Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач 05.03.2021 звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позички в розмірі 20 130,70 грн та судового збору в розмірі 2270,00 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 29.03.2017 між кредитною спілкою "Гудвіл -кредит" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2019 від 29.03.2017. Згідно з умовами договору кредитною спілкою "Гудвіл-кредит" було надано [PERSON] споживчий кредит в сумі 10 000,00 грн, строком на 19 місяців. Кредитні кошти [PERSON] отримала у кредитній спілці, а своє зобов`язання, щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала порушуючи умови кредитного договору №2019 від 29.03.2017. Станом на 31.12.2020 боржник має заборгованість в сумі 20 130,70 грн, яка на даний час не погашена. Просять стягнути з відповідача [PERSON] на користь кредитної спілки «Гудвіл-кредит» заборгованість за кредитом у розмірі 20 130 грн та судовий збір у розмірі 2270, 00 грн. Відповідно до поданого уточнення позовних вимог просять стягнути з відповідача на користь кредитної спілки «Гудвіл-кредит» заборгованість за кредитом в розмірі 7104,65 грн, інфляційні втрати у розмірі 1139,91 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 564,00 грн та судовий збір у розмірі 2270,00 грн, всього -11078,56 грн. Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.05.2021 скасовано заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07.05.2021 та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача кредитної спілки «Гудвіл-кредит» Соловей С.П. в судовому засіданні позов підтримала повністю та просить його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, додатково пояснила, що надані відповідачем квитанції до прибуткового касового ордеру, надані для підтвердження погашення заборгованості за договором № 7867 від 07.12.2018 на суму 500 грн, № 8109 від 08.02.2019 на суму 600 грн, № 8289 від 27.03.2019 на суму 1000 грн, № 8901 від 11.09.2019 на суму 800 грн та шматок паперу на якому зафіксовано отримання від [PERSON] 500 грн від 14.05.2019 підтверджують сплату відповідачем заборгованості за договором позички № 2019 від 29.03.2017 та враховані при розрахунку заборгованості за договором. Дані докази містять необхідні реквізити (підпис, печатки) та у розумінні ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами, що підтверджують внесення даних коштів відповідачем. Квитанція до прибуткового касового ордеру № 8079 від 31.12.2018 на суму 12 753, 96 грн не відповідає вимогам до первинних бухгалтерських документів, визначених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не містить обов`язкових реквізитів (підпис, печатки) та не підтверджує оплати заборгованості за договором відповідачем на вказану суму. 31.12.2018 до кредитної спілки звернулася онучка відповідачки [PERSON] , внесла кошти у сумі 500 грн та попросила вказати суму до повного погашення заборгованості за договором [PERSON] . Директором спілки для розрахунку суми заборгованості в бухгалтерській програмі було сформовано квитанцію, де зазначено залишок заборгованості за договором станом на 31.12.2018 та видано дану квитанцію онучці відповідачки [PERSON] . Коштів в сумі 12 753,96 грн відповідачем чи іншими особами в рахунок заборгованості за спірним договором до кредитної спілки не вносилось, а квитанція № 8079 від 31.12.2018 надана лише для обізнаності відповідачки з сумою заборгованості за договором. Крім того, наявні у позивача первинні документи щодо внесення коштів в рахунок заборгованості [PERSON] за спірним договором не містять відомостей про сплату даної суми. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що сплатила заборгованість за договором у повному обсязі. Щодо суми у розмірі 12 753,96 грн пояснила, що особисто передавала вказану суму директору кредитної спілки Нагорному В.І . Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні. Вважає, що заборгованість за договором позики від 29.03.2017 погашена [PERSON] у повному обсязі. Квитанція до прибуткового касового ордеру № 8079 від 31.12.2018 на суму 12 753,96 грн є належним та допустимим доказом на підтвердження сплати заборгованості за спірним договором, а відсутність на даній квитанції підпису та печатки не спростовує внесення даних коштів на погашення заборгованості за договором. Крім того, до позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми просить застосувати спеціальну позовну давність. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням уточнених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серія [NUMBER] від 13.09.2007, кредитна спілка «Гудвіл-кредит», що знаходиться за адресою вул. Леніна, 111 м. Монастирище Черкаської області, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 34323988, зареєстрована як фінансова установа відповідно до розпорядження Держфінпослуг № 7979 від 13.09.2007, реєстраційний номер 14102049 (а.с.9). Між кредитною спілкою «Гудвіл-кредит» та відповідачем [PERSON] 29.03.2017 був укладений договір позички № 2019, згідно з яким сторони узгодили умови договору шляхом його підписання (а.с.3). Відповідно до змісту договору № 2019 між сторонами укладено договір позики, за змістом якого відповідачу було надано в позику грошові кошти в сумі 10 000 грн зі сплатою 0,15% від суми залишку позики, за кожен день користування позичкою, але не раніше ніж за сім днів (п. 3 Договору), який відповідач зобов`язалась погасити до 29.10.2018 (а.с.3). Згідно видаткового касового ордеру від 29.03.2017, [PERSON] видано кредит згідно Договору № 2019 від 29.03.2017 в сумі 10000 грн (а.с.8). Згідно з п.4.2. Договору погашення позички та відсотків відбувається в такому порядку: першочергово відсотки, а в наступну чергу основна сума позички (а.с.3). Таким чином, позивачем надано відповідачу споживчий кредит в сумі 10 000 грн., що підтверджено видатковим касовим ордером від 29.03.2017 (а.с. 8). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором та карточки платежів за договором заборгованість за кредитом (фактично отриманими коштами) відповідачем в повній мірі не погашена. (а.с.4, 34) Відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання перед позичальником виконав належним чином - надав кредит по договору, що підтверджується видатковим касовим ордером. Відповідно до видаткового касового ордеру та виписки по кредиту вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами, вносив грошові кошти у рахунок погашення заборгованості за договором (а.с.5, 8). Факт підписання сторонами Договору № 2019 від 29.03.2017 та отримання коштів відповідачем не спростовано, а тому суд вважає укладеним кредитний договір між сторонами. При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості за договором (а.с.4, 34) заборгованість за кредитом відповідачем не погашена. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку кредитній спілці не повернуті кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення отриманої суми кредитних коштів. З приводу наданої відповідачем квитанції до прибуткового касового ордера № 8079 на підтвердження сплати коштів за договором у сумі 12 753,96 грн суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами, які підтверджують наявність або відсутність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Аналогічні норми щодо змісту первинних документів закріплені у п. 25 постанови НБУ від 29.12.2017 № 148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», де зазначено, що приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером, підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. Проте, квитанція до прибуткового касового ордера № 8079 від 31.12.2018 підпису головного бухгалтера чи іншої особи не містить, що не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. На підставі викладеного, суд не бере даний доказ до уваги через його недопустимість. Крім того, доводи позивача про те, що квитанція до прибуткового касового ордеру № 8079, не є доказом внесення заборгованості за договором, а лише підтверджує суму заборгованості станом на 31.12.2018 підтверджується і розрахунком заборгованості за договором станом на 31.12.2018, яка складає 12 753,96 грн (а.с. 4). А сплата відповідачем заборгованості за договором 31.12.2018 у сумі 12 753,96 грн не зобов`язувала б [PERSON] вносити кошти після повного погашення заборгованості за спірним договором. Надані відповідачем квитанції до прибуткового касового ордеру від 08.02.2019, 27.03.2019, 14.05.2019 та 11.09.2019 підтверджують визнання [PERSON] заборгованості за договором після 31.12.2018. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в судовому порядку з позичальника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 7104,65 грн. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути компенсаційні складові його вартості, зокрема, суми за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1703,91 грн, з яких інфляційних втрат - 1139,91 грн та три проценти річних від простроченої суми - 564 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як встановлено вище, суд вважає узгодженими між сторонами умови договору, що містяться в Договорі позики № 2019 від 29.03.2017. Умовами договору не передбачено відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми можуть бути стягнуті у відповідності до закону після спливу визначеного договором строку кредитування (ст. 625 ЦК України). Відповідно до розрахунку заборгованості інфляційні втрати та три проценти річних нараховані за період з 30.10.2018 до 28.02.2021 (а.с. 33). Як вбачається зі змісту договору позики договір укладено на строк з 29.03.2017 до 29.10.2018. Таким чином, інфляційні втрати та три проценти річних нараховані поза межами строку кредитування на суму заборгованості станом на дату закінчення строку дії договору, що відповідає правовій позиції викладеній у Постанові ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Посилання представника відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог про стягнення із відповідача 3% річних, прострочених відсотків та інфляційних втрат спеціальних строків позовної давності не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19 до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Тобто, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. А відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] суми за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1703,91 грн підлягають до задоволення. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, судом встановлено, що позивач довів належними та допустимими доказами свої вимоги про існування підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved