Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 111 гривень 76 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2015 року по 19 листопада 2015 року включно, у розмірі 13 769 гривень 60 копійок, а всього 31 881 гривню 36 копійок, та моральну шкоду у розмірі 500 гривень. Оскільки рішення суду першої інстанції було виконане лише 16 лютого 2016 року, то позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 листопада 2015 року по 15 лютого 2016 року у розмірі 16 152 гривні 80 копійок, виходячи із розрахунку 264 гривень 80 копійок (середньоденна заробітна плата) х 61 кількість робочих днів. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності вини підприємства у затримці розрахунку. Непогодившись із рішенням суду, позивач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов з наступних підстав: - відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що затримка виплати належних при звільненні сум відбулась не з вини підприємства і тому підстав для задоволення позову немає, - [PERSON] торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року із посиланням про настання для відповідача форс-мажорних обставин у другому кварталі 2014 року не є належним і допустимим доказом, оскільки відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року настання обставин непереборної сили (форс-мажору) може бути підтверджено лише Сертифікатом Торгово-промислової палати України, - тимчасове припинення відвантаження продукції КДНВП «Кварсит» у Російську Федерацію не повязано з місцем знаходження підприємства у Донецькій області, оскільки в теперішній час велика кількість підприємств України, незалежно від регіону їх розташування, втратили ринок збуту своєї продукції у Російській Федерації. Вказані обставини є проблемами менеджменту по пошуку інших ринків збуту. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення з таких підстав. Відмовляючи у задоволенні позову,суд першої інстанції виходив із відсутності вини підприємства у затримці розрахунку. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги [PERSON] торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року із посиланням про настання для відповідача форс-мажорних обставин у другому кварталі 2014 року по 27 травня 2014 року. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається. Позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем по 20 липня 2015 року, де працював на посаді начальника вимірювальної електротехнічної лабораторії. Оскільки в день звільнення з ним не був проведений розрахунок, то рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 111 гривень 76 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2015 року по 19 листопада 2015 року включно, у розмірі 13 769 гривень 60 копійок, а всього 31 881 гривню 36 копійок, та моральну шкоду у розмірі 500 гривень. Рішення набрало законної сили 1 грудня 2015 року, яке було виконане підприємством лише 16 лютого 2016 року. Передбачений статтею 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а наявність рішення суду, яким підтверджується факт порушення строків проведення розрахунку з працівником не звільняє його від виконання цього обов'язку. Вказаний висновок відображено в Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-77цс11. Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року настання обставин непереборної сили (форс-мажору) може бути підтверджено лише Сертифікатом Торгово-промислової палати України. Наданий відповідачем [PERSON] торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року із посиланням про настання для відповідача форс-мажорних обставин у другому кварталі 2014 року, не є належним доказом у відповідності до вимог статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того, настання для відповідача форс-мажорних обставин згідно із цим [PERSON] мало місце, починаючи з другого кварталу 2014 року по 27 травня 2014 року, а рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2015 року набрало законної сили 1 грудня 2015 року і було виконане лише 16 лютого 2016 року. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову через відсутність вини роботодавця, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до пункту 2 Постанови КМ України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 264 гривні 80 копійок визначена рішенням суду від19 листопада 2015 року, яке вступило в законну силу і у відповідності до частини 3 статті 61 ЦПКУкраїни не потребує доказуванню. Цим же рішенням суду було встановлено, що підприємство працює за триденним графіком роботи на тиждень. Кількість днів затримки розрахунку з 2 грудня 2015 року по 16 лютого 2016 року складає робочих 30 днів (грудень 2015 року 14 днів, січень 2016 року 9 днів, лютий 2016 року 7 днів). За тридцять робочих днів затримки розрахунку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню7 944 гривні, виходячи із розрахунку 264.80 х 30 днів = 7944 гривні, із яких негайному стягненню підлягає середня заробітна плата за один місяць при триденний робочий неділі у розмірі 3 707 гривень 20 копійок. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач просив стягнути на його користь 16 152 гривні 80 копійок. Позовні вимоги позивача задоволені частково і на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 7 944 гривні, що складає 49.1 % від розміру заявлених позовних вимог відповідно до розрахунку (7944х100):16 152=49.1%). При зверненні до суду з позовом судовий збір позивачем не сплачувався на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір". Позов подано до суду в квітні 2016 року (а.с.1). Згідно з частиною 1 статті 4, п/п 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» №3674 VI від 08 липня 2011 VI (зі змінами, внесеними Законом України від 22.05.2015 року №484-VIII), за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року №928-VIII, мінімальний розмір заробітної плати с 1 січня 2016 року встановлено в розмірі 1 378 грн. Судовий збір, який підлягав би сплаті при поданні позову до суду складає 551 гривня 20 копійок, виходячи з наступного розрахунку (1 378?0,4=551.20). Позивач просив стягнути на його користь 16 152 гривні 80 копійок (а.с.1-2). Позовні вимоги позивача задоволені частково і на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 7 944 гривні, що складає 49,1% від розміру заявлених позовних вимог відповідно до розрахунку: (7 944 ?100)?16 152 = 49,1%. Таким чином, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави, складає 270 гривень 63 копійки (551,20 х 49,1%).

Outcome: partial