Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Заявник звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заявник та його представник у судове засідання не з'явилися, відповідно до письмової заяви представник заявника суд слухати справу за їх відсутності та винести рішення, яким встановити факт, що [PERSON] з жовтня 2004 року по теперішній час (березень 2015 року) добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном за адресою: [ADDRESS]. Заінтересовані особи у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2006 року [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] З жовтня 2004 року по теперішній час заявник [PERSON] постійно мешкає у домоволодінні [ADDRESS] З вказаного періоду часу він оплачує комунальні послуги за вказаною адресою, обробляє земельну ділянку, тобто фактично добросовісно заволодів вказаним майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України). Оскільки ці поняття є не лише правовою категорією, а й філософською, етичною, то суто юридичний аспект буде їх збіднювати. Тому єдиного, всеосяжного визначення цих понять практично розробити неможливо, однак певні вихідні положення, які б мала можливість використовувати судова практика, повинні бути. Як зазначалось вище, законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном як добросовісність володіння? Оскільки вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то умова про добросовісність є відомою у римському приватному праві умовою про добру совість. Так, відсутність правовстановлюючого документа ще не вказує на недобросовісність володільця. Для визнання володільця добросовісним є достатнім, щоб він не набув майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Проте в практичній діяльності людей уже з давнини (з часів римського приватного права) часто складалися відносини, коли виникало володіння без будь-якого правового титулу (безтитульне володіння). При цьому особа, яка заволоділа чужою річчю (майном), не порушила нічиїх прав. Дана особа (володілець) правомірно заволоділа чужою річчю (майном), але без правової підстави (наприклад, купила ту чи іншу річ у продавця, який не мав права її продавати). Люди дійшли висновку, що таке фактичне володіння має захищатися правом. Ще однією важливою обставиною є відкритість володіння, тобто очевидне для третіх осіб, які повинні мати можливість це бачити, не перешкоджати доступу до нього інших осіб, які мають право отримувати про це майно інформацію. Ця обставина дуже тісно пов'язана із добросовісністю. Однак це не означає, що володілець обов'язково повинен спеціально інформувати інших осіб про своє володіння майном. Володіти майном набувач повинен без якогось приховування цього факту, оскільки виникне підозра та сумнів у добросовісності, а значить і у відкритості володіння. Саме тому вимога про відкритість володіння забезпечує баланс інтересів і дає гарантії власнику для витребування майна. У римському праві відкритість володіння за давністю повинна була поєднуватися з іншою його характеристикою - володінням річчю як своєю. Володілець не просто уповноважений, але зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Безперервність володіння, яке відповідає всім зазначеним в законі умовам, повинне бути на протязі визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від об'єкта. Проте парадокс володіння полягає в тому, що це факт, а не право, але даний факт захищається правом, насамперед виходячи із суспільних інтересів. Право фактичного володільця на захист свого володіння дало підставу законодавцю назвати цей інститут "Право на володіння чужим майном". Це умовна назва, оскільки якщо володілець має право на чуже майно, то він має і право на його захист. У даному разі йдеться про фактичне володіння (без правового титулу) і про право володільця на захист такого володіння. Термін "володіння" найчастіше вживається як одна з правомочностей права власності і як окремий цивільно-правовий Інститут у значенні фактичного володіння чужою річчю (майном), яке наділено правом на захист. Фактичним володільцем є той, хто фактично володіє річчю(майном) і вважає цю річ (майно) своєю. Володільцем може бути будь-яка фізична чи юридична особа, яка може бути суб'єктом права власності. Володільцями однієї і тієї ж речі (майна) можуть бути одночасно дві або більше осіб. Володільцями можуть бути як громадяни України, так і громадяни зарубіжних країн або особи без громадянства, а також юридичні особи незалежно від їх постійного місця перебування. Фактичне володіння може виникнути в тієї чи іншої особи на підставі різних фактичних обставин. Це може бути продаж, дарування, міна чи будь-яке інше відчуження речей (майна) особою,яка не мала права на його відчуження. Це може бути будь-яке інше придбання речей (майна) на підставі фактів, що не породжують правових наслідків, наприклад, придбання майна без належного правового оформлення (нотаріального посвідчення, державної реєстрації тощо). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 02 жовтня 2010 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №7073. Після смерті [PERSON] по теперішній час заявник [PERSON] продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном за адресою: [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченою заявою дружини та доньки померлого [PERSON]. Згідно зі ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У ст. 256 ЦПК України наведено перелік справ про встановлення факту, що розглядає суд. Однак даний перелік справ не є вичерпним, та у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання (ст. 257 ЦПК України). Таким чином, заява [PERSON] знайшла своє підтвердження у судовому засіданні та суд вважає за необхідне встановити факт добросовісного заволодіння чужим майном і до теперішнього часу відкритого, безперервного володіння нерухомим майном за адресою: [ADDRESS], оскільки будь-яким іншим способом встановити даний факт не можливо.

Outcome: approved