Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач 13 квітня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом, у якому в обґрунтування позовних вимог зазначив, що у звязку із відмовою Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі у призначенні йому пенсії за віком, не міг звільнитися із роботи з формулюванням підстав «за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію». Тому 25 липня 2016 року власноручно написав заяву про своє звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, а розпорядженням № 1450/Д від 08.08.2016 року роботодавець звільнив його з роботи. 17.11.2016 року постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі за його адміністративним позовом дії територіального органу Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні пенсії були визнані протиправними, а його поновлено в правах на отримання пенсії. У березні 2017 року він звернувся до відповідача із вимогою щодо внесення змін у формулювання причини звільнення, але відповідач листом відмовив йому у цьому, що й стало підставою звернення із позовом до суду. Посилаючись викладені обставини, позивач просив суд визнати формулювання причини його звільнення по ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням» невірною та змінити формулювання звільнення на іншу - «за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію» по ст. 38 КЗпП України; визнати неправомірними дії адміністрації ПрАТ «ЄВРАЗ ДМЗ» у відмові змінити формулювання причини звільнення та зобовязати ПрАТ «ЄВРАЗ ДМЗ» змінити формулювання звільнення [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України на «за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію»; стягнути з ПрАТ «ЄВРАЗ ДМЗ» на свою користь судовий збір в розмірі 640грн. 00коп. (а.с.1-4). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], обставини позову не визнав, проти вимог позову заперечував. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст складений 18 серпня 2017 року. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, повязаним із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, зясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що із квітня 2011 року по серпень 2016 року [PERSON] працював в ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» (а.с.28-29). 25 липня 2016 року [PERSON] подав до ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» заяву про звільнення його на підставі ст.38 КЗпП України «за власним бажанням» (а.с.48). Розпорядженням №1450/Д від 08 серпня 2016 року з ним припинено трудовий договір та здійснено повний розрахунок (а.с.49). Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року, якою скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено вимоги позивача, визнано протиправними дії Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі щодо не включення певного періоду роботи позивача до пільгового стажу, що надає йому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах та зобовязано управління повторно розглянути заяву [PERSON] щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». (а.с.18-19). Із довідки №58/02/56 від 16.01.2017 року виданої Правобережним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі вбачається, що позивач перебуває на обліку в Правобережному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі та отримує пенсію за віком, починаючи з 09 травня 2016 року (а.с.21,22). 10 березня 2017 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» із заявою про зміну формулювання підстав звільнення в розпорядженні №1450/Д від 08.08.2017 року, а саме: із «за власним бажанням» на - «за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію» (а.с.51). Листом №16.4/1462 від 21.03.2017 року ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» повідомило [PERSON], про відсутність правових підстав для зміни формулювання підстав його звільнення (а.с.52). Згідно із ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У відповідності до ст.. 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, а саме: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. В Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, в п. 2.26 ст. 2 зазначено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Позивачем 25.07.2016 року подано до ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» заяву про звільнення із зазначенням підстави «за власним бажанням», жодних конкретизувань щодо підстав ним не зазначено. В період часу до 08 серпня 2016 року (до моменту звільнення), позивач не відкликав свою заяву про звільнення, не повідомляв про наявність причини звільнення у звязку із виходом на пенсію. Також, під час ознайомлення із розпорядженням №1450/Д від 08.08.2016 року про припинення трудового договору, не заперечував щодо підставі звільнення зазначених в ньому. Таким чином, дослідивши матеріали справи, докази та надані сторонами пояснення суд вважає, що відсутність факту призначення Правобережним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі позивачу пенсії за віком на момент волевиявлення причин звільнення не свідчить ні про неправильне формулювання відповідачем причини звільнення позивача, а ні таким, що не відповідало би волевиявленню позивача чи то чинному законодавству. У звязку із чим, суд приходить до висновку, що викладені в обґрунтування вимог доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, а обставини на які [PERSON] посилався як на підставу позовних вимог щодо зміни формулювання причини звільнення, недоведеними. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України, враховуючи те, що вимоги позивача не належать до задоволення, тому судові витрати по справі у сумі 640,00 грн. відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed