Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 30659,59 грн. та судових витрат у розмірі 1921 гривню. Вимоги обґрунтовує\~тим,\~що [PERSON]\~ звернулась\~до АТ\~КБ «ПРИВАТБАНК»\~з метою\~отримання банківських\~послуг,\~підписав заяву\~б/н\~від 12.08.2010\~року,\~згідно з\~якою отримала\~ кредит\~у розмірі\~3000\~грн.\~у вигляді\~встановленого кредитного\~ліміту на\~картковий рахунок.\~ Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис у заяві. Відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо встановлення будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. При укладенні договору сторони керувались ст. 634, 639, 207, 638, 642 ЦК України. Договором передбачена можливість зміни тарифів та інших невідємних частин договору за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку, у позичальника передбачений обовязок отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках. Позивач виконав свої зобовязання в повному обсязі, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами. Станом на 30.10.2018 року відповідач має заборгованість у розмірі 30659,59 грн., яка складається, як зазначає позивач, з наступного: 1738,51 грн. тіло кредиту 3575,44 грн заборгованість за відсоткам за користування кредитом 23409,47 грн. заборгованість за пенею 500 грн. штраф (фіксована частина) 1436,17 грн. штраф (процентна складова). Посилаючись на ст.ст. 509,525,526,527,530,1054,549,610,617,598,599,1050 ЦК України, просить суд стягнути з [PERSON] 30659,59 грн. заборгованості за кредитним договором від 12.08.2010 року без номера та 1921,00 грн. судового збору. В судове засідання представник позивача не зявився, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа, в позові наявне клопотання позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача. Заявлені позивачем процесуальні клопотання ґрунтуються на нормах ЦПК України та підлягають задоволенню. Відповідач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов не визнала в повному обсязі, просила застосувати позовну давність до заявлених вимог. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12.08.2010 року [PERSON] підписала анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, у якій не зазначено розміру кредитного ліміту, відсоткової ставки та типу банківської платіжної картки (а.с.11) У зазначеній заяві наявний пункт про те, що підписавши 12.08.2010 року заяву відповідач приєднався до запропонованих ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умов та Правил надання банківських послуг та погодився вважати Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку складовими частинами договору. Згідно з розрахунком заборгованості за договором б/н від 12.08.2010 року, з 26.09.2013 року у [PERSON] виникла непогашена заборгованість за наданим кредитом у розмірі 1836 грн., яка змінювалась (а.с. 8-10). Тіло кредиту станом на 30.10.2018 становить 1738,51 грн. Нараховані відсотки 3575,44 грн. Сума пені була нарахована в розмірі 23409,47 грн. Сума штрафів нарахована у розмірі 1936,17 грн. У розрахунку зазначено, що процентна ставка поточна з 12.08.2010 року склала 36%, прострочена 72%, ) з 01.09.2014 склала 34,80%, з 01.04.2015 року 43,2%, з 01.01.2015 не була сталою, змінювалась від 2,50 до 3,60% (а.с. 5-10). Дослідивши надані докази, з урахуванням позиції сторін та заяв по суті справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: в частині стягнення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом з застосуванням загального трирічного строку позовної давності, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах № 6-14цс14 від 19.03.2014, № 6-134цс14 від 01.10.2014, підтвердженою постановами Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 490/4115/14 та від 06.03.2018 у справі № 2120/12694/12, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначене узгоджується також із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №6-116цс13, від 19.03.2014 у справі №6-20цс14, та підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 червня 2018 року у справі №686/6697/16-ц. Строк дії останньої кредитної картки, виданої відповідачу був встановлений до 08/17 (а.с.42,96). Позовна заява направлена до суду поштою 05.01.2019 року. Згідно з Згідно з розрахунком заборгованості за договором б/н від 12.08.2010 року останній платіж за кредитним договором [PERSON] вчинила 24.03.2017 року в сумі 500 грн. У пункті 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, зазначено, що банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи, проінформувавши про це клієнта за 7 днів до введення змін. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили, який тип процентної ставки застосовний сторонами у договорі, у тому числі досягнення домовленості про застосування змінюваної процентної ставки, встановленої у відповідності до вимог частин 4-6\~ст. 1056-1 ЦК України. Жодного доказу про повідомлення відповідача про зміну процентної ставки (фіксованої або змінюваної) будь-яким способом - направлення виписки, СМС повідомлення тощо, позивач не надав. Починаючи з 09 січня 2009 року, тобто з моменту набрання чинності\~Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку"\~ умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Встановивши, що зміна відсоткової ставки була проведена банком з порушенням умов договору, суд при розрахунку суми позову в цій частині, яка підлягає задоволенню, виходить з відсоткової ставки, яка існувала на момент укладення договору, становила 30 % річних, та про яку було відомо відповідачу. За період з 05.01.2016 року (три роки до звернення з позовом до суду) по 31.08.2017 (строк дії картки), з розрахунку 36% річних сума позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, яка підлягає задоволенню, буде становити: 1738,51 грн. (тіло кредиту) : 100 х 36(%) : 360 (кількість днів у розрахунковому періоді) х 604 (кількість днів у межах строку позовної даності до закінчення строку дії картки) = 1050,69 грн. Висновок суду про часткове задоволення позову в частині стягнення тіла кредиту відсотків за користування кредитом ґрунтується на вимогах ЦК України: Згідно зі ст.ст.\~525,\~526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Перебіг строку позовної давності для захисту порушених прав позивача щодо нарахованої та несплаченої відповідачем спірної суми кредитної заборгованості почався з наступного дня після закінчення строку дії картки - з 01 вересня 2017 року, а банк звернувся до суду з позовом 05 січня 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 1738,51 грн, однак з пропуском річного строку позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій. При цьому, після спливу визначеного договором строку кредитування\~\~чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2\~\~ст. 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч. 2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов'язання, що підтверджено висновком, викладеним у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження №14-10 цс 18). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та штрафів суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання забезпечується неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до\~ч.\~1,2,3\~ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках до суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 61 Конституції України \~ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача одночасно штрафу і пені не ґрунтуються на законі. Дане положення підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.05.2017 року у справі №756/2999/15-ц, в якій сказано, що відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення несвоєчасне виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~ст. 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Стягнення фіксованої частини штрафу ст. 549 ЦК України не передбачено. При перевірці розміру нарахованої процентної складової штрафу суд дійшов висновку, що вона складається з суми заявлених до стягнення процентів та пені, тобто позивач нарахував неустойку на неустойку (штраф на пеню), що на думку суду є також подвійною відповідальністю та не відповідає засадам розумності та справедливості. В порушення вимог ст. 549 ЦК України, яка передбачає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках до суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, позивач нарахував відповідача два виді пені: «Пеня за прострочене зобовязання» та «пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень», що також є порушенням ст. 61 Конституції України та підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу суд вважає за неможливе довільно обирати, яку з заявлених неустойок слід застосувати до простроченого зобовязання. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у мінімальному розмірі для юридичних осіб за подання позовної заяви майнового характеру, що становить 1921,00 грн., який відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial