Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема встановлення факту належності її до польської національності по лінії батька. Вимоги заяви мотивує тим, що її батько [PERSON] народився 15.04.1955 року в с. Кононча Канівського району Черкаської області, був уродженим поляком і проживав на території України, дотримуючись традицій цієї національності. 01.04.2016 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області встановлено факт, що має юридичне значення, а саме встановлено, що батько заявниці [PERSON], [INFO] по лінії батька є «поляк». Факт того, що [PERSON] [INFO] дійсно є батьком [PERSON] підтверджується, свідоцтвом про народження, відповідно до актового запису № 2481 від 10.12.1985 року про народження [PERSON], [INFO], складеного Соснівським районним у м. Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, в якому він вказаний як батько дитини. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заявниця відносить себе до польської національності, в судовому порядку встановлено, що її батько за походженням «поляк» і на даний час вона бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність. Встановлення даного факту необхідно їй для реалізації особистих немайнових прав, а саме власної національної ідентифікації та можливості у зв'язку з цим реалізації особистих прав - підтвердження її польського походження На думку заявника, в позасудовому порядку вона не має можливості реалізувати своє право на вибір національності, передбачене Рамковою конвенцією Ради Європи про захист національних меншин та\~Законом України "Про національні меншини в Україні". Заявник в судове засідання не з'явилась, але надала уточнену заяву згідно якої заявлені вимоги підтримала повністю з підстав викладених в заяві, просила суд слухати справу без її участі. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував щодо задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процессуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 01.04.2016 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області частково задоволено заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлено, що заявник [PERSON], [INFO] по лінії батька є «поляк». Факт того, що [PERSON] [INFO] дійсно є батьком [PERSON] підтверджується, свідоцтвом про народження, відповідно до актового запису № 2481 від 10.12.1985 року про народження [PERSON], [INFO], складеного Соснівським районним у м. Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, в якому він вказаний як батько дитини. Відповідно до вимог процесуального законодавства ч. 3\~ст. 61 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Національність національна ідентичність, належність особи до певної нації (або іншої етнічної групи) визначається як відмінними особливостями етнічної групи (мова, звичаї, традиції, культура, фізіологічні риси), яких дотримується особа, так і особистим почуттям належності до етнічної спільності почуттям національної ідентичності. Згідно з приписами\~ст. 300 Цивільного Кодексу України\~фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пунктами 2.13.1, 2.16.7 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» від 12.01.2011 року № 96/5 передбачено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду, в якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. У відповідності з вимогами ст.ст.\~269,\~270,\~300 ЦК України\~право на національність є особистим немайновим правом. Згідно\~ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність; примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 року, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року\~встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована\~Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. В абз. 3 п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~зазначено, що суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Згідно п. 3\~ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Встановлення факту родинних відносин та національної ідентичності заявнику необхідне для впорядкування документів, для реалізації особистих прав - підтвердження польського походження його роду. В позасудовому порядку встановити факт родинних відносин та приналежності до певної національності є неможливим. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги заявника про встановлення факту належності до польської національності по лінії батька є законні, та тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved