворилася за весь час роботи позивача та відсутність умислу підприємства в невиплаті спірної суми позивачеві. Питання компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги врегульовано ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», законом від 19 жовтня 2000 р. N 2050-ІП "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. N 159 «Про затвердження [PERSON] проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати»(за період з 01.01.2001р.) Згідно з п. 1,2 Положення № 1427, дія цього положення поширюється на підпри\-ємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Згідно з п. 4 Положення № 1427 сума компенсації обчислюється як добуток на\-рахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 «Про затвердження Поряд\-ку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», дія цього [PERSON] поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. За таких обставин, для застосування Закону України від 19 жовтня 2000 р. N 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", та Постанови Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 та Постанови Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001р. є дотримання таких умов: нарахування але невиплата громадянину належних йому доходів (заробітної плати); порушення встановлених строків їх виплати; затримка виплати нарахованих доходів один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги, доходи не повинні носити разового характеру. В даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було. Заробітна плата позивачеві за час відпусток виплачувалася у строки передбачені законодавством та колективним договором, що не оспорюється позивачем. Існує лише факт того, що підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку передбачений п. 10 ПКМУ №100, для оплати часу відпусток, а не порушено строки виплати нарахованої заробітної плати. Спірні суми заробітної плати за час відпусток позивачеві не були нараховані взагалі, тобто наступна умова виплати компенсації «нарахування але невиплата громадянину належних йому доходів (заробітної плати)» також не виконується. Оскільки, позивачем заявлено вимогу нарахування компенсації щодо оспорюваної суми заробітної плати за час відпусток, а не нарахованої, то вона задоволенню не підлягає. В даному випадку грошові доходи, які є предметом спору, не були нараховані взагалі, а припущенням є те, що вони мали б бути нараховані при надані кожної відпустки. Так, на підставі усього вищевикладеного, виплата компенсації втрати части\-ни заробітної плати, в разі затримки виплати заробітної плати, передбачена діючим законодавством України, за обов'язкової умови її нарахування. Із свідчень самого позивача (викладених в позовній заяві), вважаємо встанов\-леним факт відсутності нарахування та невиплати, в передбачений законодавством термін, заробітної плати за період його праці з 1998 рік по 2010 рік. На користь вказаного свідчать, також, положення частини 4 ст. 60 ЦПК України, за якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку грошові доходи, які є предметом спору, не були нараховані взагалі, а припущенням є те, що вони мали б бути нараховані при надані кожної відпустки. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки, згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправ\-ною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що - моральна шкода, завдана фізич\-ній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодо\-вується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Слід зазначити, що під моральною шкодою, відповідно до чинного законодавства, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно абз. 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4, у позовній заяві про відшко\-дування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, зокрема, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач в обґрунтуванні факту завдання йому моральної шкоди вказує: «Дізнав\-шись про те, що відповідач на протязі багатьох років моєї роботи обманював мене у відношенні виплати належного мені заробітку я переніс і по теперішній час переношу моральні страждання та переживання». При цьому, позивач не наводить жодних належних та допустимих доказів щодо дійсності завдання йому моральної шкоди. Відповідно до абз. 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4, обов'язковому з'ясу\-ванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між: шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, позивач зобов'язаний вказати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для встановлення факту спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. У позовній заяві, позивач підтверджує факт, що в 2012 році, йому стало відомо, що протягом всього строку його роботи на підприємстві відповідача, останнім порушува\-лось законодавство України, при виплаті заробітної плати за час щорічних відпусток позивача. Також позивач підтверджує, що після його звернення з письмовою заявою до відповідача, про виплату недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток, останнім, у лютому 2012 року, було проведено виплату на користь позивача 5558 гривень 72 копійки у якості недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток за період з 1998 року по 2010 рік. Статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Статтею 117 КЗпП встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином вважаємо, що для звернення позивача до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник (Позивач) дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. З тверджень самого позивача встановлено, що відповідач розрахувався з ним у лютому 2012 року. Отже, позивач мав три місяці, перебіг яких почався з лютого 2012 року і скінчився у травні 2012 року, на звернення до суду, з метою стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. У лютому 2012 року, відповідач розрахувався з позивачем, таким чином у лютому 2012 року розпочався перебіг тримісячного терміну та закінчився у травні 2012 року. Тому представник відповідача просив суд в задоволені позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні встановлено що, позивач працював на підприємстві відповідача у період з 01 вересня 1997 року по 06 червня 2013 рокуна різних професіях і посадах. В 2012 році позивач дізнався, що підприємство відповідача на протязі з 1998 року по 2012 рік його роботи, не в повному розмірі виплачувало заробітну плату за час щорічних відпусток. Звернувшись до відповідача із заявою, про виплату недоплаченої заробітної плати, за час щорічних відпусток за минулі роки, відповідачем в лютому 2012 року було нарахована та виплачена позивачу заробітна плата за час щорічних відпусток з 1998 року по 2012 рік в розмірі 5558 гривень 33 копійки. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивач звільнився з підприємства відповідача і йому з вини відповідача не були виплачені всі суми, що повинні були йому виплачені в день звільнення, а саме суми недоплати заробітної плати за час відпусток. Оскільки своєчасно не нарахована та невиплачена у повному обсязі позивачу заробітна плата за час щорічних відпусток за період з 1998 року по 2012 рік в розмірі 5558 гривень 33 копійки, підприємством відповідача [PERSON] акціонерним товариством «ЄВРАЗ [PERSON]» була виплачена позивачу лише в лютому 2012 року, після звернення позивача до відповідача із заявою про здійснення відповідного перерахунку та виплати після того як останньому стало відомо про невиплату відповідачем в повному розмірі заробітної плати за час щорічних відпусток, тому день виплати цієї суми і є днем фактичного розрахунку відповідача щодо виплати заробітної плати позивачу за час його роботи. Час затримки виплати з дня звільнення і до дня фактичного розрахунку складає 546 робочих днів, середній заробіток позивача на момент звільнення складає 187 гривень 04 копійки. Виходячи з викладеного суд вважає, що з [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» на користь позивача повинна бути стягнена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені, передбачена ст. 117 КЗпП України виходячи, з розрахунку 546 робочих днівзатримки помножені на середній заробіток 187 гривень 04 копійки, але визначаючи суму відшкодування суд вважає її значно завищеною, виходячи з того, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині стягнена суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені [PERSON] частково у сумі 10000 гривень 00 копійок. На думку суду не підлягає задоволенню вимога позивача в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати так як порядок з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Виходячи з аналізу зазначених нормативних актів та змісту п. 43 наведених вище Правил, в разі несвоєчасної виплати або несвоєчасного визначення сум відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, стягненню підлягає компенсація за втрату частини доходу у зв'язку із затримкою її виплати в порядку, передбаченому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено [PERSON] проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним [PERSON] у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за періоді, починаючи 01 січня 2001 року. При цьому п. 2 [PERSON] встановлено, що компенсація працівника втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період. Тобто, своєчасно не виплачені суми відшкодування шкоди за період з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, підлягають компенсації на підставі наведеного Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, а з 01 січня 2001 року - на підставі вказаного [PERSON] від 21 лютого 2001 року № 159. Виходячи з викладеного заробітна плата позивачеві за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законодавством та колективним договором. При цьому знайшов своє доказове підтвердження той факт що підприємством відповідача [PERSON] визначення середнього заробітку, передбаченого п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 не було дотримано. Спірні суми заробітної плати за час відпусток позивачу не були нараховані взагалі. Разом з тим, оскільки відсутня умова компенсації втрати частини доходів, а саме наявність нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, тому суд вважає, що не настає відповідальність за вищезазначеними нормами законодавства. Згідно з п. 2 Положення компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи з січня 1998 року, якщо індекс інфляції цін на споживчі товари і тарифів послуг за цей період зріс більше як на один відсоток. Отже, законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої зарплати, а не при спорі щодо визначення розміру середнього заробітку за час відпустки. Також суд дійшов висновку що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, але сума, яку він вимагає до відшкодування є на думку суду завищеною, у повному обсязі не обґрунтованою та не доведеною. Тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди частково, стягнувши з [PERSON] акціонерного товариства «ЄВРАЗ [PERSON]» на користь позивача в справі у відшкодування йому немайнової шкоди, - 5000 гривень 00 копійок. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь держави сума судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial