Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області 07 листопада 2016 року звернувся позивач фізична особа підприємець [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків. Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що між ним та [PERSON] 16 лютого 2006 року було укладено безстроковий трудовий договір, за який відповідача прийнято на посаду водія великовантажних автомобілів та як вбачається з «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» в його обовязки входить контроль за правильністю завантаження, розміщення та кріплення вантажу (у тому числі небезпечних, великовагових, негабаритних) у кузові. Водій [PERSON] здійснював перевезення вантажу сухе дитяче харчування за маршрутом Chorzow (PL) Київ (Україна) автомобілем [NUMBER]/АХ9502ХТ, згідно транспорної заявки №144-45 від 04.07.2016 року, яку було складено до договору між ФОП [PERSON] та ТОВ «Вєста Україна» про надання транспортно експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні №3718 від 4 липня 2016 року. Згідно міжнародної товарно - транспортної накладної CMR № 0845903 перевізник прийняв вантаж до перевезення без зауважень до кількості та стану вантажу,його завантаження. Під час передачі вантажу за СМR № 0845903 від перевізника до отримувача, було складено Акт розбіжностей № UA16/155 при прийомці продукції від 12.07.2016 року, про що зроблено відповідну відмітку в CMR. Актом розбіжностей № UA16/155 було зафіксовано пошкодження вантажу. Так, при здачі довезеного вантажу отримувачу було виявлено брак товару - пошкоджені ящики в кількості 57 коробів. На адресу позивача надійшла вимога від ТОВ «ВєстаУкраїна» № 2259 від 18.08.2016 р., в якій зазначено, що розмір фактичної шкоди, завданої перевізником експедитору під час перевезення складає 17 508,92 грн., так як ТОВ з Іноземними Інвестиціями «Нутриція Україна» предявлено претензію ТОВ «Вєста Україна». 12 жовтня 2016 р. позивачем згідно платіжного доручення № 388 було сплачено 17\~508,92 грн. вартості пошкодженого при перевезенні вантажу. Відповідач прийняв вантаж до перевезення без зауважень, а при здачі товару було виявлено пошкодження вантажу, це свідчить, що в діях відповідача присутнє неналежне виконання своїх обовязків, наявна вина працівника, оскільки останній не проконтролював стан та якість завантаження товару в транспортний засіб, яким здійснював перевезення вантажу, неналежно виконував свої посадові обов'язки, розуміючи, що невірне завантаження, транспортування може призвести до пошкодження вантажу, тим паче, що перевозиться дитяче харчування. 17 жовтня 2016 р. позивач направив поштою пропозицію та запропонував відповідачу, як працівнику, який заподіяв шкоду, добровільно покрити її у повному обсязі.Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується. В звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та прохає стягнути з відповідача матеріальну шкоду в повному обсязі в розмірі 17 508,92 грн. згідно п.2 ч.1 ст.134 КЗпП. В судову засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги ФОП [PERSON] та прохала їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечував проти задоволення всіх заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 2\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрований як фізична особа-підприємець та його вид діяльності вантажний автомобільний транспорт код КВЕД 49.41. 16 лютого 2006 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладений безстроковий трудовий договір, згідно якого [PERSON] прийнято на посаду водія великовантажних автомобілів. 4 липня 2016 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Вєста Україна» був укладений договір №3718 про надання транспортно експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні. Згідно п.п.3.4.6 п.3 договору Перевізник (ФОП [PERSON]М.) зобовязується забезпечити присутність водія або іншого представника Перевізника при завантаження/розвантаженні транспортного засобу для перевірки кількості, комплектності та стану вантажу, його упаковки відповідно до товарно транспортних документів (ТТН чи СМR), а також при пломбування та знятті пломб з вантажного відділення транспортного засобу та з одиниць завантаження. Водій [PERSON] здійснював перевезення вантажу сухе дитяче харчування за маршрутом Chorzow (PL) Київ (Україна) автомобілем [NUMBER]/АХ9502ХТ, згідно транспорної заявки №144-45 від 04.07.2016 року, яку було складено до договору між ФОП [PERSON] та ТОВ «Вєста Україна» про надання транспортно експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні №3718 від 4 липня 2016 року, що не заперечується відповідачем та ним зазначено в поясненні відповідача по справі від 30 січня 2017 року. Як вбачається з міжнародної товарно - транспортної накладної CMR № 0845903 одержувач вантажу є ТОВ з Іноземними Інвестиціями «Нутриція Україна», перевізник ФОП [PERSON] Згідно міжнародної товарно - транспортної накладної CMR № 0845903 перевізник прийняв вантаж до перевезення без зауважень до кількості та стану вантажу,його завантаження. Під час передачі вантажу за СМR № 0845903 від перевізника до отримувача, було складено Акт розбіжностей № UA16/155 при прийомці продукції від 12.07.2016 року, про що зроблено відповідну відмітку в CMR. Актом розбіжностей № UA16/155 було зафіксовано пошкодження вантажу. Так, при здачі довезеного вантажу отримувачу було виявлено брак товару - пошкоджені ящики в кількості 57 коробів. Як вбачається з даного акта водій [PERSON] в графі «Особлива думка особи, що бере участь у складанні акту» вказав, що «повністю перебрані всі палети, особих повреждений груза нет, а именно по моей вине повреждений нет. Нижні 5 упаковок були положені вдоль доски палета и под грузом верхніх були немного помяти.» Бракована продукція, що належить компанії ТОВ з ІІ «Нутриція Україна», а саме: сухі дитячі суміші, дитячі каші та печиво для дітей в загальній кількості 4082 штуки, повний перелік згідно Акту про списання товарів була утилізована, про що свідчить Акт утилізації (захоронення) відходів №05/08/16. 18.07.2016 року на адресу ТОВ «Вєста Україна» ТОВ з ІІ «Нутриція Україна» було направлено претензію №27 від 18.07.2016 року про компенсування збитків в сумі 17\~508,92 грн., в звязку з пошкодженням ящиків згідно Акту розбіжностей № UA16/155. ТОВ «Вєста Україна» 18.08.2016 року на адресу ФОП [PERSON] було направлено вимогу вих. №2259 про сплату вартості пошкодженого вантажу у розмірі 17\~508,92 грн., оскільки згідно п.6.15 Договору від 4 липня 2016 року перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в товарно транспортних документах. 12 жовтня 2016 року ФОП [PERSON] було відшкодовано ТОВ «Вєста Україна» вартість пошкодженого вантажу згідно вимоги вих. №2259 від 18.08.2016 року в розмірі 17\~508,92 грн., про що свідчить платіжне доручення №388 від 12 жовтня 2016 року. Як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.2015 року, відповідно до статті 1 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Законі № 1045-XIV). Працівник це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір. У статті 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Слова в частині першій статті 130 КЗпП «працівники несуть матеріальну відповідальність» означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією. У статті 130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації. У статтях 130, 131, 135-2, 136, 138 КЗпП для визначення субєкта таких правовідносин використовується термін «власник або уповноважений ним орган». Водночас відповідно до статті 21 КЗпП стороною трудового договору може бути не тільки власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а й фізична особа. У Законі № 1045-XIV для визначення особи, яка найняла працівника за трудовим договором, використовується термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа». Так, у статті 1 Закону № 1045-XIV зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю. Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обовязків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків; б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося; в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває повязана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки; г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних обєктів); д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей; е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею; є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною; ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена; з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообовязкову державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на пункт 1 частини другої статті 127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників; и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені; і) виплати на користь інших субєктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обовязків; ї) нестягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у звязку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у звязку з ліквідацією юридичної особи-боржника); й) нестягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту частини другої статті 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому суддям слід використовувати визначення вини викладене в статтях 2325 Кримінального кодексу України з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обовязків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий звязок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом частини другої статті 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це повязано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (стаття 30 КЗпП). Слова, що містяться в частині другій статті 130 КЗпП, «повний розмір заподіяної шкоди» означають можливість стягнення з працівника, у передбачених законом випадках, суми, що дорівнює прямій дійсній шкоді. Отже, повний розмір заподіяної шкоди в контексті статті 130 КЗпП є синонімом поняття прямої дійсної шкоди. Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених статтею 134 КЗпП. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Під іншими разовими документами слід розуміти накладні, відомості, рахунки-фактури тощо, передбачені відповідними правилами забезпечення первинного бухгалтерського обліку. Накладними або іншими документами оформляється видача матеріальних цінностей із складів, торгових залів для відправлення їх в інші організації, для торгівлі з лотків, у кіосках тощо. Отже, підставою повної матеріальної відповідальності в цьому випадку є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обовязку виконати окреме трудове завдання одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу. Працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, за їх недостачу, ушкодження або псування. Як вбачається з матеріалів справи, а саме трудового договору від 16 лютого 2006 року, міжнародної товаро транспортної накладної CMR №0845903, Акту розбіжностей №UA16/155 відповідач [PERSON] перебував на посаді водія великовантажних автомобілів у ФОП [PERSON] та відповідно до «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск N 69 "Автомобільний транспорт"», який затверджений наказом Міністерства транспорту та звязку від 14.02.2006 року №136, водій автотранспортних засобів категорії С (керування автомобілями, які призначені для перевезення вантажів і дозволена максимальна маса яких перевищує3500 кг (7700 фунтів) керує автомобільними транспортними засобами, які відносяться до категорії "C", за різних дорожніх умов. Виконує вимоги правил дорожнього руху, правил перевезень вантажів, пасажирів та багажу. Забезпечує належний технічний стан автотранспортного засобу. Керує спеціальним обладнанням, яке встановлене на цих автотранспортних засобах. Буксирує автопричіп дозволеною максимальною масою до 750 кг. Перевіряє технічний стан автотранспортного засобу перед виїздом на лінію та після повернення з рейсу. Забезпечує справність обладнання автотранспортного засобу відповідно до вимог стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху і охорони навколишнього середовища. Виконує роботи з щоденного технічного обслуговування автотранспортного засобу. Подає автотранспортний засіб для навантаження та розвантаження. Контролює правильність завантаження, розміщення та кріплення вантажів (у тому числі - небезпечних, великовагових, негабаритних) у кузові. Усуває технічні несправності, які виникають під час роботи на лінії і не потребують розбирання головних механізмів. Виконує регулювальні роботи. Заправляє автотранспортні засоби паливом та іншими експлуатаційними матеріалами. Оформлює дорожню документацію. Надає першу медичну допомогу потерпілим під час дорожньо-транспортної приг оди. Згідно міжнародної товарно - транспортної накладної CMR № 0845903 перевізник, тобто відповідач, прийняв вантаж до перевезення без зауважень до кількості та стану вантажу, його завантаження. Натомість, під час передачі вантажу за СМR № 0845903 від перевізника до отримувача, було складено Акт розбіжностей № UA16/155 при прийомці продукції від 12.07.2016 року, про що зроблено відповідну відмітку в CMR. Як вбачається з акта розбіжностей №UA16/155 відповідач в графі «Особлива думка особи, що бере участь у складанні акту» вказав, що «повністю перебрані всі палети, особих повреждений груза нет, а именно по моей вине повреждений нет. Нижні 5 упаковок були положені вдоль доски палета и под грузом верхніх були немного помяти», а тому суд вважає, що причиною пошкодження належного ТОВ з ІІ «Нутриція Україна» товару, є вина відповідача [PERSON], пов'язана з неналежним виконанням ним трудових обов'язків по контролю за правильністю завантаження, розміщення та кріплення вантажу, отриманого ним за міжнародною товарно транспортною накладною CMR № 0845903, яка є іншим разовим документом, зазначеним в п. 2 ч. 1 статті 134 КЗпП, що призвело до його пошкодження, а тому [PERSON] зобов'язаний відшкодувати шкоду завдану внаслідок пошкодження належного ТОВ з ІІ «Нутриція Україна» товару позивачу ФОП [PERSON] Окрім цього, як вбачається з пояснень представника позивача відповідач [PERSON] за період своєї роботи у ФОП [PERSON] неодноразово здійснював перевезення дитячого харчування та знав необхідні вимоги щодо його перевезення, натомість здійснюючи перевезення вантажу згідно СМR № 0845903, а саме дитячого харчування, відповідач не виявив належної турботи про збереження майна та передбачаючи можливість настання пошкодження майна, легковажно віднісся до своїх обовязків по контролю за правильністю завантаження, розміщення та кріплення вантажу. Як вбачається з вищевказаного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову. Судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що саме з вини відповідача [PERSON] відбулося пошкодження товару, згідно претензії № 27 від 18 липня 2016 року, заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 17 508,92 грн., яку позивач відшкодував в розмірі 17 508,92 грн., а тому позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення в порядку регресу з відповідача в користь позивача відшкодування у розмірі 17 508,92 грн., так як позов предявлено в межах річного строку, встановленого ст. 233 КЗпП. Відповідно до ч.1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, через що суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім за подачу позовної заяви судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved