Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва до ДП «Торецьквугілля» Міністерства вугільної промисловості України. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля», зокрема з відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна». 31.08.2016 року був звільнений, ст. 38 КЗпП України, в звязку з виходом на пенсію. За час роботи на шахті він отримав профзахворювання хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії загострення зі значними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, рецидивуючий перебіг, виразкова хвороба ДИК, фаза ремісії праворуч в ст. загострення, з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим, зазначений факт підтверджений медичним висновком із історії хвороби амбулаторного хворого №271 від 27.08.2018 року. Відповідно до довідки серії АБ №0047950 від 17.10.2017 року Обласного центра медико-соціальної експертизи МСЕК м.Краматорськ позивачу встановлено 40 % втрати працездатності. Відповідно до довідки Обласної медико-соціальної профпаталогічної комісії серії АВ № 0869219 від 17.10.2017 року, згідно витягу з акту огляду МСЕК до довідки серії АВ №0869219 від 17.10.2017 року його визнано інвалідом 3-ї групи по профзахворюванню. На підставі наданих позивачем документів [PERSON] відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Донецькій області згідно постанови фонду йому призначили страхові виплати та одноразова допомога. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання №б/н від 11.09.2017 року відповідною комісією було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та його повязано з умовами виробництва на підприємстві відповідача. Цим же актом підтверджено й вину відповідача, що виражається в незабезпеченні його засобами індивідуального захисту. У звязку з отриманням професійного захворювання його фізичний стан погіршився, за 2016-2018 р.р. він декілька разів проходив курс лікування. Після отримання професійного захворювання він відчуває моральні страждання, які виражаються в порушенні його ритму та укладу життя, порушено нормальні життєві звязки і відносини з родичами. Отримане захворювання позбавило його можливості займатися улюбленою справою. Враховуючи глибину, тяжкість і тривалість моральних страждань, значне погіршення якості життя, моральну шкоду завдану умовами виробництва, він оцінює у 25000 грн. В судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, у якій просив справу розглянути за його відсутності з зазначенням, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача до суду не зявився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов визнав частково. У відзиві представник відповідача вказав, що позов визнає частково у розмірі 12000 грн., посилаючись на те, що за аналізом судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, спричиненої умовами виробництва, під час виконання трудових обовязків, розмір моральної шкоди визначається відповідно до відсотків втрати працездатності, встановлених МСЕК відшкодування 300 грн. за 1 % втрати працездатності. Крім того зазначає, що занадто великі суми відшкодування можуть привести до зупинки виробництва і вивільнення працівників, що спричинить масове безробіття. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно до ст. 81 ЦПК України обов'язок доказування та подання доказів покладені на сторін справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Судом встановлено, що позивач працював на ВП «Шахта «Центральна» (колишня назва ВП «Шахта імені [PERSON]») ДП «Торецьквугілля» (колишня назва ДП «Дзержинськвугілля») з 09.06.1987 року в якості підземного забійника, з 06.12.2004 року в якості гірника очисного забою 5 р. Згідно до наказу № 106 від 01.09.2016 року [PERSON] був звільнений з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, у звязку з виходом на пенсію. Відповідно до довідки серії АБ №0047950 від 17.10.2017 року Обласного центра медико-соціальної експертизи МСЕК м.Краматорськ позивачу встановлено 40 % втрати працездатності. Відповідно до довідки Обласної медико-соціальної профпаталогічної комісії серії АВ № 0869219 від 17.10.2017 року, згідно витягу з акту огляду МСЕК до довідки серії АВ №0869219 від 17.10.2017 року останнього визнано інвалідом 3-ї групи по профзахворюванню. Відповідно до Виписки із історії хвороби амбулаторного хворого №271 у позивача виявлено професійне захворювання - хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії загострення зі значними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, рецидивуючий перебіг, виразкова хвороба ДИК, фаза ремісії. Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання №б/н від 11.09.2017 року відповідною комісією було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та його повязано з умовами виробництва на підприємстві відповідача. Цим же актом підтверджено й вину відповідача, що виражається в незабезпеченні його засобами індивідуального захисту. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК з 17.10.2017 року. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Спірним по справі є розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв'язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов'язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов'язків. Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр\\2008 від 08.10.2008 року обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, було покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події. Таким чином, саме на підприємство покладено обов'язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Суд зауважує, що відповідно до чинного законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що отримання [PERSON] професійного захворювання відбулося при виконанні ним трудових обов'язків у шкідливих умовах, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім'ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також завдає моральних страждань позивачу. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що позивач позбавлений можливості працювати за здобутою спеціальністю, або виконувати іншу роботу, пов'язану з фізичним навантаженням. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Сукупність проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів дає можливість суду зробити висновок про те, що ушкодження здоровя на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та в моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок порушення відповідачем права позивача на безпечні умови праці у останнього виникло професійне захворювання. Позивач постійно знаходиться на лікуванні, йому встановлена стійка втрата працездатності, він відчуває інші неприємні відчуття від незадовільного стану здоровя. Перелічені негативні явища дійсно не можуть не турбувати потерпілого, не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Отже, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача,

Outcome: partial