Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 17 червня 2015 року між нею та відповідачем був укладений договір позики на суму 880000 грн., що складало 40 000 доларів США. Договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. Згідно п.2 Договору позики сума грошей була передана позивачем позичальнику до підписання Договору. Пунктом 3 Договору передбачено, що Відповідач зобов`язується повернути одержану у борг суму грошей у повному обсязі до 16 квітня 2020 року. Оскільки в обумовлений Договором позики строк позика повернута [PERSON] не була, то позивач звернулася до суду та просила суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за Договором позики від 17 червня 2015 року в розмірі 1 088 088 грн., що на момент звернення до суду еквівалентно 40000 доларів США, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510 грн. (а.с.1-3). Не погодившись із первісним позовом, [PERSON] через свого представника адвоката Багдасарову В.М. звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання правочину недійсним. В обгрунтування позову посилаючись на те, що Договір позики від 17.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстровий №528, був підписаний відповідачем [PERSON] за пропозицією позивачки [PERSON] , проте грошових коштів визначених п.2 Договору фактично він не отримував, що підтверджується зазначеням у Договорі, що сума грошей 880 000 грн. була передана позичальнику до підписання цього Договору. Крім того, на підтвердження передачі грошових коштів позивачем не надано жодної розписки або іншого належного доказу. Таким чином, відсутні докази факту передачі грошових коштів в обумовленій у Договорі сумі. За таких обставин, просили суд визнати Договір позики від 17.06.2015 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., недійсним, а також стягнути з [PERSON] судові витрати по справі (а.с.50-54). Ухвалою суду від 13 травня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с.25). Ухвалою суду від 18 серпня 2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання правочину недійсним та об`єднані позови в одне провадження (а.с.69). Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.87). 01 грудня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні [PERSON] первісний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Проти зустрічного позову заперечувала, оскільки між сторонами дійсно існували довірительні відносини. [PERSON] звернувся до неї із проханням надати у борг грошові кошти, які вона йому і надала, оформивши 17.06.2015 нотаріально посвідчений Договір позики. Дані грошові кошти не стосуються відносин між сторонами по Договору підряду. Просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти первісного позову заперечувала, підтримавши поданий зустрічний позов. Суду пояснила, що позивач за первісним позовом [PERSON] жодним доказом не підтвердила передачу [PERSON] 880 000 грн. за Договором позики від 17.06.2015. За таких обставин просила суд у задоволенні первісного позову відмовити, тоді як зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. надав до суду свої пояснення на зустрічну позовну заяву, зазначивши, що він дійсно посвідчував Договір позики укладений між сторонами по справі 17.06.2015 (а.с.98-99). Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 17 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстровий номер №528 (а.с.9). Згідно п.1 вищезазначеного Договору позики [PERSON] передає у позику [PERSON] гроші в сумі 880 000 грн., що по комерційному курсу на день укладання цього Договору становить 40 000 доларів США. Вказана сума грошей 880 000 грн., що по комерційному курсу на день укладання цього Договору становить 40 000 доларів США, передана позичальнику до підписання цього Договору (п.2 Договору). Пунктом 3 Договору передбачено, що [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] одержану від неї у борг суму грошей у повному обсязі до 16 квітня 2020 року (включно). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами й у визначений спосіб, що підтверджується умовами Договору позики від 17.06.2015. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання уцілому не виконав, у визначений термін борг не повернув. Посилаючись на безгрошовість Договору позики від 17.06.2015, стороною відповідача за первісним позовом належних доказів на підтвердження цим твердженням, суду не надано. Водночас, Договором позики від 17.06.2015 встановлено, що сума грошових коштів за умовами договору складає 880 000 грн., а тому суд вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню саме в розмірі 880 000 грн., а у зустрічному позові [PERSON] слід відмовити. Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України за первісним позовом з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 8800 грн., а за зустрічним позовом судові витрати віднести на позивача за зустрічним позовом [PERSON] .

Outcome: partial