Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Законний представник неповнолітньої [PERSON] - її мати [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що батько неповнолітньої позивачки [PERSON] загинув [INFO] та сторони по цій справі є його спадкоємцями. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 серпня 2010 року у порядку спадкування за законом за сторонами у цій справі у рівних частинах було визнано право власності на земельну ділянку [NUMBER], площею 0,06 га, за адресою: [ADDRESS]. На цій земельній ділянці спадкодавцем був самочинно побудований садовий будинок літ.АА1аа1а2а3, загальною площею 187,1 кв.м, в тому числі літньою житловою площею 72,1 кв.м, а також сарай літ.Б, вбиральня літ.В, споруди №1-6,І. У задоволенні позову про визнання права власності на це майно у порядку спадкування судом раніше було відмовлено, оскільки це нерухоме майно побудовано з порушенням будівельних норм та правил, але на думку законного представника позивача ці порушення можуть бути усунені шляхом знесення сараю літ.Б та та вбиральні літ.В. Оскільки в нинішній час спірними садовим будинком та земельною ділянкою одноособово володіє та користується відповідач [PERSON], яка не бажає здійснювати дії щодо введення садового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на частину земельної ділянки та садового будинку на неповнолітню позивачку [PERSON] її матір - законний представник [PERSON] просила суд: - визнати право власності [PERSON] на ? частину матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]; - зобов'язати [PERSON] знести самочинно побудовані сарай літ.Б та вбиральню літ.В за адресою: [ADDRESS], після здійснення [PERSON] авансування [PERSON] половини витрат на знесення. У разі відмови [PERSON] здійснити знесення виконати його примусово за рахунок [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах; - визнати право власності [PERSON] на ? частину садового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], що розташовані на земельній ділянці площею 0,06 га та складаються з садового будинку літ.АА1аа1а2а3, загальною площею 187,1 кв.м, в тому числі літньою житловою площею 72,1 кв.м, споруд №1-6,І; - виділити в натурі належну [PERSON] частку у розмірі ? земельної ділянки та ? садового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS]; - зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні ? частиною земельної ділянки та ? частиною садового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS]. Після отримання висновку судової будівельно-технічної експертизи №13-09/13 від 12 грудня 2013 року позивачка змінила позовні вимоги та відповідно до заяви від 28 лютого 2014 року остаточно просила суд: - зобов'язати [PERSON] знести самочинно побудовані сарай літ.Б та вбиральню літ.В за адресою: [ADDRESS], після здійснення [PERSON] авансування [PERSON] половини витрат на знесення. У разі відмови [PERSON] здійснити знесення виконати його примусово за рахунок [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах; - визнати право власності [PERSON] на ? частину садового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], що розташовані на земельній ділянці площею 0,06 га та складаються з садового будинку літ.АА1аа1а2а3, загальною площею 187,1 кв.м, в тому числі літньою житловою площею 72,1 кв.м, споруд №1-6,І; - встановити порядок користування садовим будинком згідно з запропонованим експертом варіантом у додатку №2 висновку судової будівельно-технічної експертизи №13-09/13 від 12 грудня 2013 року, виділивши у її користування приміщення, передбачені для співвласника №2; - виділити у натурі позивачці 1/2 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], згідно з запропонованим експертом варіантом у додатку №2 висновку судової будівельно-технічної експертизи №13-09/13 від 12 грудня 2013 року, виділивши у їй частину земельної ділянки, передбачену у висновку експертизи для співвласника №2; - зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні ? частиною земельної ділянки та ? частиною садового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні законний представник позивачки [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали та просили задовольнити. При цьому [PERSON] додатково пояснила, що між нею та відповідачкою, а також її донькою - представником відповідача [PERSON] склалися неприязні стосунки. Відповідач одноособово користується нерухомим майном за адресою: [ADDRESS], не бажає оформлювати правовстановлюючі документи на це майно та перешкоджає у користуванні цим майном її неповнолітньої доньці. Відповідач [PERSON], її представники [PERSON] та адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та проти його задоволення заперечували, посилаючись на те, що відповідач не перешкоджає у користуванні спірним майном позивачці, але заперечує проти користування цим майном законним представником позивачки. Відповідачка є людиною похилого віку, за станом здоров'я та відсутністю достатніх коштів не має можливості здійснювати дії щодо оформлення правовстановлюючих документів на спірне майно. Спірний садовий будинок побудований самочинно, тому не є об'єктом цивільних прав сторін. Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області звернулась до суду із заявою про розгляд справи у відсутності її представника. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, її представник у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із положень вказаних статтей, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Співвласники, незалежно від розміру часток, при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. У силу ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Зі змісту частин першої і другої ст.331 ЦК України, частини першої ст.182 ЦК Украъни та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, прав власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об?єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч.3 ст.331 ЦК Украъни). Згідно з ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно із ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно з ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Отже, чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім випадків, передбачених ч.ч. 3 та 5 ст.376 ЦК України. Відповідно до державних будівельних норм (п.3.41 ДБН 360-92 «Планування i забудова мiських i сiльських поселень») садовий будинок визначений як будівля для літнього (сезонного) використання, яке в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій і інженерного устаткування не відповідає нормативам, встановленим для житлових будинків. Згідно з ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 03 березня 1997 року Молодіжненською сільською радою та зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №335, батькові позивачки та сину відповідачки [PERSON] на праві власності належала призначена для ведення садівництва земельна ділянка площею 0,06 га під [NUMBER] на території садівничого кооперативу "Зоря" Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого Овідіопольським РБТІ від 21 квітня 2006 року на зазначеній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], розташований побудований у 2003 році садовий будинок літ.АА1аа1а2а3, загальною площею 187,1 кв.м, в тому числі літньою житловою площею 72,1 кв.м, а також сарай літ.Б, вбиральня літ.В, споруди №1-6,І. [PERSON] загинув [INFO] та його спадкоємцями є матір [PERSON] (відповідач) та неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] (позивач). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 серпня 2010 року визнано право власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах на земельну ділянку [NUMBER], площею 0,06 га, за адресою: [ADDRESS]. Листом Молодіжненської сільської ради від 05 березня 2012 року №274/12 на адресу законного представника позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] зазначеним адресатам було роз'яснено, що для виготовлення державного акту на право власності (спільної часткової власності) на земельну ділянку необхідно надати нотаріально засвідчену заяву про надання згоди на оформлення державного акту на одного з співвласників із зазначенням іншого співвласника. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №13-09/13 від 12 грудня 2013 року у питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання жодні параметри садових будинків не регламентуються нормативами, що встановлені для житлових будинків та ці нормативи не розповсюджуються на садові будинки. Спірний садовий будинок з господарськими будівлями не відповідає вимогам ДБН 360-92** «Містобудування. Планування i забудова мiських i сiльських поселень» - п.3.25 щодо розміщення господарських будівель літ.Б та літ.В з відступом від межі земельної ділянки менш ніж 1м (відстань необхідна для догляду за будівлями та здійсненням поточного ремонту); - п.п. 3.25*, 3.26, 3.31 щодо відстані між будинком та господарськими будівлями (сараю для домашніх тварин та птиці, дворової вбиральні) не менш ніж 15м. Вищезазначені відхилення від ДБН можуть бути усунені шляхом знесення сараю літ.Б та вбиральні літ.В. Розташування садового будинку не впливає на тривалість інсоляції суміжних земельних ділянок. Поряд з цим судовим експертом зроблений висновок про відсутність технічної можливості для виділу у натурі 1/2 частини садового будинку, тому ним запропонований варіант встановлення порядку користування цим будинком. З врахуванням необхідності забезпечення безперешкодного доступу до садового будинку, можливості його обслуговування та вільного пересування по земельній ділянці експертом запропонований варіант поділу земельної ділянки. Поділу підлягає частина ділянки площею 368 кв.м, яка є вільною від забудови (сад) в межах земельної ділянки. Кожному з двох співвласників виділяється частина ділянки площею по 184 кв.м, решта земельної ділянки залишається у спільному користуванні сторін (додаток №2 до висновку судової будівельно-технічної експертизи №13-09/13 від 12 грудня 2013 року). В нинішній час спірним самочинно побудованим садовим будинком та земельною ділянкою одноособово володіє та користується відповідач [PERSON]. З врахуванням встановлених по справі обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що після смерті батька [PERSON] неповнолітня позивачка вважається такою, що прийняла його спадщину. В силу ст.ст. 331, 1218, 1268 ЦК України до складу спадщини [PERSON] входять будівельні матеріали та обладнання, з яких побудований садовий будинок за адресою: [ADDRESS], які належать сторонам по справі у рівних частинах з часу відкриття спадщини. Садовий будинок побудований на земельній ділянці, яка використовується за цільовим призначенням та належить сторонам у рівних частинах. Садовий будинок відповідає будівельним нормам та правилам, що підтверджується належним чином обґрунтованим висновком проведеної по цій справі судової-будівельної експертизи, згідно з яким може бути встановлений порядок користування садовим будинком та земельною ділянкою. Вирішуючи даний спір по суті суд також бере до уваги, що в силу недосягнення повнолітнього віку та відсутності в неї повної цивільної дієздатності позивачка [PERSON] обмежена у можливості самостійного захисту своїх майнових прав та законних інтересів. Належний захист цих прав та законних інтересів дитини залежить від здатності та можливості її матері [PERSON] як законного представника здійснювати дії на її захист. Але більш ніж 8 років з часу відкриття спадщини батька неповнолітньої позивачки її право на спадкове майно залишається не реалізованим. При цьому суд враховує, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року було визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року та вважає, що виходячи з вимог справедливості та добросовісності як складових принципу верховенства права законні інтереси та права дитини не можуть бути обмежені з часом внаслідок нездійснення її законний представник відповідних дій дії на захист прав та законних дитини. Тому в силу ч.5 ст. 376 та ст.391 ЦК України право власності неповнолітньої позивачки на 1/2 частину садового будинку підлягає судовому захисту шляхом його визнання та їй мають бути усунені перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном. Суд вважає можливим встановити позивачці порядок користування спірним майном відповідно до висновку судової-будівельної експертизи, а у задоволенні вимог щодо знесення сараю літ.Б та вбиральні літ.В має бути відмовлено, оскільки вони залишаються на цій частині земельної ділянки, яка виділена у користування саме позивачки.

Outcome: partial