Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , законний представник [PERSON] , Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, треті особи без самостійних вимог: Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, служба у справах дітей Софіївської об`єднаної територіальної громади Софіївського району Дніпропетровської області, про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та припинення права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову зазначає, 26 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяла його матір [PERSON] , було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до п. 1 якого [PERSON] , як дарувальник, безкоштовно передав у власність [PERSON] , як обдарованому, належний йому на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з: житловий будинок А-1, літня кухня -Б, сарай В, погріб - Г, гараж - Д, душева-Е, уборна - Ж, забор - 1-4, водоколонка - І, басейн - II замощення - III, загальної площі 57,6 кв. м, житлової площі - 38,0 кв. м. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. за реєстровим номером 499. У подальшому, на підставі даного договору дарування від 26.06.2015 року, малолітній [PERSON] зареєстрував та набув за собою право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до пункту 15 даного договору дарування житловий будинок за адресою: [ADDRESS] розташовувався на земельній ділянці площею 0,15 га, з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177, право власності на яку не було оформлено відповідно до вимог ст. 125 ЗК України в момент укладання цього правочину. Щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, Софіївською селищною радон було прийнято наступні рішення: -рішення від 20.05.2015 року за номером 2998-46/УІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки і натурі та передачу її у власність», яким дана земельна ділянка була безкоштовно передана у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Дане рішення не було звернуте [PERSON] до виконання та право власності за ним не було зареєстроване; -рішення від 03.12.2015 року за № 58-2/УІІ «Про внесення змін у рішення сесії» яким у рішення від 20.05.2015 року за номером 2998-46/УІ було внесено зміни та прізвище [PERSON] було замінено на [PERSON] . На підставі вищевказаних рішень Софіївської селищної ради право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, було зареєстровано 10.02.2016 року за [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі № 191/584/16-ц договір дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS] , укладений 26.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати - [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любов`ю Іванівною, за реєстровим номером 499, визнано недійсним та повернуто сторони у первісне становище. Постановою Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 193/584/16-ц рішенню Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі № 191/584/16-ц залишено без змін. У зв`язку з визнанням договору дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS] за рішенням суду недійсним та повернення сторон у первісне становище, позивачем [PERSON] було поновлене своє право власності на дане майно. Так, 16.12.2016 року було проведено державну реєстрацію рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі №191/584/16-ц та відновлено право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Оскільки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі № 191/584/16-ц було оскаржено в касаційному порядку та зупинено його виконання, про що містяться відомості у доданій до позовної заяви постанові Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 193/584/16-ц, то позивач до завершення розгляду справи Верховним Судом не міг вирішувати питання щодо оформлення свого права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, яка фактично входить до складу домоволодіння за цією адресою та є невід`ємною від житлового будинку. Як вбачається з викладеного, відповідач [PERSON] набув право власності на дану земельну ділянку на підставі рішення Софіївської селищної ради від 03.12.2015 року за № 58-2/УІІ, постановленого на підставі вищевказаного договору дарування, який було у подальшому визнано судом недійсним. На теперішній час позивач [PERSON] , як власник житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не може оформити право власності на земельну ділянку за цією ж адресою, з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, оскільки таке право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] .. Таким чином, у позивача [PERSON] не має іншого способу захистити свої право на отримання у власність земельної ділянки, з кадастровим номером 225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, під обслуговування належного йому будинку, в інший спосіб, аніж звернення до суду з позовними вимогами про визнання рішення Софіївської селищної ради від 03.12.2015 року за № 58-2/УІІ недійсним та припиненні права власності відповідача [PERSON] на дану земельну ділянку. Тому позивач просить визнати недійсним рішення Софіївської селищної ради від 03.12.2015 року за № 58-2/УІІ «Про внесення змін у рішення сесії», яким у рішення від 20.05.2015 року за номером 2998-46/УІ було внесено зміни та прізвище [PERSON] було замінено на [PERSON] ; припинити право власності [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на земельну ділянку з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177, площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2020 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору службу у справах дітей Софіївської об`єднаної територіальної громади (місцезнаходження: смт. Софіївка вул. Шкільна, 19, індекс 53100) . В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги і просили суд їх задовольнити Законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечує, просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити. Представник відповідача Софіївської селищної ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Представник третьої особи Софіївської районної державна адміністрації Дніпропетровської області, в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про місце, час та дату судового розгляду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Софіївської об`єднаної територіальної громади Розбицька С.В. не заперечує проти позову в зв`язку з обгрунтованістю позовних вимог. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що 26 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяла його матір [PERSON] , було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до п. 1 якого [PERSON] , як дарувальник, безкоштовно передав у власність [PERSON] , як обдарованому, належний йому на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з: житловий будинок А-1, літня кухня -Б, сарай - В, погріб - Г, гараж - Д, душева - Е, уборна - Ж, забор - 1-4, водоколонка - І, басейн - II замощення - III, загальної площі 57,6 кв. м, житлової площі - 38,0 кв. м. Даний договір булі посвідчено приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. за реєстровим номером 499. У подальшому, на підставі даного договору дарування від 26.06.2015 року, малолітній [PERSON] зареєстрував та набув за собою право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до пункту 15 даного договору дарування житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташовувався на земельній ділянці площею 0,15 га, з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177, право власності на яку не було оформлено відповідно до вимог ст. 125 ЗК України в момент укладання цього правочину (а.с. 9, 10). Щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, Софіївською селищною радою були прийняті наступні рішення: -рішення від 20.05.2015 року за номером 2998-46/УІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки внатурі та передачу її у власність», яким дана земельна ділянка була безкоштовно передана у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Дане рішення не було звернуте [PERSON] до виконання та право власності за ним не було зареєстроване (а.с. 11); - рішення від 03.12.2015 року за № 58-2/УІІ «Про внесення змін у рішення сесії» яким у рішення від 20.05.2015 року за номером 2998-46/УІ було внесено зміни та прізвище [PERSON] було замінено на [PERSON] (а.с.12). На підставі вищевказаних рішень Софіївської селищної ради право власності на земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, було зареєстровано 10.02.2016 року за [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2020 року за № 197435986 (а.с. 13). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі № 191/584/16-ц договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 26.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати - [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любов`ю Іванівною, за реєстровим номером 499, визнано недійсним та повернуто сторони у первісне становище (а.с.14-16). Постановою Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 193/584/16-ц рішенню Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі № 191/584/16-ц залишено без змін (а.с. 17-22). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з визнанням договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за рішенням суду недійсним та повернення стороні у первісне становище, позивачем [PERSON] було поновлене своє право власності на дане майно. Так, 16.12.2016 року було проведено державну реєстрацію рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі №191/584/16-ц та відновлено право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 23). Оскільки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року у справі № 191/584/16-ц було оскаржено в касаційному порядку та зупинено його виконання, про що містяться відомості у постанові Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 193/584/16-ц, то позивач до завершення розгляду справи Верховним Судом не міг вирішувати питання щодо оформлення свого права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, яка фактично входить до складу домоволодіння за цією адресою та є невід`ємною від житлового будинку. Крім того, згідно пояснення голови виконавчого комітету Софіївської селищної ради від 04.01.2021 за №1 зазначено, що усі правочини щодо майна малолітньої дитини мають укладатися зі згоди обох батьків, якщо тільки один із батьків не позбавлений судом батьківських прав відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України. У вищезазначеному провадженні, мати малолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не виконала даної умови, та не отримала від батька, [PERSON] , [INFO] , якому земельна ділянка (кадастровий номер 122525100:04:003:0117) була безкоштовно передана у власність рішенням Софіївської селищної ради від 20.05.2015 № 2998-46/УІ, згоди на вчинення правочину від імені малолітньої дитини на внесення змін до рішення щодо заміни прізвища [PERSON] на [PERSON] . Таким чином, Софіївська селищна рада не мала права вносити зміни до рішення від 20.05.2015 № 2998-46/УІ, без згоди [PERSON] (а.с. 144, 145). Як вбачається з викладеного, відповідач [PERSON] набув право власності на дану земельну ділянку на підставі рішення Софіївської селищної ради від 03.12.2015 року за № 58-2/УН, постановленого на підставі вищевказаного договору дарування, який було у подальшому визнано судом недійсним. На теперішній час позивач [PERSON] , як власник житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не може оформити право власності на земельну ділянку за цією ж адресою, з кадастровим номером 1225255100:04:003:0177 та площею 0,15 га, оскільки таке право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 154 ЗК України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року за № 2 суди при вирішенні спорів про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов передбачених статтями 140-149 ЗК України. Відповідно до п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року за N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також праве постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності з ч. 2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Пунктом «г» ч. 3 ст.152 ЗК України визначено спосіб захисту прав на земельні ділянки у спосіб визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державу реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підстав яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно ч.2 ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян». Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права згідно ч.2 ст.16 ЦК України. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, і є таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому позов обгрунтований та підлягає задоволенню. Судові витрати слід покласти на позивача, оскільки він про це зазначив у своїй заяві від 18.02.2021. На підставі ст. 125, ч. 1 ст. 154 , ч.2 ст.158 Земельного кодексу України, ст.64 Конституції України, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», та

Outcome: approved