Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

В січні 2015 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю „Фармацевтична компанія „Провізор" (надалі ТОВ „Провізор") звернувся в суд з цим позовом до відповідачки [PERSON], посилаючись на порушення своїх прав через невиконання відповідачкою, як позичальником, зобов'язань за договором позики. Під час розгляду цієї справи по суті представник позивача Урбанський М.В., який діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 38 /, заявлений позов підтримав, просив задовольнити його та стягнути з відповідачки суму позики за договором в розмірі 12023 гривни 27 копійок, а також понесені по справі судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243 гривни 60 копійок. З пояснень цього учасника процесу слідує, що 17.07.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір безвідсоткової грошової позики, за умовами якої ТОВ „Провізор" передало відповідачці, як позичальнику, грошові кошти в сумі 7753 гривень, які та мала повернути 16.01.2015 року. Крім того, за змістом пунктів 8.2, 8.3 згаданого договору [PERSON] брала на себе зобов'язання повернути позикодавцеві суму позики за один календарний день до останнього дня роботи, тобто в день звільнення, а в разі несвоєчасного повернення суми позики, мала сплатити пеню за прострочення зобов'язання за кожен день у сумі 20 гривень. 18 липня 2014 року відповідачка була звільнена з роботи за власним бажанням, проте суму позики не повернула. Відповідачка [PERSON], будучи зареєстрованою за адресою, зазначеною у позовній заяві / а.с. 24, 25 /, та повідомленою про день, час, місце розгляду справи в порядку, визначеному абзацом 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України / а.с. 33, 35, 36, 37 /, в судове засідання не з'явилася, про поважність причин неявки суд не сповістила, заперечень щодо заявленого позову не подала, що фактично вказує на визнання нею цього позову. В справі мається достатньо матеріалів про права та взаємини сторін. Протокольною ухвалою суду, відповідно до положень ст. ст. 77, 225 ч. 1 ЦПК України ухвалено справу розглянути у відсутність відповідача, проти чого представник позивача не заперечував. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази по справі, надані позивачем на засадах змагальності і диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов слід задовольнити з наступних обгрунтувань. З 04 вересня 2013 року відповідачка [PERSON] працювала у відповідача на посаді провізора, що підтверджується копією відповідного наказу про прийняття її на роботу / а.с. 11 /. Під час існування цих трудових відносинах між позивачем та відповідачкою 17 липня 2014 року укладено договір № 2/14 безвідсоткової грошової позики, за умовами якого ТОВ „Провізор", як позикодавець, надало, а [PERSON], як позичальник, одержала на особисті потреби від нього безвідсоткову грошову позику, яка підлягала поверненню, в сумі 7753 гривни. Згідно цього договору строк надання позики становив шість місяців, тобто, до 16.01.2015 року/ а.с. 7, 8 /. Факт одержання відповідачкою від позивача згаданої грошової суми підтверджується видатковим касовим ордером від 17 липня 2014 року та розпискою позичальника / а.с. 10, 9 /. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно наказу позивача № 118-к від 18 липня 2014 року відповідачка звільнена з роботи за власним бажанням / а.с. 12 /. Як видно з доказів, проаналізованих судом, позивач виконав свої зобов'язання перед відповідачкою, а остання належним чином своїх зобов'язань за договором не виконує. На письмову претензію відповідача не відреагувала / а.с. 20, 21 /. Згідно розрахунків позивача, в тому числі і з урахуванням положень пункту 8.3 укладеного договору, станом на час розгляду справи відповідачка заборгувала йому 7753 гривни, що становить суму позики; 3520 гривень пені за прострочення боргового зобов'язання; 112 гривень 15 копійок в рахунок 3% річних та 638 гривень 12 копійок в рахунок витрат від інфляції, а всього 12023,27 гривень, які на засадах диспозитивності судового процесу і просить стягнути позивач. Ці розрахунки судом визнаються обгрутованими, як такі, що ґрунтуються на умовах укладеного договору/ а.с. 5 /. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Виходячи з положень ст. 1049 ЦК України, відповідачка [PERSON], як позичальник, має повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що була передана їй позивачем та використана нею на свій розсуд, а також інші суми, обумовлені зокрема п. 8.3 укладеного договору. В ході розгляду справи стороною відповідача, в супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України та у строки, імперативно встановлені частиною 2 ст. 27 і частиною 1 ст. 131 ЦПК України, суду не надано жодних належних і допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги. Судові витрати по розгляду даної справи, які документально підтверджені/ а.с. 1 /, підлягають відшкодуванню позивачу з відповідачки на підставі положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України.

Outcome: approved