Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

В вересні 2014 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 29072 грн. 65 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір DOXRRX86490291 від 10.07.2007 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 942 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору [PERSON] повинен був щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобов'язання згідно графіку погашення кредиту. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, відповідно до цього Банк нарахував заборгованість за кредитом у сумі 911 грн. 82 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 9251 грн. 51 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 756 грн. 36 коп., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 16292 грн. 36 коп., а також штрафи відповідно до умов та правил надання банківських послуг, де 500 грн. штраф (фіксована частина), 1360 грн. 60 коп. штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволені заявлених вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до договору DOXRRX86490291 від 10.07.2007 року (а.с. 5-9) [PERSON] отримав кредит у сумі 942 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, із зобов'язанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку діє картки. Однак, в порушення умов договору [PERSON] не сплачував суми кредиту та відсотки за його користування, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 19.02.2014 року складає 29072 грн. 65 коп., з них 911 грн. 82 коп. - заборгованість за кредитом, 9251 грн. 51 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 756 грн. 36 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 16292 грн. 36 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 500 грн. - штраф фіксована частина та 1360 грн. 60 коп. процентна складова (а.с. 2; 3-4). На теперішній час заборгованість за платіжною карткою перед позивачем не погашена. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що договір складається з заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Нормами ч.1 ст. 634 ЦК України передбачено укладення договору приєднання, тобто договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч.1 ст. 526 та ст. 525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, зокрема, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В той же час відповідно до постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року із змінами, суди при вирішенні таких спорів мають виходити з положень статей, зокрема передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Так, згідно п.7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь - який спосіб вимагати будь - якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до положень п. 31 цієї постанови в редакції від 07.02.2014 року № 7 при застосуванні положень п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи) . З огляду на це суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні 10.07.2007 року кредитного договору, між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], останній надав згоду, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, засвідчивши її своїм підписом. Відповідно до заяви позичальника [PERSON] строк дії кредитного договору № DOXRRX86490291 від 10.07.2007 року, укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» становить з 10.07.2007 року по 10.07.2009 року. Таким чином, відповідно до цієї заяви, яка є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, тобто початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Відповідні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року(справа №6-14 цс14). Виходячи зі змісту позову вбачається, що відповідач отримав кредит з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, тобто 10.07.2009 року. Отже, у позивача виникло право вимагати повернення кредиту згідно умов договору з 10 липня 2009 року. Враховуючи, що строк позовної давності встановлений в п'ять років, то позивач мав право звернутися до суду з відповідними вимогами до 10 липня 2014 року, тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом 04 вересня 2014 року. Таким чином на момент пред'явлення позову до суду сплинув строк позовної давності. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed