Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], АТ «Страхова компанія «АХА страхування» про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що 05.04.2014 року о 22 годині 16 хвилин [PERSON], керуючи належним йому автомобілем «Тойота», державний номер [NUMBER], по дорозі Київ-Овруч під час зміни напрямку руху у порушення п. 10.1 ПДР України та дорожньої розмітки 1.18 не переконався, що даний маневр буде безпечним та не створить перешкод іншим учасника дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем «Шкода», державний номер [NUMBER], належним позивачу [PERSON], який на момент зіткнення також керував даним автомобілем. Вина відповідача у скоєнні ДТП підтверджується постановою суду. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, скоєної з вини відповідача, позивачу, як власнику пошкодженого автомобіля, було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 101358,24 грн., що підтверджується висновком автотоварознавчої експертизи № 433 від 30.04.2014 року, витрати позивача на проведення якої склали 1181,00 грн. Крім того, позивачем були понесені витрати на проведення авто технічного дослідження, які склали 2000 грн. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована в АТ «Страхова компанія «АХА страхування». Відповідно до вимог ст.ст. 9, 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відповідно до умов договору страхування ліміт відповідальності АТ «СК «АХА страхування» за шкоду, спричинену майну однієї потерпілої особи, дорівнює 50000 грн. при франшизі 1000 грн. За правилами ст. 1194 ЦК України відповідач, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, через недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої ним шкоди зобов`язаний сплатити потерпілому позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Особою, відповідальною за збитки (у даному разі відповідачем) має бути компенсована позивачу і сума франшизи. 14.07.2014 року позивач звернувся з відповідною заявою до АТ «СК «АХА страхування» за страховим відшкодуванням, надавши при цьому всі необхідні документи відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте, до цього часу він не отримав від страхової компанії страхового відшкодування. Відповідач також категорично відмовляється в добровільному порядку відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. На момент звернення позивача до суду з цим позовом не відшкодований йому матеріальний збиток, завданий джерелом підвищеної небезпеки, становить 104539,24 грн. Крім того, позивач стверджує, що винними діями відповідача, які призвели до ДТП та до спричинення значної матеріальної шкоди, йому було спричинено ще й моральну шкоду, яка виразилася у сильних душевних хвилюваннях, стресі, занепокоєнні, порушенні звичного способу життя, депресії, порушенні сну, загостренні відносин у сім`ї. Він тривалий час позбавлений можливості користуватися своїм власним автомобілем, що спричиняє йому значні незручності та дискомфорт. З урахуванням характеру спричинених збитків та ступеня провини відповідача позивач нанесену йому моральну шкоду оцінив у розмірі 10000 грн. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 54358 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та понесені витрати на оплату експертного авто технічного дослідження (Висновок № 142) у розмірі 2000 грн. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] товариства «Страхова компанія «АХА страхування» матеріальну шкоду у розмірі 50181 грн. матеріальної шкоди. На стадії відкриття провадження у справі ухвалою суду від 25.07.2014 року у порядку забезпечення позову було задоволено клопотання позивача [PERSON] та накладено арешт на автомобіль «Тойота», державний номер [NUMBER], належний відповідачу [PERSON] У порядку ст. 123 ЦПК України до початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], оскільки в дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 05.04.2014 року о 22 годині 16 хвилин на дорозі Київ-Овруч, вважає винним водія [PERSON] Відповідач стверджує, що саме [PERSON], керуючи належним йому автомобілем «Шкода», державний номер [NUMBER], під час виконання розвороту не переконався у безпечності маневру, не надав дорогу автомобілю «Тойота», державний номер [NUMBER], який рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку, порушивши вимоги п.п. 10.1, 10.4, 16.13 ПДР України, в результаті чого допустив зіткнення з останнім, що призвело до численних механічних пошкоджень вказаного автомобіля та до спричинення власнику автомобіля [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 175421,33 грн., яка підтверджується Звітом ФОП [PERSON] № 117/14 від 10.06.2014 року. Страхова компанія відповідачу сплатила страхове відшкодування у розмірі 40063, 45 грн., а шкода у розмірі 135357,88 грн. залишилася невідшкодованою. Крім того, відповідач вказав, що протиправними діями позивача [PERSON] йому було спричинено і моральну шкоду у розмірі 10000 грн., навів аналогічні обґрунтування, як і позивач у первісному позові. Додатково зазначив, що поніс витрати у розмірі 675,36 грн. на оплату дослідження спеціалістом порушень ПДР України. Просив суд стягнути з позивача [PERSON] на свою користь шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 135357, 88 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та майнову шкоду у розмірі 675,36 грн., поклавши судові витрати на [PERSON] судові витрати у справі. Ухвалою суду від 06.11.2014 року у порядку забезпечення зустрічного позову було задоволено клопотання відповідача [PERSON] та накладено арешт на автомобіль «Шкода», державний номер [NUMBER], належний позивачу [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] та заявлені вимоги спочатку підтримували у вищезазначеному первісно заявленому розмірі з підстав, викладених у позовній заяві, просили первісний позов задовольнити, а зустрічний позов відхилити, через його безпідставність та необгрунтованість. 10.06.2015 р. (після затвердження судом мирової угоди між позивачем [PERSON] та першим відповідачем [PERSON]Г.) позивач подав до суду заяву про уточнення своїх позовних вимог (а.с. 145 149), а 23.06.2015 р. подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 155 164), відповідно до яких збільшив розмір позову у частині вимог, пред`явлених до другого відповідача АТ «СК «АХА страхування», просив стягнути зі страхової компанії на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 88713,36 коп., витрати на проведення експертизи (Висновки № 433 та № 539) у розмірі 1822,00 грн., моральну шкоду у розмірі 100000 грн. за порушення його прав і Закону, пеню за прострочку виплати страхового відшкодування у розмірі 17548,22 грн., упущену вигоду від порушення його прав при наданні фінансових послуг у у розмірі 17548, 22 грн. Зазначені збільшені позовні вимоги [PERSON] підтримала в суді і його другий представник [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] спочатку проти первісного позову заперечували, просили залишити первісний позов без задоволення через його безпідставність та необґрунтованість, а заявлений ним зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. У подальшому, після визнання відповідача [PERSON] винним у ДТП постановою Вишгородського районного суду від 24.04.2015 р. перший відповідач 20.05.2015 р. уклав з позивачем мирову угоду щодо предмета спору, відповідно до якої загальний розмір грошової виплати [PERSON] [PERSON] склав 85000,00 грн. Ухвалою суду від 20.05.2015 р. мирову угоду було затверджено та провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, було закрито. Представник відповідача АТ «СК «АХА страхування» [PERSON] заперечував проти позову в частині вимог, що стосуються страховика, вважав позов у цій частині безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись спочатку на те, що страховику не було надано документів компетентних органів, якими встановлено настання цивільно-правової відповідальності водія [PERSON] у зв`язку з заявленим ДТП, що унеможливлює кваліфікувати випадок як страховий відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відтак, на його думку, відсутні правові підстави для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування [PERSON] (а.с. 58). У подальшому, після збільшення розміру позовних вимог позивача до страхової компанії її представник [PERSON] у суді продовжував наполягати на відсутності підстав для задоволення позову та просив суд у позові відмовити. Свою позицію обґрунтовував тим, що, по-перше, про виникнення цивільно-правової відповідальності [PERSON] стало відомо лише 07.05.2015 р., коли страховику сторона позивача надала копію постанови суду про визнання відповідача винним в ДТП, яка сталася 05.04.2014 року. По-друге, наданий 19.06.2015 року позивачем страховику Висновок № 539 від 27.05.2015 року по визначенню вартості матеріального збитку [PERSON] (перерахунок Висновку № 433 від 30.04.2014 року), складений ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський», згідно якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу «Шкода», державний номер [NUMBER], складає 183481,62 грн., а ринкова його вартість на момент ДТП по курсу НБУ за станом на 26.05.2015 року (100 USD = 2113,3675) складає 283400 грн., не відповідає Закону та Методиці. Представник відповідача АТ «СК «АХА страхування» не спростовував і не оспорював ні в суді, ні в письмових запереченнях (а.с. 165-169) нового розміру спричиненої шкоди позивачу, визначену у Висновку № 539 від 27.05.2015 р. у розмірі 183481,62 грн. Проте, він не погоджувався з цим Висновком лише у частині розрахунку ринкової вартості зазначеного автомобіля «Шкода», державний номер [NUMBER], на момент ДТП. Вислухавши сторони та їх представників, вивчивши надані ними докази, оцінивши їх у взаємозв`язку та у сукупності, суд дійшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, а тому про і часткове їх задоволення, виходячи із наступного. Розглядаючи даний позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд виходив із того, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її винною особою за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини особи, яка заподіяла шкоду, передбачену ч. 2 ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). У такому випадку потерпілому достатньо подати лише докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 21 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів зобовязані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоровю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Необхідною умовою виникнення обовязку страховика за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). З урахуванням змісту ст. 979 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (п. 5 ч. 1 ст. 989, п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку. Відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судовим розглядом було встановлено, що дійсно 05.04.2014 року о 22 годині 15 хвилин [PERSON], керуючи належним йому автомобілем «Тойота», державний номер [NUMBER], на 20 км дороги Київ-Овруч, рухаючись у напрямку м. Києва, перед зміною напрямку руху не переконався у безпечності маневру і всупереч вимог п. 10.1 ПДР України та дорожньої розмітки 1.18 не дотримавшись дозволеного напрямку руху «тільки поворот ліворуч», з крайньої лівої смуги відвернув праворуч та допустив зіткнення з автомобілем «Шкода», державний номер [NUMBER], належним позивачу [PERSON], який на момент зіткнення керував даним автомобілем, рухався назустріч та здійснював розворот з дотриманням вимог п.п. 10.1, 1-.4 та 10.7 ПДР України. Вказана ДТП сталася лише з вини та в результаті неправомірних дій відповідача [PERSON], що підтверджується постановою Вишгородського районного суду Київської області від 24.04.2015 року у справі № 363/4284/14-п (а.с. 122), яка набрала законної сили 05.05.2015 року. Відсутність вини та складу правопорушення у діях позивача [PERSON] відносно зазначеної ДТП підтверджується постановою Апеляційного суду Київської області від 14.07.2014 року у справі № 363/1578/14-п, яка набрала законної сили негайно після її винесення (а.с. 4). Судом також встановлено, що у результаті ДТП 05.04.2014 року з вини відповідача [PERSON] та у результаті порушення останнім п.10.1 ПДР України та дорожньої розмітки 1.18, володільцю автомобіля «Шкода», державний номер [NUMBER], було що підтверджується Висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 539 по визначенню вартості матеріальної шкоди КТС, який є перерахунком експертного автотоварознавчого дослідження № 433 від 30.04.2014 року (а.с. 157 160). Зазначений розмір матеріального збитку жодним учасником судового розгляду не оспорювався та не спростовувався належними та допустимими доказами. Власником пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу «Шкода», державний номер [NUMBER], є позивач [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ААС979066 від 21.09.2012 року (а.с. 3). Таким чином, суд переконався, що відшкодування шкоди, завданої майну позивача [PERSON] з вини відповідача [PERSON] у результаті дії джерела підвищеної небезпеки, підлягала відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, оскільки між неправомірними діями відповідача [PERSON] і спричиненою шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. [PERSON] не доводив у суді, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). 20.05.2015 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали мирову угоду щодо позовних вимог, взаємно пред`явлених один до одного в межах даної справи, відповідно до умов якої вони домовилися, що з метою мирного врегулювання спору загальний розмір грошової виплати [PERSON] [PERSON] складає 85000,00 грн. (вісімдесят пять тисяч гривень), яка визначена сторонами (з урахуванням інфляції, та відповідного зростання вартості відновлювального ремонту) за взаємною домовленістю з урахуванням вимог ст. 1194 Цивільного кодексу України, передбачили форму, строки та графік такої виплати, дійшли згоди, що понесені сторонами судові витрати, повязані з оплатою судового збору у справі, не відшкодовуються іншою стороною а покладаються на сторону, яка сплачувала такі витрати в частині позовних вимог позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] Сторони мирової угоди дійшли згоди і про те, що з моменту укладення даної мирової угоди майнові претензії сторін є врегульованими і сторони не матимуть таких претензій один до одного у майбутньому. Ухвалою суду від 20.05.2015 р. провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки було закрито. Сторони при цьому усвідомлювали наслідки укладення мирової угоди, передбачені частиною 3 статті 206 ЦПК України, що видно зі змісту підписаної цими сторонами мирової угоди та ухвали суду (а.с. 131 -135). Цивільно правова відповідальність власника автомобіля «Тойота», державний номер [NUMBER], була застрахована в АТ «СК «АХА Страхування» за Полісом № АС/6407756 від 16.08.2013 року строком на один рік, де страхувальником був [PERSON], страхова сума (ліміт відповідальності страховика) по одному пошкодженому транспортному засобу була передбачена у розмірі 50000 грн. та безумовна франшиза у розмірі 1000 грн. Судом встановлено, що мала місце необхідна умова виникнення обовязку страховика за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON], який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ168932 значиться власником транспортного засобу «Тойота», державний номер [NUMBER], є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Відтак, ДТП, що сталася 05.04.2014 р. за участю забезпеченого транспортного засобу, належного [PERSON], є страховим випадком. Проте для кваліфікації такої події, саме як страхового випадку, у страхової компанії підстави з`явилися лише 07.05.2015 року, коли їй було надано судове рішення, яким встановлено вину [PERSON] у вказаній ДТП з причини неправомірних дій останнього. Враховуючи розмір спричиненої [PERSON] матеріальної шкоду у розмірі 183481,62 грн., приймаючи до уваги умови мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] від 20.05.2015 року про добровільне відшкодування винною особою потерпілій особі 85000 грн. , суд дійшов до висновку про те, позов в частині вимог позивача до АТ «СК «АХА Страхування» обґрунтований лише у розмірі передбаченого Полісом № АС/6407756 від 16.08.2013 року ліміту відповідальності страховика (страхового відшкодування) за виключенням розміру франшизи, тобто 50000 грн. 1000 грн. = 49000, що видно і з розрахунку відповідача АТ «СК «АХА Страхування», який останнє направляло позивачу ще листом від 08.10.2014 року (на звороті а.с. 187). Крім того, з АТ «СК «АХА Страхування» підлягає стягненню на користь позивача витрат на проведення авто товарознавчих досліджень 1176 грн. В решті позову суд вважає за необхідне відмовити позивачу через необгрунтованість заявлених вимог. Статтею 992 ЦК України передбачено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Зазначена норма встановлює правило, відповідно до якого в разі несплати страховиком страхувальнику або іншій особі страхової виплати, він зобов'язаний сплатити неустойку. В даному випадку не йде мова про встановлення законної неустойки, оскільки стаття відсилає до договору або закону для визначення її розміру. Положення цієї статті кореспондує правилам п. 3 ст. 20 Закону "Про страхування". Законна неустойка передбачена, наприклад, ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідно до якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня. Проте, як було сказано вище, страховик лише 07.05.2015 року з наданого стороною позивача судового рішення дізнався про настання цивільно-правової відповідальності [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого застрахована за договором. Відтак вини страховика у затримці страхової виплати [PERSON] суд не знаходить. Враховуючи наведене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з АТ «СК «АХА Страхування» решти матеріального збитку (поверх передбаченого договором страхового ліміту), моральної шкоди, пені та упущеної вигоди.

Outcome: dismissed