Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд до Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІМПЕРІАЛ БУД» з позовом про стягнення авансу, у якому просить стягнути з відповідача на з їх користь сплачений ними аванс у розмірі 976970 грн., інфляційні збитки в розмірі 54710.36 грн. та три відсотки річних в сумі 39266,19 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначають, що між ними та ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» 20.06.2017 року було укладено попередній договір № а277, згідно до п.1 якого передбачалося, що ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» зобов`язувався продати, а вони придбати в термін до кінця 3 кварталу 2019 року квартиру [ADDRESS] загальною площею 74,3 кв.м, в тому числі житловою 36.05 кв.м. з укладенням надалі основного договору купівлі - продажу нерухомого майна. Зазначають, що згідно умов наведеного договору, обов`язковий платіж становив 976970 грн.70 коп., сплатою частинами до 25.03.2018 року. Аргументують окрім наведеного вимоги і тим, що на виконання вказаних вище умов договору, ними було перераховано до розрахунковий рахунок ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» кошти, а саме: 419786.00 грн. за платіжним дорученням № 1 від 20.06.2017 року; 188879.80 грн. - за платіжним дорученням № 2 від 31.08.2017 року та 368304.90 грн. за платіжним дорученням № 1 від 23.03.2018 року, а всього на загальну суму 976970.70 грн. Посилаються на те, що між ними та ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» було укладено попередній договір купівлі - продажу нерухомого майна, у якому були сторонами договору усі істотні його умови; разом з цим, ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» не виконав взятого на себе зобов`язання, не уклав договору купівлі - продажу квартири у строк до 3 кварталу 2019 року та їх неодноразові звернення щодо позитивного вирішення питання не реагували та відповідно їм не було повернуто сплачений авансовий платіж по вищенаведених сумах. Вважають, що з ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» повинно бути стягнуто на їх користь суму 976970.70 грн. та інфляційні і 3% річних, останні передбачені вимогами ст. 625 ч.2 ЦК України, з розрахунку інфляційних збитків (за період жовтня 2019 року по січень 2021р.), що складає 54710.35 грн. та 3% річних (за період з 01.10.2019 року по 31.01.2021р.), що становлять - 39266.19 грн. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.02.2021 року відкрито провадження у вищенаведеній справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.03. 2021 року закрито підготовче провадження по справі 727/1406/21. Відзив на позовну заяву в суд від відповідача не поступало. 20.04.2021 року представником відповідача, адвокатом Іваницьким Я.О. в суд скеровано заяву про застосування строків позовної давності, у якій відповідач вважає, що оскільки попередній договір не був посвідчений нотаріусом, складений був у простій письмовій формі, договір є нікчемним, а отже з дня його підписання 20.06.2017 року і до часу звернення в суд сплив строк позовної давності, який просять застосувати і в задоволенні позовних вимог позивачів Бурковських відмовити. Аналогічна позиція викладена і в наданих суду письмових поясненнях, зареєстрованих електронним повідомленням 21.04.2021 року. 18.06.2021 року представником позивачів [PERSON] в суд скеровано письмові пояснення щодо заяви про застосування строків позовної давності та заперечення на пояснення відповідача. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та в їх представник, адвокат Загарія О. в судове засідання не з`явилися, до суду скеровано письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності; позовні вимоги підтримано в повному обсязі, які просили задовольнити, не заперечуючи проти розгляду справи в заочному порядку і ухвалення заочного рішення. Відповідач ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» в судове засідання будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи не з`явився повторно, відомостей про поважність причини неявки суду не надав. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд зважає на наступне. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Досліджені по справі докази надані сторонами Судом встановлено, що 24.06.2017 року між сторонами складено попередній договір № А227 відповідно до умов якого передбачалося, що ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» зобов`язувався продати, а вони придбати в термін до кінця 3 кварталу 2019 року квартиру [ADDRESS] загальною площею 74,3 кв.м, в тому числі житловою 36.05 кв.м. з укладенням надалі основного договору купівлі - продажу нерухомого майна. Зазначають, що згідно умов наведеного договору, обов`язковий платіж становив 976970 грн.70 коп., сплатою частинами до 25.03.2018 року. Договір є двостороннім, підписаний з однієї сторони ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» в особі представника Найда Г.М., з іншої [PERSON] , [PERSON] відповідав дійсним намірам і волі сторін; сторонам договору правові наслідки. Договір і виконання договору були зрозумілі. Разом з цим, відповідач виконання умов договору, при належному стані сплати визначених платежів позивачами, не виконав та не було укладено основного договору купівлі - продажу з [PERSON] (а.с. 6-9). Відповідно, на розрахунковий рахунок ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» від позивачів поступили кошти, а саме: 419786.00 грн. за платіжним дорученням № 1 від 20.06.2017 року; 188879.80 грн. - за платіжним дорученням № 2 від 31.08.2017 року та 368304.90 грн. за платіжним дорученням № 1 від 23.03.2018 року, а всього на загальну суму 976970.70 грн., що вбачається з вказаних платіжних доручень (а.с. 10 - 11). Перерахована сума підтверджена і довідкою відповідача, в особі представника Найда Г.М. (а.с.12). Позивачі - [PERSON] , [PERSON] 28.01.2020 року звернулися з заявою претензією до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Романюк Г.В. для доведення до відома ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» про невиконання умов попереднього договору п.1пп1.1, 1.2 та повернення їм коштів в розмірі 976970 .70 грн. на відповідний рахунок (а.с.13- 13обор-14) Судом також встановлено, що на момент розгляду справи письмового договору купівлі-продажу будинку, як і будь-якого іншого правочину (договору оренди, тощо), між сторонами укладено не було, а сплачені позивачами кошти в сумі 976970 грн. 70 коп. не повернуті. Нормативно - правове обґрунтування та висновки суду Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір В майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основі їй її договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами, який би за своєю формою та змістом відповідав закону. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу.. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Аналогічних висновків щодо застосування норми статті 570 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Окрім того, в диспозиції ч. 2 ст. 570 ЦК України зазначено: якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відносно доводів відповідача викладених у письмових поясненнях щодо нікчемності попереднього договору внаслідок його не посвідчення в нотаріуса та застосування строків позовної давності, суд вважає обставини викладені відповідачем необґрунтованими з огляду на наступне. Попередній договір купівлі-продажу квартири чи будинку (чи ін.. нерухомості) - це угода, яка створює для сторін зобов`язання, а саме укласти між його учасниками основний договір купівлі-продажу в зазначений термін на конкретних умовах та за конкретною вартістю. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Системний аналіз положень статей 11, 177, 202, 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15, постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 №3-11гс15 та від 24.09.2014 №6-122цс14. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Системний аналіз положень статей 11, 177, 202, 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15, постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 №3-11гс15 та від 24.09.2014 №6-122цс14. Верховний Суд зауважує, що сама по собі нікчемність додаткових угод (недійсність відповідно до закону) не означає відсутність між сторонами договірних відносин. У частині 2 статті 712 ЦК України передбачено, що до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У статті 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Відповідно до частини 1 статті 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК України "Купівля-продаж" і тому як правова підстава такого повернення не може бути застосована стаття 1212 ЦК України. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12 та Постанові від 02.09.2015 року у справі №6-226цс14, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором. Враховуючи вимоги закону до форми договору купівлі-продажу нерухомості, який повинен бути нотаріально посвідчений, попередній договір в такому випадку також має бути нотаріально посвідченим. Тобто, за змістом вказаних постанов будь-яких підстав утримувати аванс у продавця не існує, якщо попередній договір або договір про наміри укласти договір не було укладено у нотаріальній формі. В даному випадку між сторонами було укладено договір про наміри лише у простій письмовій формі, що свідчить про не виникнення у сторін належним чином оформленого зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а виникли лише наміри, які не були реалізовані, а тому сума авансу, яка передана позивачем на користь відповідача в розмірі 5800 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ складає 163455,60 грн. підлягає поверненню. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником відповідача заявлено і про застосування строків позовної давності. З огляду на заявлені обставини відносно позовної давності, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого права. За правилами ст. ст. 257, 258 ЦК України існує два види позовної давності: загальна і спеціальна. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Однак, для окремих видів вимог, таких як стягнення неустойки (штрафу, пені), законом встановлено спеціальну позовну давність в 1 рік. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачі та в їх інтересах представники посилаються на те, що позовна давність не пропущена на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України. Судом встановлено, що попередній договір від 20.06.2017р., укладений був між сторонами в простій письмовій формі, його предметом була купівля-продаж об`єкта нерухомого майна до кінця III кварталу 2019 року, і дійсно договір не був нотаріально посвідчений, що в силу приписів статей 220, 635 ЦК України є нікчемним договором При цьому, судом встановлено, що позивачі [PERSON] і [PERSON] передали відповідачу ТЗоВ МС Імперіал БУД суму коштів в розмірі - 976 970,70 грн. за продаж ним в конкретно обумовлені строки (до кінця III кварталу 2019 року) квартири, яка на той час фактично перебувала ще на стадії будівництва і мала бути здана в експлуатацію до кінця II кварталу 2019 року (п. 1 договору). Отже, відповідач взяв на себе реальне зобов`язання продати конкретне нерухоме майно, за яке отримав 100% попередню оплату, чого ним і не заперечується в письмових поясненнях. Однак, позивачі, які очікували до кінця III кварталу 2019 року на продаж їм квартири, бажаного не отримали, чим їх права та інтереси не були порушені. Проте, відповідач не виконав в обумовлені строки взяті на себе зобов`язання, як і не виконав їх по цей час, а тому позивачі звернулись до нього із нотаріально посвідченою заявою від 28.01.2020р. про повернення сплачених коштів та суми штрафу Таким чином, суд вважає, що нікчемність попереднього договору не має юридичного значення, оскільки позивачі [PERSON] не звернулись в суд із позовом про застосування наслідків нікчемності правочину; предметом позову є - повернення коштів, які були надані відповідачу як попередня оплата (аванс) за продаж їм квартири до кінця III кварталу 2019 року, чого не відбулось з вини TOB «MC Імперіал Буд». Тобто, має місце наявне зобов`язання з визначеним строком його виконання, яке не дотримано відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом враховано, що зобов`язанням за попереднім договором, що укладено між сторонами 20.06.2017р., є укладення договору купівлі-продажу квартири. Повернення авансу не є зобов`язанням за цим договором, а є наслідком припинення зобов`язання через неможливість його виконання. Письмовою вимогою від 28.01.2020 року, направленої відповідачу не мав місця після звернення з позовом в суд. В попередньому договорі чітко визначено строк виконання зобов`язання до кінця ІІІ кварталу 2019 року. Саме після настання цього строку позивач дізнався або повинен був дізнатися, що зобов`язання про укладення договору купівлі-продажу відповідачем не виконано і у позивача настало право вимоги щодо виконання зобов`язань за попереднім договором, в тому числі й право повернення авансу. Позивачі в суд звернулися 12.02.2021 року тобто без пропуску встановленого законом трирічного строку. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В ч. 5 цієї статті зазначено, що в разі визнання судом поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 13,89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимог ЦПК України, всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведено належними доказами доводи щодо спливу позовної давності в даних правовідношеннях. Окрім наведеного вище, суд вважає, що заслуговують на увагу і вимоги позивачів в частині стягнення інфляційних та 3% річних з огляду на наступне. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною 2 статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Слід зазначити, що стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20). Відповідач не виконав свої зобов`язання по договору від 209.06.2017 року № А277. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 83 ч. 3 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт виконанням зобов`язань за договором. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції. Враховуючи те, що позивачі надали обґрунтовані та правові докази порушення та невиконання відповідачем умов договору, а відповідач, ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД», не надав суду жодних переконливих доказів на спростування доводів позивачів [PERSON] , а також те, що під час розгляду справи судом не встановлено підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, суд вважає, що доводи позивачів базуються на правовому обґрунтуванні і порушене внаслідок цього їх права потребують судового захисту, шляхом стягнення з ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» в користь [PERSON] , [PERSON] суму авансу сплаченого на виконання попереднього договору від 20.06.2017 року № А_277 в розмірі - 976970.70 грн. та інфляційні і 3% річних, останні передбачені вимогами ст. 625 ч.2 ЦК України, з розрахунку інфляційних збитків (за період жовтня 2019 року по січень 2021р.), що складає 54710.35 грн. та 3% річних (за період з 01.10.2019 року по 31.01.2021р.), що становлять - 39266.19 грн. В силу вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивачами під час подачі позову до суду було сплачено судовий збір в сумі 10709.50 грн., вказана сума підлягає стягненню з відповідача ТЗоВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» на користь [PERSON] , [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved