Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання з розрахункового рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури та суду, моральної шкоди в розмірі 1 200 000 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що в період проходження позивачем служби в органах міліції, а саме 29.05.2015, прокуратурою міста Києва, внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України (кримінальне провадження №42015100000000657) за фактом вимагання неправомірної вигоди співробітником одного з районних відділів міліції. 03.07.2015 старшим слідчим слідчого відділу прокуратури міста Києва позивача було затримано, проведені обшуки за місцем його проживання та місцем роботи, а також останнього було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Ухвалами Голосіївського районного суду м. Києва до позивача було застосовано цілодобовий домашній арешт строком на 2 місяці, в подальшому термін дії домашнього арешту було продовжено на 2 місяці в межах строку досудового розслідування, позивача відсторонено від посади строком на 2 накладено арешт на майно позивача. 25.11.2015 було затверджено обвинувальний акт, відповідно до якого позивач обвинувачувався в скоєні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України. Даний акт був направлений для розгляду до Деснянського районного суду м. Києва. В процесі судового розгляду справи було затверджено новий обвинувальний акт та дії позивача були кваліфіковані за ст. 368 ч. 1 КК України. Суд визнав недоведеним обвинувачення [PERSON] у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення та вироком Деснянського районного суду м Києва від 08.09.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.11.2017 та постановою Верховного Суду від 11.10.2018, позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.368 ч. 1 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався. Судами встановлено, що під час досудового розслідування були порушені права позивача при проведенні негласних слідчих (розшукових) дій. Посилається на те, що незаконними діями органу досудового розслідування були порушені його права й на подальше проходження служби в органах ОВС, а з 07.11.2015 в органах поліції. Так, на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився в ігноруванні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України. В подальшому позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України. Вважаючи звільнення порушенням своїх прав, позивач вимушений був звертатися за їх відновленням до судових органів. Так, протягом 2015-2018 років позивач відстоював свої права в судах, проте незважаючи на позитивні рішення судів, [PERSON] й надалі змушений звертатися до суду, оскільки МВС України не визнає його право на пенсійне забезпечення як особи, що має відповідну вислугу років та право на отримання пенсії згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб". Судова тяганина, що виникла в зв`язку з порушенням прав позивача, та з урахуванням норм чинного законодавства, зокрема, Закону України "Про Національну поліцію", призвела до того, що [PERSON] не зміг скористатися своїм правом на подальше проходження служби в поліції. З огляду на вказане, вважає, що діями органу досудового слідства йому завдано моральної шкоди, оскільки в період пред`явлення підозри, та до набрання вироком законної сили, він незаконно знаходився під слідством. Зазначене завдало йому моральних втрат, страждань, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, систематичного стресового стану, підірвало здоров`я, честь та гідність, ним було втрачено дохід. Вказує на те, що оскільки період перебування його під слідством складає 28 місяців, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 116 844 грн., проте позивач оцінює її в розмірі 1 200 000 грн. 14.06.2019 ухвалою судді відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 11.07.2019 до суду зі сторони Державної казначейської служби України надійшов відзив, згідно з яким вказують на те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідношення з ним, та жодної шкоди йому не завдавало, а отже не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Стягнення коштів з Казначейства не допускається, оскільки змінить встановлений законом порядок виплати відповідних коштів. Зазначають, що розмір моральної шкоди має відповідати вимогам розумності та справедливості, та має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи, та не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Окрім вказаного, посилались на те, що застосування до позивача відповідних процесуальних заходів під час здійснення розслідування кримінальної справи було цілком логічними діями з точки зору КПК України. На підставі вказаного, в задоволенні позову просять відмовити. 23.07.2019 до суду зі сторони Прокуратури м. Києва надійшов відзив, згідно з яким, зазначають, що винесення виправдувального вироку є реалізацією принципу змагальності, встановленого нормами КПК України, а не є наслідком незаконних дій під час досудового розслідування. Позивачем не доведено незаконність дій органу досудового слідства, а також факт завдання йому моральної шкоди. На підставі вказаного, в задоволенні позову просять відмовити. 05.09.2019 до суду зі сторони позивача надійшла заява про уточнення вимог позову, у відповідності до якої позивач уточнив позовні вимоги шляхом їх правильного формулювання та просив стягнути моральну шкоду в розмірі 1 200 000 грн. з Державного бюджету України. 23.09.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні уточнені вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Представник відповідача - Прокуратури м. Києва, в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на викладене в відзиві. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позову з наступних підстав. Встановлено, що позивач працював на посаді заступника начальника відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві. 29.05.2015 відносно [PERSON] органом досудового розслідування внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України (кримінальне провадження №42015100000000657). 03.07.2015 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. В рамках вказаного кримінального провадження, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2015 до позивача було застосовано до позивача цілодобовий домашній арешт строком на 2 місяці, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.09.2015 термін дії домашнього арешту було продовжено на 2 місяці в межах строку досудового розслідування, заборонивши позивачу залишати місце проживання з 22.00 год. до 06.00 год. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2015 позивача відсторонено від посади строком на 2 місяці. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.09.2015 накладено арешт на майно позивача. 25.11.2015 було затверджено обвинувальний акт, відповідно до якого позивач обвинувачувався в скоєні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України. Даний акт був направлений для розгляду до Деснянського районного суду м. Києва. В процесі судового розгляду справи, було затверджено новий обвинувальний акт та дії позивача були кваліфіковані заст. 368 ч. 1 КК України. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2016, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.11.2017 та постановою Верховного суду від 11.10.2018, позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 368 ч. 1 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався. Зазначеними судовими рішеннями докази надані стороною обвинувачення частково визнані неналежними та недопустимими. Встановлено, що [PERSON] не був письмово повідомлений прокурором або за його дорученням слідчим про тимчасове обмеження його конституційних прав під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій, про що свідчить відсутність в наданих суду прокурором матеріалах такого письмового повідомлення. Крім вказаного, встановлено, що прокурор, до виключної компетенції якого відповідно до ст.246 ч.4 КПК України віднесені повноваження щодо прийняття рішення про проведення негласної слідчої (розшукової) дії, своєю постановою від 15.06.2015 прийняв рішення про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, оперативні співробітники не створили з використанням імітаційних засобів у оточуючих уяву про вчинення реального злочину з метою його запобігання [PERSON] , а фактично провели іншу негласну слідчу (розшукову) дію - у формі спеціального слідчого експерименту, який згідно п.1.12 вказаної Інструкції полягає у створенні відповідних умов в обстановці, максимально наближеній до реальної, з метою перевірки дійсних намірів певної особи, у діях якого вбачаються ознаки тяжкого чи особливо тяжкого злочину, спостереження за її поведінкою та прийняттям нею рішень щодо вчинення злочину, що, в даному випадку, було зроблено оперативними співробітниками відносно [PERSON] . Оскільки форма контролю за вчиненням злочину вимагає отримання відповідного рішення уповноваженої особи, яка в даному випадку прийняла рішення про проведення негласної слідчої (розшукової) дії у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, а фактично відносно [PERSON] була проведена інша негласна слідча (розшукова) дія у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, вказана негласна слідча (розшукова) дія була проведена без відповідного рішення прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину саме у формі спеціального слідчого експерименту. Тому, оперативні працівники СБУ при проведенні контролю за вчиненням злочину діяли за межами наданих прокурором повноважень. Вироком Деснянського районного суду м. Києва встановлено, що працівники правоохоронних органів своєчасно не припинили кримінальне правопорушення, вчинення якого ставилось у вину [PERSON] , та не вжили заходів для його розкриття, а навпаки організували 03.07.2015 передачу грошових коштів, а дії свідка носили провокаційний характер. Зазначеним вироком встановлено, що протоколи про використання заздалегідь ідентифікованих засобів від 26.06.2015р. та від 03.07.2015р., протоколи про наслідки проведення негласних слідчих (розшукових) дій за кримінальним провадженням №42015100000000657 із застосуванням технічних засобів від 17.08.2015р. та від 21.08.2015р., а також долучені до них матеріальні носії інформації Місrо SD №3191, Місrо SD №3010, DVD-R №51/3650т, які постановою слідчого від 08.10.2015 визнані речовими доказами та оглянуті протоколом огляду від 08.10.2015р., отримані з порушенням порядку, встановленого КПК України, а також отримані внаслідок провокації, тому вказані докази не можуть бути використані при прийнятті процесуального рішення. Зазначені вище обставини підтверджуються вироком Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2016, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.11.2017 та постановою Верховного суду від 11.10.2018, ухвалами слідчих суддів Голосіївського районного суду м. Києва, копії яких долучені до матеріалів справи. Вбачається, що внаслідок вказаного кримінального провадження, позивача було звільнено з органів внутрішніх справ, що підтверджується постановами Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2015 р. та Київського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2018 р., якими скасовано наказ ГУ МВС України в м. Києві від 03.08.2015 р. в частині накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляд звільнення з органів внутрішніх справ за вчинення дисциплінарного проступку, скасовано наказ від 28.08.2015 р. про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України. [PERSON] поновлено на посаді. Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Ч. 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування такої шкоди визначається законом. Положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність» , «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону). Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відповідно до ст. 4 вищезазначеного Закону відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету. Відповідно до вимог ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до пункту 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові № 61-7489св18 від 14 листопада 2018 року, при визначені розміру морального відшкодування на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» необхідно виходити з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду № 14-298цс18 від 20 вересня 2018 року, відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі з 1 січня - 4 173 гр. Вбачається, що позивач перебував під слідством з 03.07.2015 р. по 01.11.2017, тобто 28 місяців. Факт перебування позивача під слідством та судом очевидно завдав позивачу моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, винесення вироку, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій правоохоронних органів та суду. З огляду на вказане розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 116 844 грн. (28*4173). При цьому, суд зазначає, що позивачем не обґрунтований розмір моральної шкоди саме в сумі 1 200 000 грн. Позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку з станом здоров`я позивача, який не підтверджений медичними довідками та спричиненою шкодою. Крім того, на думку суду, безпідставні є посилання позивача на те, що звільнення його з роботи та не поновлення до цього часу, не зважаючи на наявність судового рішення, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із здійснення досудового розслідування та судовим розглядом, адже вини правоохоронних органів та суду у таких подіях немає. Тому, дані обставини не можуть слугувати додатковим приводом для стягнення моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Зокрема, посилання позивача на втрату доходу внаслідок дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду суд оцінює критично в розумінні предмету даного позову, оскільки позивач не ставить його вимогою стягнення втраченого заробітку. При цьому, суд, враховуючи обставини справи, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди в даному випадку має бути визначений в розмірі більшому за мінімальний, враховуючи суть пред`явленого позивачу обвинувачення, що призвело до значного підриву авторитету останнього як працівника органів внутрішніх справ, приниження його честі, гідності та ділової репутації, обмеження його соціальної та професійної активності. Зокрема, виправдувальним вироком встановлено порушення органом досудового розслідування та прокуратури прав позивача при збиранні доказів, здійснення відносно нього провокацій. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову, та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 250 000 грн. В задоволенні інших вимог позову відмовити.

Outcome: partial