Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-01 00:00:00

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернулась громадянка [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, в якій просить суд стягнути з відповідача на її користь 4449,30 грн., та 10000 грн. матеріальної шкоди. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував повністю та просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши в судовому засіданні доводи сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як зазначається у позовній заяві, 27.09.2015 року близько 18 години [PERSON], знаходячись в селі Високе, Зіньківського району, Полтавської області з причини неочкувано виниклих з позивачко неприязних відносин, умисно завдав їй одного удару обухом сокири в область голови, чим спричинив [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді гематоми в потиличній області голови зліва з переходом на область шиї, закритої черпно-мозкової травми зі струсом головного мозку, синця в області правого гомілково-ступеневого суглобу, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №126 від 07.10.2015 року кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров»я. Вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 16.02.2016 року [PERSON] визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначено покарання у виді 180 годин громадських робіт. Позивачка вказує, що внаслідок завданих її [PERSON] тілесних ушкоджень, вона з 27.09.2015 по 09.10.2015 року проходила стаціонарне лікування в хірургічно-травматологічному відділенні Зіньківської ЦРЛ з діагнозом струс головного мозку, забій м»яких тканин. Під час лікування нею було витрачено кошти в сумі 2449,30 грн.. Також [PERSON] просить стягти з [PERSON] на її користь 2000 грн. витрат на правову допомогу. Окрім того, [PERSON] зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає в наступному: внаслідок нанесених їй тілесних ушкоджень та перебування в лікарні, вона сильно перехвилювалася, в результаті чого, отримала нервовий стресс, втратила сон і спокій. ЇЇ і на даний час турбують головні болі, головокружіння та потемніння в очах. [PERSON] страждає від безсоння, через що на даний час перебуває на «Д» обліку у лікаря невропатолога. Тому вона вважає, що на її користь небхідно стягти 10000 грн. моральної шкоди. Предметом спору у даній справі є відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином. Відповідно частини 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Суд бере до уваги, що вище вказаним вироком суду [PERSON] визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України і призначеного покарання у виді 180 годин громадських робіт (а.с.6-7). Відповідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено причинний звязок між протиправними діями відповідача та завданими їй тілесними ушкодженнями. Однак, надані позивачкою копії товарних та фіскальних чеків, суд не вважає належними доказами, оскільки не встановлено причинний зв»язок між тілесними ушкодженнями позивачки та зазначеними в чеках медикаментах та ліках. Позивачкою не надано призначення лікаря, в якому були б зазначені в чеках ліки.Також з наданих копій чеків не можливо визначити хто є покупцем зазначених там товарів. Таким чином має бути причинний звязок між протиправними діями відповідача та матеріальною шкодою завданою позивачеві, а позивачкою не надано доказів того, що вказані ліки вона використовувала саме для лікування після нанесених їй відповідачем тілесних ушкоджень. Також, позивачкою та її представником не надано документів на підставі, яких судами здійснюється стягнення витрат на правову допомогу. Крім того в резулятивній частині позовної заяви вимога про стягнення витрат на правову допомогу не стоїть. Тому, суд приходить до висновку про відмову в задовленні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди. Конституцією\~України та законами України встановлене право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яке є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до\~ст. 9 Конституції\~чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція про захист прав людини та основних свобод Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК\~у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. N 5). Відповідно ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під моральною шкодою, згідно Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч. 2 п. 1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Пунктом 1 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Частиною 3 вказаної статті передбачено розмір грошового відшкодування моральної шкоди, що визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Стаття 1167 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Позивач не надала суду доказів того, що вона зверталася до відповідача з проханням відшкодувати їй моральні збитки. Крім того позивачем не надано доказів того, що вона зазнала значних моральних та психологічних страждань, які призвели до значного розладу нервової системи, що викликало порушення сну та призвело до нервового перевантаження та ті наслідки, на які вона посилалася в своїй позовній заяві в процесі судового розгляду справи. Зважаючи на вище викладене суд приходить до висновку часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, а саме в сумі 1000 грн., які визнав в цій частині відповідач під час розгляду позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: partial