Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

З 03.08.2018 року в провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Телегуз С.М. перебувала вищевказана цивільна справа. У зв`язку із закінченням повноважень судді з 18.10.2018 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 19.10.2018 року за № 77/18, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 19.10.2018 року була передана на розгляд судді [PERSON] 18.12.2018 року відповідно до ухвали суду зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №315/1299/18 (номер провадження № 2/315/448/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним. У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді [PERSON] у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області №1-ос від 11.08.2020 року про припинення повноважень судді [PERSON] , акту прийому-передачі справ судді Яроша С.О. від 11.08.2020 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.08.2020 року за № 46/20, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 12.08.2020 року була передана на розгляд судді Романько О.О. 17.08.2020 року ухвалою судді прийнято до свого провадження цивільну справу. 30.10.2020 року ухвалою судді відновлено провадження у справі та призначено до розгляду в підготовче засідання. В позові позивач посилалася на те, що 25 вересня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким він передав у борг відповідачу - позичальнику гроші в сумі 90000 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу Демченко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1827. Відповідно до умов договору, зазначену суму коштів відповідач зобов`язався повернути готівкою в строк до 25 вересня 2017 року. Однак, на порушення умов договору позики та ст.1049 ЦК України відповідач суму позики у встановлений термін - 25.09.2017 року не повернув, не повернуті гроші і на час звернення до суду. У зв`язку з викладеним вважає, що з боку відповідача має місце порушення як договірних зобов`язань, так і положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Отже, він має право на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України. З урахування індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та відповідно до роз`яснення Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року №6.2-97 відповідач повинен сплатити суму інфляційного збільшення з наступного розрахунку: інфляційні витрати, дорівнюють сумі боргу 90000 грн., яка помножується на сукупний індекс інфляції відсотків, отриманий шляхом множення щомісячних індексів інфляції за період прострочення (жовтень 2017 року - 101.2, листопад 2017 року - 100.9, грудень 2017 року - 101.0, січень 2018 року - 101.5, лютий 2018 року - 100.9, березень 2018 року - 101.1, квітень 2018 року - 100,8, травень 2018 року - 100.0, червень 2018 року - 100.0), і який становить 1,07 та віднімається сума боргу 90000 грн., таким чином сума інфляційних втрат становить 6300 грн. Загальна сума процентів визначених на рівні облікової ставки Національного банку України проведена з грошової суми боргу 90000 грн. за фактичну кількість користування та прострочення повернення боргу з 25 вересня 2013 року по 02 серпня 2018 року і визначається за формулою: сума санкції = СхОС%:КДРхКДП, де С - сума заборгованості, ОС - облікова ставка НБ України, КДР - кількість днів у році, КДП - кількість днів прострочення, тому загальна заборгованість за процентами становить 70443,94 грн. 3 % річних, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, строк сплати якого передбачено договором. Період прострочки сплати боргу в сумі 90000 грн. складає з 26 вересня 2017 року по 02 серпня 2018 року, тобто 310 дні. Сума трьох процентів річних від суми боргу розраховується наступним чином: 90000 грн. (сума боргу) х 3 проценти річних х 365 (кількість днів прострочки) / 310 дні. Таким чином 3% річних становить 3179,03 грн. Прохає стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 25 вересня 2013 року в розмірі 169922,97 грн, яка складається з наступного: 90000 грн. - заборгованість за договором позики; 70443,94 грн. - проценти за користування коштами, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України; 6300 грн. - сума інфляційних втрат; 3179,03 грн. - 3% річних від суми боргу, а також стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1699,22 грн. 28.09.2018 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Кириченко В.С. з відзивом на позов, в якому посилався на те, що в п.10 договору позики зазначено, він вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позикодавця. Отже, в договорі немає даних про передачу грошей позичальнику під час нотаріального посвідчення договору, а встановлено не лише факт укладення договору між сторонами. Навпаки, договір позики містить в собі дані про його чинність з моменту передання грошей та розписки позичальника, яка б підтверджувала передачу позикодавцем зазначеної в договорі суми, безспірність та прострочення виконання зобов`язання. Наявність оригіналу розписки у позикодавця згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, про зобов`язання з повернення позики. Претензії про погашення заборгованості не направлялись. Розписка, яка б містила необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення відсутня. Відповідач стверджує, що грошові кошти в сумі 90000 грн. він від позивача не отримував. Вважає, що між ним та позивачем склалися правовідносини, не пов`язані з передачею грошових коштів у позику, а сам договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Прохав відмовити у задоволенні позову (а.с. 36-37). 04.02.2021 року до суду звернувся представник відповідача за довіреністю [PERSON] з доповненнями до відзиву, в яких посилалася на те, що в договорі позики, а також позовній заяві вказано, що у позику передана сума 90000,00грн. зі строком повернення до 25.09.2017 року, але боржник не повернув суму позики у встановлений строк у повному обсязі. Проте відповідач зазначає, що протягом 2013-2015 років позивач маючи від [PERSON] довіреність на отримання грошових коштів, видану ще в 2008 році, неодноразово отримував належні йому виплати за оренду паю ТОВ «АГРО-КОНТИНЕНТ» у вигляді сільськогосподарської продукції - соняшнику та пшениці: видаткова накладна від 29.11.2013р. - 350,00грн. (отримання соняшнику); видаткова накладна від 27.05.2015р. - 7040,00грн. (отримання пшениці); видаткова накладна від 03.12.2015р. - 700,00 грн. (отримання соняшнику, а також було нараховано за 2014 рік плати за оренду паю на суму 3992,89грн., які були отримані [PERSON] .. Всього отримано позивачем після укладення договору позики продукції на суму 12083,00 грн.. Тому, відповідач вважає, що сума основного боргу повинна складати: 90 000,00 грн. -12 083,00 грн. = 77 917,00 грн.. Щодо процентів за користування коштами відповідно до ст.1078 ЦК України, зазначили, що відповідно до позиції Великої Палати ВС у рішенні № 444/9519/12 від 28.03.2018р. (ЄДРСР 74838904) потрібно розрізняти поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання». Так, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке відбувається під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказали на те, що позов заявлено 03.08.2018 р., тому нарахування процентів за правомірне користування позиковими коштами під час дії договору позики, на думку відповідача, повинно відбуватись в межах трирічного строку позовної давності. Тобто нарахування відсотків за період з 26.09.2013 року по 03.08.2015 року не повинно здійснюватися. Строк за який повинні бути нараховані відсотки починається від дати 03.08.2015 р. (дата аналогічна даті подання позову) до дати закінчення строку дії договору - 25.09.2017 р. Після закінчення строку дії договору та до дати подання позову відповідальність за користування чужими коштами (неправомірне користування) визначається іншою нормою, а саме ст. 625 ЦК України. Отже, нарахування процентів за користування коштами, згідно розрахунку відповідача, за вказаний період та з залишкової суми боргу, повинного складати всього 29708,78 грн. Що стосується можливості стягнення процентів за кредитним договором за останні три роки, то просили врахувати позицію Великої Палати ВС у наведеній вище постанові, де зазначено, що суд повинен визначити чи вимога про стягнення процентів за останні три роки взагалі дійсна у контексті того, чи не закінчився строк кредитування згідно положень договору. Якщо ж строк кредитування закінчився, а фінансова установа звернулася більш ніж через три роки з моменту закінчення строку дії договору, то суд зазначає, що у такому випадку у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Щодо відшкодування інфляційних втрат, то за розрахунком відповідача їх сума складає 5363,51 грн. При цьому просили врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (Провадження № 12-79гс19) та прийняти до уваги те, що [PERSON] 1960 р. народження - є особою похилого віку, але пенсію ще не отримує. Має обструктивне захворювання легень. Також на його утриманні є хвора донька (III група інвалідності - психічне захворювання). У доньки 4 дітей, двоє з яких мають інвалідність і перебувають у спеціалізованій школі-інтернаті, а двоє проживають з ним. Таким чином, враховуючи його важке матеріальне становище вважали за можливе відповідача від відповідальності визначеної в ч.2 ст.625 ЦК України, у вигляді сплати 3% річних. З врахуванням викладеного, разом сума боргу, за підрахунками відповідача складає: 83280,51 грн. - сума позики з інфляційним відшкодуванням +29708,78грн. - відсотки за користування коштами за 3 роки = 112989,30грн.. При цьому, просили застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення процентів за правомірне користування позиковими коштами починаючи з 03.08.2015 року та звільнити від відповідальності, визначеної в ч.2 ст.625 ЦК України, у вигляді сплати 3% річних (а.с.100-102). 22.03.2021 року до суду звернувся представник позивача адвокат Рябко Ю.М. з відповіддю на відзив, в якій зазначив, що відсутність розписки не може бути доказом не отримання самої позики відповідачам. Вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Далі, зазначив, що у відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, шо позичалася, на його банківський рахунок. Доказів того, що відповідачем [PERSON] було повернуто борг [PERSON] та зобов`язання за договором позики від 25.09.2013 року ним було виконане належним чином останнім не надано. Крім того, відповідно до п. 7 Договору, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, у разі неповернення позичальником уми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором. Далі вказав на те, що договір позики від 25.09.2013 року було власноручно підписано його сторонами, зокрема і особисто відповідачем [PERSON] , про що нотаріус зазначив у цьому договорі. Крім того, звертає увагу суду на те, що підставою для зупинення провадження по цивільній справі № 315/1021/18 слугувала постанова Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, якою було залишено без задоволення апеляційну скаргу [PERSON] , а також було залишено без змін рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області по цивільній справі 315/1299/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання договору позики, що є предметом даної судової справи неукладеним. Вказана постанова апеляційної інстанції набрала своєї законної сили в день її проголошення, тобто 29.09.2020 року і в цей же день набрало своєї законної сили і рішення суду першої інстанції від 01.07.2020 року по цій справі. При цьому, по вказаній вище цивільній справі № 315/1299/18 судами першої та апеляційної інстанцій були вже встановлені певні обставини, зокрема те, що сторонами у справі укладено договір позики, який нотаріально посвідчений і відповідно до п. 1 цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 90000 гривень, що засвідчено приватним нотаріусом. За таких обстави представник позивача прохав витребувати та дослідити цивільну справу №315/1299/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним для звільнення від доказування. Додатково зазначив, що посилання сторони відповідача на довіреність, начебто видану [PERSON] [PERSON] відповідними доказами не підтверджені, оскільки суду не надано ні оригіналу такої довіреності, ні її копії. Крім того, наявність такої довіреності не має ніякого відношення до договору позики від 25.09.2013 року та його умовами - не передбачена, тому ця довіреність є у свою чергу недопустимим та неналежним доказом. Таким чином, надані стороною відповідача накладні на сільгосппродукцію, у тому числі і на прізвище « [PERSON] », яка не має жодного відношення до справи, оскільки не є стороною договору позики від 25.09.2013 року - є неналежними та недопустимими доказами по справі. За таких обставин, вважав, що відповідачем безпідставно зменшено суму основного боргу з 90000 гривень до 77917 гривень за рахунок зазначених накладних та податкового розрахунку, які є неналежними, недостовірними, недостатніми та недопустимими доказами по справі, з урахуванням яких сторона відповідача здійснила відповідні розрахунки суми інфляційних витрат та нарахування процентів, які не можуть бути вірними. Далі зазначив, що кінцевий строк повернення позики за договором позики від 25.09.2013 року є 25.09.2017 року. Позов [PERSON] подав до [PERSON] 03.08.2018 року. Тому, у відповідності до ст. 257, ст. 258 ЦК України, які не містить у собі положень, щодо застосування строку спеціальної позовної давності до вимог кредитора про стягнення процентів за користування боржником грошовою позикою, немає підстав розглядати питання щодо позовної давності. Крім того зауважив, що порядок сплати процентів за користування позикою - передбачений також і пунктом № 7 Договору позики від 25.09.2013 року. Також зазначили, що в цілому, своїм доповненням від 01.02.2021 року до відзиву, яка у свою чергу є заявою по суті справи - сторона відповідача частково визнає позов [PERSON] у розмірі 83280,51 гривень суми основного боргу та суму у розмірі 29708,78 гривень відсотків за користуванням коштами за 3 роки, що загалом складає 112989.30 гривень - чим фактично підтвердили підстави позову останнього та визнали боргові зобов`язання [PERSON] перед позивачем (а.с.118-121). В судове засідання позивач та його представник: адвокат Рябко Ю.М. не з`явилися, 20.09.2021 року представник подав суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, прохав позов задовольнити в повному обсязі. В судове засідання відповідач та його представник [PERSON] не з`явилися, 20.04.2021 року відповідач подав суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, підтримав свій відзив та доповнення до нього, вважав, що є підстави для зменшення інфляційних витрат та суми відсотків через його скрутне матеріальне становище, похилий вік та перебування на утриманні дочки-інваліда. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи встановлено наступні обставини. [INFO] в м. Гуляйполе Запорізької області народився позивач у справі - [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 16.02.2005 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.10). [INFO] в м. Гуляйполе Запорізької області народився відповідач у справі - [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а. с. 95-96). 25.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., що підтверджується його копією (а.с.9). Відповідно до п.1 цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 90000 грн., що підтверджується копією договору. Відповідно до п.2 цього договору зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 25.09.2017 року. Відповідно до п.7 цього договору якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 01.07.2020 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі № 315/1299/18 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним залишено без задоволення. Зазначене рішення суду набрало законної сили 29.09.2020 року, яке відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду залишене без змін (а.с. 71-73). Відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 01.07.2020 року у справі № 315/1299/18 та постанови Запорізького апеляційного суду від 29.09.2020 року встановлено наступні обставини справи, які відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, зокрема, те, що [PERSON] заперечує укладення договору позики через відсутність відповідної розписки при наявності письмового нотаріально посвідченого договору позики. З даною позицію останнього суд не погодився, так як вважає, що наданий суду письмовий документ: письмовий договір позики, укладений між сторонами 25.09.2013 року, та нотаріально посвідчений є підтвердженням відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України укладення договору позики, п.1 якого посвідчує передачу у власність позивача грошових коштів у сумі 90000 грн. Суд, оцінюючи цей правочин, дійшов висновку, що останній не суперечить вимогам закону, так як його письмова форма відповідає вимогам ч.1 ст.1047 ЦК України, так як останній укладено між фізичними особами і сума якого не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім того, останній нотаріально посвідчений, а чоловік позивача також подав нотаріально посвідчену письмову заяву про згоду на укладення договору позики. Відповідачем надано копії видаткових накладних: видаткової накладної від 29.11.2013 року на отримання 100 кг соняшнику по 7 грн. за кілограм на загальну суму 700 грн. в якості орендної плати за земельний пай за 2015 рік [PERSON] , які отримав [PERSON] за довіреності № 1811 від 04.07.2008 року (а.с.103); видаткової накладної від 29.11.2013 року на отримання 100 кг соняшнику по 3,50 грн. за кілограм на загальну суму 350 грн. в якості орендної плати за земельний пай за 2013 рік [PERSON] , які отримав [PERSON] за довіреності № 1811 від 04.07.2008 року (а.с.105); видаткової накладної від 29.05.2015 року на отримання 2000 кг пшениці вартістю на загальну суму 7040 грн. в якості орендної плати за земельний пай [PERSON] , які отримав [PERSON] за довіреності № 1811 від 04.07.2008 року (а.с.104). Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного. Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець за договором позики, укладеним 25.09.2013 року між ним та відповідачем у справі, який посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., з позовом до відповідача, як до позичальника, з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України на загальну суму 169922,97 грн. Суд доходить висновку, що договір позики від 25.09.2013 року укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання. При цьому, всі умови договору позики викладені сторонами в договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. Окрім того, на момент укладення договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину. Таким чином, факт укладення між сторонами 25.09.2013 року договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, невиконаного в строк належним чином. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі №6-2129цс16 від 16.10.2016 року, ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України у справі №6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Юридична природа позики (передання майна у власність) зумовлює характеристику предмету цього виду договору. Предметом позики можуть бути не тільки звичні нам грошові кошти, а й будь-які речі, визначені родовими ознаками, тобто такі, що не мають індивідуальних характеристик. Так, ми можемо передати в позику, наприклад зерно. У всіх випадках надання позики позичальник зобов`язаний повернути таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, яку ним було отримано від позикодавця. Відповідачем для підтвердження повернення частини позики в розмірі 12083,00 грн. надані видаткові накладні на отримання зерна соняшнику та пшениці. При цьому, з наданих накладних не вбачається, що [PERSON] отримував орендну плату за [PERSON] саме в грошовому виразі. А так само, і з договору позики від 25.09.2013 року, зокрема п. 6, не вбачається, що на його виконання позичальник може повернути не тільки грошові кошти, але й інше майно, зокрема зернові культури. Довіреність, на яку міститься посилання в наданих накладних взагалі видана [PERSON] 04.07.2008 року, тобто задовго до виникнення його зобов`язань за договором позики, а тому доведеність того, що ці обставини свідчать про повернення боргу саме за вказаним договором викликають сумніви. Також, суд звертає увагу на те, що сама довіреність чи її копія суду для дослідження не надавалася. Враховуючи наведене суд не може прийняти як належні та допустимі докази повернення частини боргу надані відповідачем видаткові накладні, а так само податковий розрахунок. За таких обставин, розрахунок, який наведений відповідачем у доповненнях до відзиву не може вважатися вірним та таким, що відповідає дійсним обставинам справи. Таким чином, доказів того, що борг повернуто відповідачем суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до п.7 Договору, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідач просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення процентів за правомірне користування позиковими коштами починаючи з 03.08.2015 року. Судом встановлено, що кінцевий строк повернення позики за договором позики від 25.09.2013 року є 25.09.2017 року. Позов [PERSON] подав до [PERSON] 03.08.2018 року. Згідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. ст. 266, 267 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Велика Палата ВС, в постанові від 28 березня 2018 року відступила від висновку Верховного суду України викладеного у постанові №6-249цс15 від 02 грудня 2015 року. Зокрема у постанові Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 заначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахуванням процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суть висновків постанови у справі № 444/9519/12 полягає у тому, що неприпустиме одночасне стягнення двох видів процентів різних за своєю правовою природою: 1) процентів за користування грошовими коштами згідно ч.2 ст. 1048 і ч.2 ст. 1050 ЦК України, та 2) процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст. 625 ЦК України. Саме в розвиток цієї концепції Великою Палатою ВС було прийнято іншу постанову від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, в якій було уточнені підходи по стягненню процентів що виникають з кредитних правовідносин. Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами», та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами". Уточнюючи правовий зміст цих термінів, у пункті 6.20 постанови У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії: 1) «проценти за користування кредитом» - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами», розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України; 2) «проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами» - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються. Також, у постанові по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС детально роз`яснила відмінності у термінах «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «виконання зобов`язання», зазначивши що такі строки можуть збігатися, а можуть бути відмінними, наприклад, коли сторони погодили конкретні терміни сплати кредиту за договором, проте вказали, що договір діє до повного виконання зобов`язань за таким договором (пункти 35, 53 постанови від 28.03.2018 по справі №444/9519/12) У контексті цих термінів, у постанові по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС роз`яснила, що відповідно до ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. згідно висновків постанови у справі № 444/9519/12 строк позовної давності за вимогами про сплату процентів за правомірне користування кредитом (які фактично не були сплачені) повинен обчислюватися окремо по кожному простроченого платежу за відповідний період. Тому, за загальним правилом проценти за користування кредитом стягуються за трирічний період, що передує даті пред`явлення позову. Підсумовуючи наведені вище обґрунтування Великої Палати ВС, можливо виокремити підстави припинення нарахування відсотків по кредиту з настанням яких припиняється право кредитодавця нараховувати та стягувати проценти (які фактично не були сплачені до дати позову) за правомірне користування кредитом: 1) після спливу визначеного договором строку кредитування 2) внесення сторонами змін до умов договору стосовно строку кредитування 3) припинення (розірвання) договору 4) у разі пред`явлення кредитором позасудової вимоги про дострокове повернення кредиту (згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України), 5) у разі звернення кредитора з позовом про дострокове стягнення боргу за договором. Таким чином, настання одного із вищенаведених обставин змінює строк кредитування, що має наслідком припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а саме припинення нарахування відсотків за правомірне користування грошовими коштами за статтями 1048 та 1054 ЦК України. Але у всіх перелічених вище випадках - після втрати позикодавцем права нараховувати відсотки за статтями 1048 та 1054 ЦК України, він має право здійснювати нарахування відсотків за неправомірне користування грошовими коштами згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. Верховний Суд постановою від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 закріпив наступні висновки: 1) проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором; 2) проценти за користування кредитом (тобто проценти за правомірне користування кредитом) не сплачуються у випадку сплати процентів за неправомірне користування кредитом (п. 35 постанови від 05.03.2019 року у справі у справі № 5017/1987/2012). Правова позиція Верховного Суду у постанові по справі № 5017/1987/2012 зводиться до того, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Також з висновку Верховної Палати ВС у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання. Тобто в розумінні Верховної Палати ВС ці проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦК України) які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Такий підхід підтверджується судовою практикою. Так, Велика Палата ВС у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до правової позиції Великої Палати ВС зводиться до того, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Законодавство в першу чергу визначає розмір процентів за неправомірне користування кредитом (чужими коштами) за ставкою визначеною сторонами в договорі. Якщо ж сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти (3%) річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України. Проценти за неправомірне користування грошовими коштами можуть правомірно стягуватись кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Якщо ж період прострочення триває більше трьох років, то в такому разі строк стягнення процентів за неправомірне користування кредитом обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. При вирішенні питання, коли ж позикодавець втрачає право нараховувати проценти за кредитним договором, необхідно звернути увагу на наступне - яким чином у договорі прописані положення в розрізі нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування грошовими коштами. Ключовим моментом у застосуванні наведених вище підстав в судових справах про нарахуванню процентів за неправомірне користування кредитом є визначення в договорі строку кредитування, з зазначенням дати з якої позичальник користується чужими грошовими коштами неправомірно, і відповідно настає момент прострочення виконання грошового зобов`язання. До цієї дати, протягом строку кредитування проценти стягуються як платежі за правомірне користування грошовими коштами за ст. 1048 чи ст. 1054 ЦК України, а за період після цієї дати стягуються вже проценти передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, задоволення позов про стягнення двох видів процентів за користування чужими грошовими коштами можливо при умові, що договір містить відповідні істотні положення, які передбачають: 1) нарахування процентів за правомірне користування, які стягуються як плата (винагорода) за надання коштів в користування (статті 1048 та 1054 ЦК України), а також 2) проценти за неправомірне користування грошовими коштами, які стягуються як гарантії належного виконання зобов`язання позичальником (ч.2 стаття 625 ЦК України). Кредитодавець має право на стягнення передбачених договором процентів за неправомірне користування грошовими коштами згідно ч. 2 статті 625 ЦК України, за період до фактичного погашення заборгованості за договором, навіть і після закінчення строку дії договору. Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що доводи відповідача щодо застосування позовної давності при стягненні процентів заслуговують на увагу. Але, при цьому, суд вважає, що розрахунок таких процентів повинен бути виходячи з суми боргу в розмірі 90 000 грн., оскільки відповідачем не доведено факт сплати суми боргу в розміні 12083,00 грн. За підрахунками суду сума процентів повинна складати за період з 03.08.2015 року по 25.09.2017 року включно - 34315,90 грн.. (проценти за правомірне користування коштами). Щодо підрахунків позивача за відшкодування відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 3179,03 грн. (проценти за неправомірне користування коштами) та інфляційних витрат на суму 6300 грн. суд погоджується як з періодом їх нарахування, так і сумою. Відповідач просив звільнити його від відповідальності визначеної в ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати 3 % річних у зв`язку з обставинами, які ним наведені у доповненнях до відзиву на позов. В обґрунтування своїх доводів відповідач також послався на правову позицію Великої Палати ВС у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19) від 18.03.2020 року. Відповідно до сказаної позиції ВП ВС зазначила, що «Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру. П. 8.37. Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. П. 8.38. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.» При цьому, відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, за будь-яких обставин питання щодо повного звільнення боржника від сплати 3 % річних у згаданому рішенні ВП ВС не наведено, як не передбачено це і нормами законодавства. Мова йде лише щодо можливості зменшення їх загального розміру і лише при наявності для цього конкретно визначених обставин в окремій справі. Так, відповідач зазначає, що він є особою похилого віку, пенсію не отримує, має на утриманні дочку-інваліда та її дітей. В підтвердження інвалідності дочки ним надано копії довідки та виписки МСЕК № 093356 від 18.12.2021 року (а.с.108). З зазначеної довідки вбачається, що дочка відповідача має третю групу інвалідності за загальним захворюванням та може працювати самостійно. Окрім цього, двоє дітей останньої перебувають на державному утриманні в школі-інтернат. Також, суду не надано жодного доказу, що дочка відповідача та її діти проживають разом з відповідачем, входять до складу сім`ї відповідача та перебувають на його утриманні. Щодо захворювання відповідача взагалі документів до справи не долучалося. Відомостей про відсутність у нього доходів суду не надано. Часткового виконання зобов`язання за договором позики з боку відповідача не доведено. За таких обставин, підстав для звільнення відповідача від сплати 3 % річних суд не вбачає. Отже, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України з урахування строків позовної давності. За підрахунками суду заборгованість за договором позики від 25.09.2013 року становить 133 794,93 грн., яка складається з суми неповернутої грошової позики у розмірі 90000 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 34315,90 грн.; 3% (три відсотки) річних у розмірі 3179,03 грн.; сума інфляційних втрат у розмірі 6300 грн. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню: сума неповернутої грошової позики у розмірі 90000 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 34315,90 грн.; 3% (три проценти) річних у розмірі 3179,03 грн.; сума інфляційних втрат у розмірі 6300 грн., а загальна сума, яка підлягає стягненню становить 133 794,93 грн. Суд не погоджується з доводами відповідача щодо відсутності відповідної розписки на підтвердження отримання ним грошових коштів за договором позики від 25.09.2013 року, так як вважає, що наданий суду письмовий документ: письмовий договір позики, укладений між сторонами 25.09.2013 року, та нотаріально посвідчений є підтвердженням відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України укладення договору позики, п.1 якого посвідчує передачу у власність відповідача грошових коштів у сумі 90000 грн. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір у сумі 1337,97 грн. (78,74%), який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial