Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

В серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. У позові посилався на те, що з 29.09.1995 року по 12.03.2019 року перебував у шлюбі з [PERSON] . За час перебування у шлюбі ним було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.1997 року. Хоча вказана квартира була набута у власність в період перебування у шлюбі, проте вважає її особистою власністю, оскільки придбана за його власні кошти, а не за кошти сімейного бюджету. Квартира [ADDRESS] була придбана ним за кошти, отримані від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої власності. Так, безпосередньо перед придбанням цієї квартири, в той самий день - 22.04.1997 року, ним була продана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира належала йому на праві власності на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №748/22 від 05.11.1996 року. Незважаючи на те, що право власності було оформлене в період перебування в шлюбі з відповідачкою, воно виникло задовго до реєстрації шлюбу. Згідно з п.1.16 рішення виконкому вбачається, що квартира є кооперативною, право власності за ним оформлене як за членом ЖБК №18, а вартість спорудження кооперативної квартири повністю виплачена ще в 1984 році його дідом [PERSON] , який був членом ЖБК №18 з 1980 року і повністю виплатив за неї пайовий внесок. Вказував, що продаж, а фактично обмін з доплатою, належної йому квартири [ADDRESS] та придбання за отримані від продажу кошти квартири [ADDRESS] , був зумовлений тим, що в квартирі по [ADDRESS] трагічно загинув його батько, тому вони з колишньою дружиною вирішили обміняти цю квартиру на іншу. На момент обміну квартири [ADDRESS] вони з відповідачкою півтора роки перебували у зареєстрованому шлюбі, однак у них не було свого бюджету, так як обоє не працювали, дружина знаходилася в декретній відпустці по догляду за малолітніми дітьми. Їх доходи складалися з коштів, отриманих від оренди квартири по [ADDRESS] та фінансової допомоги його батьків, з якими вони проживали. Додав, що в обох договорах купівлі-продажу зазначена інвентаризаційна, а не ринкова вартість об`єктів нерухомості, що зумовлено вимогами діючого на той момент законодавства. Насправді, квартира [ADDRESS] була продана за 11500 доларів США, а квартиру [ADDRESS] вони придбали за кошти в сумі 10200 доларів США. Таким чином, вважає, що набута в період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою квартира по [ADDRESS] була придбана за його особисті кошти, а саме за кошти, отримані від продажу іншої його квартири, а тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просив визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. 28 вересня 2020 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступні обставини. Так, на думку відповідачки, квартира [ADDRESS] станом на 1996 рік була кооперативною, кошти за яку вносились дідом позивача - [PERSON] ще в 1984 році. Таким чином, вважає, що вказана квартира не може вважатися особистою власністю позивача. Не відповідають дійсності й твердження позивача з приводу того, що на момент придбання спірної квартири у них не було власних сімейних заощаджень, а її придбання відбулося виключно за кошти колишнього чоловіка. Так, вона з 12.05.1995 року до 27.10.2000 року працювала експедитором кооперативу стоматологів «Посмішка» та отримувала хорошу заробітну плату, в той час, як позивач не працював. Звернула увагу на те, що в договорах купівлі-продажу вказана вартість квартир в національній валюті, а тому різниця між сумою коштів, отриманих від продажу квартири по [ADDRESS] та купівлею квартири по [ADDRESS] - в сумі 1175 грн., є сумою їх з позивачем спільних фінансових збережень. Крім того, оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] було оформлене позивачем в період зареєстрованого шлюбу, відчуження вказаного житла та придбання квартири [ADDRESS] також відбулося у період зареєстрованого шлюбу, вважає спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Байцар І.Б. підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач додав, що до суду із вказаним позовом він був вимушений звернутися у зв`язку із тим, що відповідачка заперечує той факт, що спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Мустяца І.М. підтримали обставини, викладені у відзиві. Відповідачка заперечила, що на час придбання спірної квартири у неї не було доходів, оскільки вона працювала експедитором Кооперативу стоматологів «Посмішка» та відносно непогано заробляла. Періодично їй надавала допомогу її мама. Вважає, що нею також зроблено внесок у придбання спірної квартири, а тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Адвокат Мустяца І.М. в судовому засіданні доповнив, що, на його думку, спірний об`єкт нерухомості не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, адже квартира [ADDRESS] не належала позивачу на підставі договору дарування чи свідоцтва про право на спадщину. Крім того, право власності на вказане житло було зареєстроване за позивачем у період зареєстрованого шлюбу. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, а також покази свідків, суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що сторони з 29.09.1995 року по 12.03.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8-9). За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.1997 року (а.с.14). Вказана квартира придбана за кошти, які були отримані внаслідок продажу квартири [ADDRESS] , договір купівлі-продажу якої укладено у той же день, коли придбавалася попередня квартира, тобто 22.04.1997 року (а.с.10). З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №748/22 від 05.11.1996 року за [PERSON] , членом ЖБК-18, визнано право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,0 кв.м., вартістю 3958 крб. в цінах 1984 року, виплачена повністю (а.с.12-13). Поряд із цим, відповідно до довідки, виданої ОСББ «Гайдара 1б», дід позивача [PERSON] - [PERSON] був членом ОСББ «Гайдара 1б» (ЖБК №18) з 1980 року та ним було повністю виплачено суму пайових внесків в сумі 3958 руб. за квартиру [ADDRESS] (а.с.11). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача, коли брат одружився із [PERSON] (відповідачкою по справі), вони певний період часу проживали разом з нею, їх мамою та дідусем з бабусею. Часи були дуже скрутні, так як грошей навіть не вистачало на елементарні побутові проблеми. Брат з дружиною ніде не працювали, а тому всі жили на пенсію діда, та на кошти, які вона отримувала як дитина, позбавлена батьківського піклування. Коли помер їх з позивачем батько, після його смерті залишилася квартира [ADDRESS] . Проте проживати там сім`я брата не бажала, оскільки батько помер в квартирі за трагічних обставин. Тому й вирішили продати цю квартиру, а за гроші, які отримають від продажу, придбати дешевшу квартиру, щоб за решта грошей повернути борги. Стверджувала, що квартири були придбані за ринковими цінами, а не за суми, які були вказані в договорах. Свідок [PERSON] підтвердила, що є тіткою позивача та їй відомі обставини придбання спірної квартири. Їй відомо, що квартира по [ADDRESS] була придбана в кооперативі її батьком [PERSON] . Однак в подальшому ця квартира була передана [PERSON] (позивачу). Тривалий час в цій квартирі проживав батько позивача, але після його смерті родина вирішила продати її. Як їй відомо, за кошти від продажу квартири [ADDRESS] , племінник відразу придбав квартиру [ADDRESS] . За кошти, які залишилися після придбання квартири, подружжя повернули борги, придбали речі для дітей. Таким чином, наведені вище письмові докази, а також покази свідків свідчать про те, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, отримані колишнім подружжям [PERSON] від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності. При цьому суд вважає безпідставним посилання відповідачки та її представника на те, що право власності позивача на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване в 1996 році, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, виходячи з наступного: Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 22.01.2020 року у справі №711/2302/18. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] хоча й була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак була набута за особисті кошти позивача [PERSON] , які він отримав від продажу квартири [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що квартира [ADDRESS] була особистою власністю позивача. Так, відповідно до п.5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 р. № 9 судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" (697-12) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Якщо квартира, пай за яку був повністю сплачений членом ЖБК, що помер до 1 липня 1990 р., не була заселена кооперативом, право на неї визнається за спадкоємцем, який не проживав із спадкодавцем. Підпунктом «б» пункту 6 даної Постанови Пленуму ВС визначено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України ( 5464-10 ), ст.15 Закону "Про власність" ( 697-12 ), п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України ( 2006-07 ), враховуючи, що внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Таким чином, право власності на кооперативну квартиру визначається, виходячи з обставин виплати пайового внеску. Оскільки пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] був повністю виплачений дідом позивача [PERSON] як членом ЖБК №18 ще в 1984 році, на думку суду, у відповідачки відсутні підстави вважати цю квартиру спільним майном подружжя. Виходячи з наведених вище обставин справи, а також зважаючи на сукупність досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved