Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, має двох дітей, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач проживає окремо, стосунків з ним не підтримуються, регуляторної та достатньої грошової допомоги він дітям не надає, з ними не спілкується, участі у вихованні та догляді не приймає. З меншою дитиною взагалі спілкувався декілька разів протягом двох років з моменту народження. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістив, правом на подачу відзиву на позов не скористався. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи- Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надавши клопотання про можливість розгляду справи за його відсутністю, а також висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи , оцінивши надані докази, приходить до наступного. [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.06.2008 р., мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01.10.2019 р. шлюб між сторонами розірвано. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, складеним 11.02.2020 р. державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м.Харкові Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Харків), з [PERSON] на підставі виконавчого листа № 635/3521/19, виданого Харківським районним судом Харківської області 02.12.2019 р. стягуються аліменти у розмірі 3000 грн., починаючи з травня 2019 р. Заборгованість складає 20516,02 грн. станом на 01.02.2020 р. За інформацією виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району від 01.02.2020 р. № 270, неповнолітній [PERSON] ,2008 р. народження зареєстрований разом з матір`ю в кв. [ADDRESS] . Як вбачається з характеристики [PERSON] , виданої депутатом Пісочинської селищної ради В.Л.Біцура 05.03.2020 р., відповідач протягом останніх двох з половиною років з сім`ю не проживає, догляд за дітьми, їх лікуванням і вихованням займається матір [PERSON] , яка на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Суду надано акт обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 08.11.2019 р., яким підтверджено, що родина проживає у трикімнатній квартирі з усіма зручностями, сучасним ремонтом, побутовою технікою і меблями.Хлопчик має окрему кімнату, дівчина проживає в одній кімнаті з матір`ю, для неї об лаштована відокремлена зона для сну та гри. Створені належні умови для розвитку і виховання дітей. [PERSON] спілкується по телефону періодично з сином, інколи забирає до себе. Питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] були розглянуті на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Пісочинської селищної ради. Батько дітей [PERSON] запрошувався до Служби у справах дітей для проведення бесіди, на засідання комісії, запрошення отримував, але не з`являвся, проігнорував можливість надати свої пояснення з цього питання. Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району № 5/3-20 від 12.03.2020 затверджено висновок органу опіки та піклування, яким встановлена доцільність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом ст. ст. 150, 155 Сімейного кодексу, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Згідно положень ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі N 402/428/16-ц відійшла від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме Сімейного кодексу України та принципу 6 Декларації прав дитини, з огляду на наступне. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (надалі СК України) мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За приписами частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, прихильність дітей до матері, відсутність достатнього контакту дітей з батьком, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача та про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2017 року народження, з матір`ю [PERSON] , оскільки судом встановлено, що позивач створила належні побутові умови, які забезпечують сталий та гармонійний фізичний, психічний та емоційний розвиток дитини, піклується про неї, виховує та утримує, проявляє турботу. Враховуючи відсутність заперечень відповідача проти проживання дітей з матір`ю, визначені ст. 141 ЦПК України підстави для стягнення з нього судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved