Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з названим позовом стверджуючи, що відповідно до наказу за № 520-к від 25.12.2015 року управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області, підписаного в.о. начальника управління Брилюк Т.О. її було звільнено з посади директора, вчителя української мови та літератури Веселинівського навчально -виховного комплексу « загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок» Баришівської районної ради Київської області з 25- го грудня 2015 року за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років на підставі ст. 38 КзПП України на підставі її заяви від 02.11.2015 року. Вважаючи своє звільнення незаконним, оскільки подану заява про своє звільнення вона відізвала до вказаного в заяві терміну, просить суд скасувати наказ про своє звільнення, поновити її на посаді директора, вчителя української мови та літератури Веселинівського навчально - виховний комплексу «загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок» Баришівської районної ради Київської області, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні представник позивача адвокат Дегтяренко Володимир Григорович позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі пояснивши, що у даному випадку має місце грубе порушення законних трудових прав та інтересів його довірительки, оскільки відповідно до ч. І ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно із ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Оскільки його довірителька двічі зверталася із заявами від 03.12.2015 року та від 21.12.2015 року до керівників управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області із проханням про відкликання поданої нею 02.11.2015 року заяви про звільнення і висловлювала свої наміри продовжувати працювати на займаній посаді, то вважає, що у даному випадку [PERSON] було звільнено з роботи незаконно. Окрім того вважає, що у зв'язку із незаконним звільненням, його довірительці заподіяна значна моральна шкода, оскільки вона залишилася без засобів на існування, а порушення її трудових прав призвели до сильних моральних страждань та хвилювань, а також втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Просить суд стягнути на користь своєї довірительки 5000 грн. заподіяної моральної шкоди. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] представник управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації [PERSON] суду пояснила, що позивач неодноразово зверталася із заявами про своє звільнення, що підтверджується поданими нею заявами про звільнення за власним бажанням ( заяви про звільнення від 02.10.2015р. та від 02.11.2015р.) і усним бажанням, яке висловлювала начальнику управління освіти, молоді та спорту Баришівської РДА. Після подачі першої заяви про звільнення від 02.10.2015р., позивач продовжувала фактично працювати на посаді, у зв'язку з чим, дана заява про звільнення втратила свою чинність. Після подачі другої заяви про звільнення за власним бажанням від 02.11.2015 року, [PERSON] не змінювала свого бажання звільнитися з займаних посад та отримувати пенсію за вислугою років, на яку вона була оформлена з 10.12.2010 року, але виплата по даній пенсії була припинена з 20.12.2010 р., у зв'язку з працевлаштуванням на посаду вчителя української мови та літератури Веселинівського навчально-виховного комплексу. На підставі поданої заяви про звільнення від 02.11.2015р., [PERSON] була звільнення з займаної посади з 25.12.2015 року. Вважає, що звільнення позивачки з займаної посади було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства та відповідно до її волевиявлення. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: в.о. начальника управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області Брилюк Тетяна Олексіївна в судове засідання не з'явилася. Про день, час та місце розгляду справи належним чином була повідомлена. Причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних міркувань. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Трудовий договір може бути укладеним, згідно зі ст. 23 КЗпП України: на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. Судом встановлено, що згідно наказу № 205 від 03.07.2013 року управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області [PERSON], було призначено на посаду директора Веселинівського навчально - виховного об'єднання «загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок». На підставі рішення Баришівської районної ради Київської області від 19.05.2015 року № 1723-61-06 Веселинівське навчально - виховне об'єднання « загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок» було перейменоване в Веселинівський навчально - виховний комплекс « загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок « Баришівської районної ради Київської області». Частиною першою ст. 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, зокрема є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Так, згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 ст. 38 КЗпП України). У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Згідно наказу за № 520-к від 25.12.2015 року управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області, підписаного в.о. начальника управління Брилюк Т.О., [PERSON] була звільнена із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України ( звільнена за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років). Із дослідженої судом копії заяви від імені [PERSON] від 02.11.2015 року ( а.с.8 ) на ім'я начальника управління освіти, молоді та спорту Баришівської РДА [PERSON] встановлено, що позивач просила звільнити її із займаної посади директора, вчителя української мови та літератури Веселинівського навчально - виховний комплексу «загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок» Баришівської районної ради Київської області за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років із 25.12.2015 року, а відтак, вона мала право до вказаного в заяві терміну відкликати подану заяву про звільнення . Як було встановлено в ході судового розгляду, 03.12.2015 року, [PERSON] звернулася до начальника управління освіти, молоді та спорту із заявою про відкликання поданої нею заяви про звільнення з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років, зареєстровану 02.11.2015 року за № 1-05-10-977 та залишення її на посаді директора Веселинівського НВК з правом викладання годин української мови та літератури. На цій заяві начальник управління [PERSON] 03.12.2015 року написала резолюцію « [PERSON] Через голову РДА та райради отримати погодження» і сама також звільнилася з посади начальника управління освіти та перейшла працювати на іншу роботу. Після цього, [PERSON] знову звернулася 21.12.2015 року із аналогічною заявою до в.о. начальника управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області Брилюк Т.О. Однак, на поданій нею заяві, в.о. начальника управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області Брилюк Т.О. написала резолюцію про те, що заперечує проти відкликання попередньої заяви і фактично дала вказівку на звільнення її з посади директора із 25.12.2015 року. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази , давши їм свою правову оцінку, суд, на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи визнає, що звільнення [PERSON] відбулося із грубим порушенням трудового законодавства в зв'язку з чим, вважає за необхідне визнати наказ № 520-к від 25.12.2015 року управління освіти, молоді та спорту Баришівської районної державної адміністрації Київської області, підписаного в.о. начальника управління Брилюк Т.О., про звільнення [PERSON] із посади директора, вчителя української мови та літератури Веселинівського навчально - виховний комплексу «загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дитячий садок» Баришівської районної ради Київської області за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років із 25.12.2015 року, незаконним. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином суд вважає за необхідне поновити [PERSON] на роботі із 25.12.2015 року. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 року по день винесення судом рішення суд виходить з наступного. За приписами ст. 235 КЗпП одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника суд приймає і рішення про виплату йому середньої зарплати за час вимушеного прогулу, яким і є період, під час якого працівника було звільнено без законної підстави. Період прогулу встановлюється з дати звільнення до дати прийняття рішення про поновлення, але не може перевищувати один рік згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП. У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного суду N 13 від 24.12.99 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" сказано, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Так , [PERSON] було звільнено 25.12.2015 року за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Так згідно довідки про доходи № 29 від 21 січня 2016 року [PERSON] нараховано заробітної плати за липень - грудень 2015 в сумі 30337 грн.56 коп. (а.с.12), що визнається сторонами та не потребує доказування. При цьому, повними місяцями роботи, які передували звільненню позивача є жовтень та листопад місяці 2015 року, оскільки звільнення відбулося 25.12.2015 року . Кількість робочих днів у жовтні 2015 року - 22 дні, в листопаді 2015 року - 21 день. Відповідно середньомісячне число робочих робочих днів становить 22 днів (22 дні + 21 дні = 43 дні : 2 місяці ). Середньомісячне число днів вимушеного прогулу позивача з моменту звільнення на день ухвалення рішення судом становить 34 дні. Заробітна плата позивача становить за жовтень 2015 року - 5347.33 грн., за листопад 2015 року - 5072.18 грн. Відповідно середньомісячний заробіток позивача становить 5209.76 грн. (5347.33 грн. + 5072.18 грн. = 10419.51 грн. : 2 місяці), а середньоденний заробіток позивача становить 236,81 грн. (5209.76 грн. : 22 дні ). З вказаного розрахунку розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача становить 8051 грн.44 коп. Отже саме 8051 грн.44 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Так позивачем в обгрунтування позову в цій частині зазначено, що звільнення її з посади спричинило їй моральну щкоду оскільки вона залишилася без засобів на існування, а порушення її трудових прав призвели до сильних моральних страждань та хвилювань, а також втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації її життя. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.04.2015 року по справі № 6-23цс12. Щодо розміру відшкодування шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, а саме: 1) характер порушення прав позивача, яке виразилося у незаконному звільненні; 2) втрата позивачем душевного спокою внаслідок безпідставного порушення його трудових прав та звільнення, оскільки відсутність стабільного заробітку у кожної людини, а відповідно і у позивача викликають негативні емоції у вигляді розпачу, страху, безсилля, спустошеності; 3)зусилля, які позивач повинен був вжити для відновлення своїх трудових прав, що вимагає від нього витрачання часу для участі у судових засіданнях і як наслідок порушення життєвих зв'язків із родичами та близькими. Поряд з цим суд зазначає, що із наданої суду довідки управління Пенсійного фонду України в Баришівському районі № 744/012 від 09.02.2016 року [PERSON] , за її заявою, поновлено виплату пенсії за вислугу років, як працівнику освіти з 26 грудня 2015 року , а тому враховуючи зазначене, позивачем не надано суду достатніх доказів того, що підстави звільнення з посади спричинили для неї наслідки, передбачені зазначеними вище нормами. Окрім того суд вважає, що моральну шкоду не можна компенсувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, позивача. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватна дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. А тому суд виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає за неохідне частково задовольнити цю позовну вимогу та стягнути з відповідача на її користь в рахунок моральної шкоди 500 гривень 00 копійок враховуючи , що позивача було звільнено незаконно, що викликало в неї негативні емоції. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи ту обставину, що позивачем заявлені вимоги як майнового так і немайнового характеру, то відповідно до ч.3 ст.6 Закону України « Про судовий збір» із змінами та доповненнями, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача судовий збір за кожну вимогу окремо, а саме в розмірі 551.20 грн. х 3 ( вимоги немайнового характеру) , що становить 1653.60 грн. та 551.20 за вимоги майнового характеру, що становить 2204.80 коп.

Outcome: partial