Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, звернулась [PERSON], з позовом до Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, треті особи: Відділ реєстрації фізичних осіб по Заводському району міста Запоріжжя, [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про усунення перешкод у здійсненні права власності. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що після смерті її матері [PERSON], вона стала власником ? частки квартири за адресою: [ADDRESS], іншою частиною квартири володіє її сестра [PERSON] На час звернення з позовом у зазначеній квартирі зареєстрована донька сестри позивача [PERSON] [PERSON][INFO]. В 2012 році [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно своєї доньки [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] була призначена опікуном [PERSON] В 2015 році після смерті [PERSON], [PERSON] була влаштована до Благодійного православного будинку - притулку милосердя «Надія». В серпні 2015 року позивач звернулась до Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради з метою оформити опіку над [PERSON], та дізналась, що [PERSON] була усиновлена. Позивач звернулась до ВРФС по Заводському району міста Запоріжжя з заявою про зняття [PERSON] з реєстрації, однак їй було відмовлено. Оскільки [PERSON] залишається зареєстрованою у квартирі, позивач постійно несе додаткові витрати по утриманню квартири, також даний факт завдає їй перешкоди в здійсненні права власності ? частиною квартири, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. та зняти [PERSON] з реєстрації. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в позові, просили позов задовольнити, представник відповідача Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав вимоги позивача такими, що порушують права та інтереси неповнолітнього громадянина України. Представник третьої особи ВРФО по Заводському району міста Запоріжжя та третя особа [PERSON], в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. За згаданих обставин суд вважає можливим розгляд справи у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання, на підставі наданих позивачем доказів в справі. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. При Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні, як стратегічний і загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини». Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (із змінами внесеними постанови Пленуму Верховного Суду України в цивільних справах № 15 від 25.05.1998 року та № 7 від 30.05.2008 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Таким чином, житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку таких поважних причин, а тому питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно до вимог ст.3 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" від 13.01.2005 року основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, є: захист майнових, житлових та інших прав та інтересів таких дітей. Як встановлено судом, [PERSON] [INFO], усиновлена сім'єю громадян Уураїни та знята з обліку дітей сиріт, вказані обставини визнаються позивачем та підтверджені листом Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 21.08.2015 року №К-85/01/16.(а/с 14). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13.01.2005 року, [PERSON], до досягнення 23 років має статус особи із числа дітей, позбавлених батьківського піклування і це дає їй право на отримання гарантій державної підтримки, визначених законодавством про охорону дитинства, зокрема, зазначеним законом, Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 року. [PERSON] належить до групи ризику щодо втрати житла або права на його використання (ст. 15 Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»). Держава гарантує особам, які належать до групи ризику втрати житла, застосування заходів, спрямованих на усунення причин виникнення безпритульності та бездомності. Держава забезпечує гарантії, визначені вищезазначеним законодавством, для осіб із числа дітей, які позбавлені батьківського піклування. Із матеріалів справи вбачається, що малолітня [PERSON] виховувалася в Благодійному православному будинку «Надія» ім.Златолінської Н.М. та вибула з нього у зв'язку з усиновленням (а.с.14). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №04-19/2/5317 від 17.10.2016 року виданої ВРФО Заводського району м. Запоріжжя [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Від спірного жилого приміщення вона не відмовлялася, спірна квартира є єдиним її житлом на території України, яке набуте на законних підставах. Суд приймає до уваги нетривалий строк усиновлення та можливість скасування усиновлення. Згідно вимог ч.3 ст.10ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.11ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Викладене свідчить про те, що позивач не довела наявність підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тому у задоволені позову слід відмовити. В зв'язку з тим, що відмовлено в задоволенні основної вимоги, а зняття з реєстрації проживання особи є похідною від визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, то у її задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed