Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.02.2017 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача - Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради, третя особа без самостійних вимог [PERSON], та з урахуванням поданої 11.07.2017 року в судовому засіданні заяви про уточнення розміру позовних вимог просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ директора Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради № 4-к від 19.01.2017 року про звільнення [PERSON] з посади заступника директора на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; - поновити [PERSON] на посаді заступника директора Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради з 19.01.2017 року; - стягнути з Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.01.2017 року по 11.07.2017 року в розмірі 19955,48 грн. без урахування обовязкових податків та зборів; - стягнути одноразово з Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради на користь [PERSON] 1 грн. відшкодування моральної шкоди; - стягнути одноразово з Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради на користь [PERSON] судові витрати на правову допомогу в розмірі 1 грн.; - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі і стягнення з відповідача на користь [PERSON] середньомісячної заробітної плати за один місяць. В обґрунтування позову зазначала, що її з 08.11.2012 року прийнято на посаду завідуючої підсобним господарством Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради, згідно наказу відповідача № 36-к від 05.11.2013 року позивача переведено на посаду заступника директора Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради з 05.11.2013 року. В цей же день, при вирішенні питання про переведення [PERSON], остання, під тиском директора установи, була вимушена написати заяву про своє звільнення з посади за згодою сторін без зазначення дати звільнення, оскільки це було однією із основних вимог директора для призначення позивача на вищу посаду. 19.01.2017 року позивач була присутня на роботі повний робочий день, при цьому про її звільнення питання не підіймалося, дата звільнення з роботодавцем не узгоджувалася і ніхто не пропонував ознайомитися із наказом про звільнення. 20.01.2017 року позивач також була присутня на роботі і після закінчення виробничої наради директор Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради [PERSON] залишила позивача в себе в кабінеті і висунула ряд необґрунтованих претензій, після чого скликала профспілковий комітет установи та оголосила неправдиві доповідні записки щодо роботи позивача. Через хвилювання та стрес [PERSON] стало зле, в звязку з чим було викликано бригаду Комунальної установи «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», в результаті обстеження позивачеві було встановлено діагноз «Гіпертоничний криз», надано першу невідкладну медичну допомогу та доставлено в приймальне відділення Радомишльської ЦРЛ для проведення необхідного лікування, де [PERSON] з 20.01.2017 по 01.02.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні. 07.02.2017 року інспектор по кадрам в телефонному режимі повідомила [PERSON] про звільнення останньої з 19.01.2017 року, а через декілька днів позивач отримала листа від відповідача з пропозицією прибути для отримання трудової книжки у звязку із звільненням з роботи згідно наказу № 4-к від 19.01.2017 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) на підставі поданої позивачем заяви. Позивач вважає таке звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення з роботи за угодою сторін вона писала ще 05.11.2013 року без зазначення дати звільнення, а відповідач неправомірно використав цю заяву, проставивши в ній потрібні йому дати. Фактично між сторонами домовленості щодо звільнення з 19.01.2017 року не було, таким чином позивач вважає звільнення незаконним, як і сам наказ про звільнення. В результаті звільнення позивач зазнала моральних страждань, так як відповідачем було порушено її право на працю та можливість заробляти собі на життя, що призвело до захворювання, а це в свою чергу потребувало значних фінансових коштів на лікування. Крім того, позивач прикладає зусиль щодо організації свого життя, переживань щодо влаштування на роботу та нервові переживання при відновленні своїх прав, тому просить стягнути з відповідача на її користь в якості відшкодування моральної шкоди 1 грн. В судовому засіданні 11.07.2017 року позивач та її представник заявлені позовні вимоги (з урахуванням уточненого розміру позовних вимог) підтримали та просять задовольнити. Представники відповідача: виконуюча обовязки директора Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради [PERSON] та юрисконсульт Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення. В судове засідання третя особа без самостійних вимог [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.151), через канцелярію суду 15.06.2017 року [PERSON] подала клопотання про розгляд справи без її участі, у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.147). Заслухавши позивача, її представника, представників відповідача, з'ясувавши в судовому засіданні 04.05.2017 року фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до положень частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз'яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач безумовно визнала позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому, судом розяснено представникам відповідача наслідки визнання останніми позовних вимог, судом також враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За умовами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 10, 11, 57-59, 60, 66 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено що 08.11.2012 року позивача прийнято на посаду завідуючої підсобним господарством Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради, згідно наказу відповідача № 36-к від 05.11.2013 року її переведено на посаду заступника директора Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради з 05.11.2013 року, а 19.01.2017 року позивача звільнено з посади заступника директора Радомишльського психоневрологічного інтернату за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України наказом № 4-к від 19.01.2017 року на підставі заяви [PERSON]. При цьому в судових засіданнях було встановлено, що оригінал заяви [PERSON] про звільнення зник. Так, підставами припинення трудового договору, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, є угода сторін. Основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін). Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови № 9 від 06.11.92 Про практику розгляду судами трудових спорів судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП\~ (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП за угодою сторін, якщо у однієї із сторін відсутня воля (спрямованість дій) і бажання припиняти трудові правовідносини, вона не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом та не було досягнуто домовленості про дату звільнення. Відповідно до\~ст. 5-1 КЗпП України\~держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Водночас вирішується питання про виплату незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудового спору» № 9 від 06.11.1992 року у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, яким передбачений порядок обчислення середньої заробітної плати в тому числі і за час вимушеного прогулу. Згідно абзацу 3 та 4 пункту 2 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає. Однак, відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на своє утримання. Зазначені вище незаконні дії відповідача завдали позивачу моральну шкоду, яка виразився в приниженні його честі, гідності, підриві ділової репутації, порушенням нормальних життєвих зв'язків, що призвело до моральних переживань і страждань. У пункті 13 Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~(набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини. Згідно роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Суд не ставить під сумнів дійсність спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у втратах немайнового характеру внаслідок душевних та фізичних страждань пов'язаних з протиправною поведінкою відповідача, а саме прийняттям незаконного рішення про її звільнення. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до положень Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. Якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене та відповідно до ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати. Згідно ч.7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно п. 2, 4 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України\~рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі і стягнення з відповідача на користь [PERSON] середньомісячної заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved