Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

В листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки згідно якого просить стягнути з [PERSON] 247 500 грн. борг, 28 479 грн - 3 % річних та 279 578,52 грн. - інфляційні, за договором позики від 01.05.2014 року, а також понесені ним судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.05.2014 року він та відповідачка уклали договір позики шляхом складання боргового документу розписки, він передав [PERSON] 247500,00 грн., з умовою їх повернення до 01.08.2014 року. Однак станом на час звернення до суду з даним позовом відповідачка кошти не повернула, на неодноразові звернення не реагує та кошти не повертає. В судовому засіданні представник позивача доводи позовної заяви підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідачки заперечив проти позовних вимог, вказав, що борг був погашений відповідачкою ще в 2014 році, однак на даний час в нього немає належних доказів в підтвердження даного факту. Зазначив, що позивач звернувся до суду з даним позовом через чотири з половиною роки, тому просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в з"язку з пропуском строку позовної давності. Судом встановлено, що відповідно до договору позики ( розписки) відповідачка [PERSON] 01.05.2014 року отримала від позивача [PERSON] позику в сумі 247500 грн., та зобов"язалась їх повернути до 01.08.2014 року в повному обсязі ( а.с.97). На день розгляду справи відповідачкою борг, що виник з договору позики, не повернутий, оригінал розписки долучений стороною позивача до матеріалів справи. Відповідно зроблених позивачем розрахунків 3 % річних, розмір боргу складає - 28 479,00 грн ( а.с. 10), сума боргу по інфляційних коштах становить - 279 578,52 грн. ( а.с.11). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК УКраїни , договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян . На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ. який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як передбачено ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником відповідачки не надано суду жодного доказу в підтвердження того, що відповідачкою борг згідно письмової розписки від 01.05.2014 року погашено ще в 2014 році. Таким чином, суд дійшов висновків, що заявлені позивачем вимоги про стягнення боргу за договором позики є законними та підставними. Однак в ході розгляду справи представником відповідачки [PERSON] подано письмове клопотання про застосування строків позовної давності щодо заявлених позовних вимог, з тих підстав, що борг мав був погашений 01.08.2014 року, позивач звернувся до суду лише 13 листопада 2018 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно наданої позивачем розписки позика в сумі 247500,00 грн., відповідачкою [PERSON] мала бути повернута 01.08.2014 року, а з позовом про стягнення боргу позивач звернувся до суду 13 листопада 2018 року, тобто позивачем без поважних причин пропущена позовна давність щодо захисту порушених його прав та інтересів. Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В порушення вимог ст. 12,13,81 ЦПК України позивачем та його представником не надано суду будь-яких обґрунтувань чому позов про стягнення боргу з [PERSON] подано до суду з пропуском позовної давності, та не зазначено, що причини пропуску звернення до суду є поважними. З урахуванням вище наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та враховуючи той факт, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку , що в задоволенні позову слід відмовити з даних підтав. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed