Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про визнання права власності на грошові кошти в порядку спадкування за законом. В подальшому подала заяву, в якій зазначила про зміну назви відповідача і просила вважати вірною назву - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що її мати [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] , з 26.11.2014 перебувала на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та отримувала страхові виплати у зв`язку з втратою годувальника у відділі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування нещасних випадків України в м. Харкові з 01 жовтня 2014 року по 29 лютого 2016 року. Після тривалої хвороби, [INFO] , [PERSON] померла і позивачка, як донька померлої, прийняла спадщину після її смерті. При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, остання подала запит до Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області стосовно наявності грошових коштів, які не були виплачені її матері за життя. Аналогічний запит був зроблений адвокатом. З відповіді Фонду від 05.11.2018 року позивачка дізналася, що з 01 березня 2016 року страхові виплати [PERSON] були припинені. Позивачка зазначила, що відповідач не мав жодних правових підстав для зупинення з 01.03.2016 страхових виплат [PERSON] і такі дії відповідача суперечили чинному законодавству. Вважала, що загальна сума заборгованості по страховим виплатам, яка не була сплачена [PERSON] за провиною Фонду за період з 01.03.2016 по 25.08.2018, і на яку претендує позивачка в порядку спадкування за законом після її смерті, складає 82690 грн, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період. Вважала, що в діях відповідача вбачається дискримінація щодо [PERSON] за ознакою місця проживання. У зв`язку з чим просила суд визнати протиправними дії Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення з 01.03.2016 виплати страхових виплат [PERSON] у зв`язку з втратою годувальника тавизнати за нею, [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері, [PERSON] , яка померла [INFO] на заборгованість по страховим виплатам у зв`язку з втратою годувальника за період з 01.03.2016 по 25.08.2018 у розмірі 82690 грн та зобов`язати Харківське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області виплатити виниклу заборгованість [PERSON] . Відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З досліджених матеріалів справи, а саме: копії свідоцтва про народження позивача, Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб позивача, довідки про взяття на облік переміщеної особи [PERSON] , копії свідоцтва про смерть [PERSON] , відповіді Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 05.11.2018 на адвокатський запит, документів спадкової справи після померлої [PERSON] , які були надані приватним нотаріусом ХМНО Івакіною Т.В. на ухвалу суду, було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] , з 26.11.2014 перебувала на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та отримувала страхові виплати у зв`язку з втратою годувальника у відділі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування нещасних випадків України в м. Харкові з 01 жовтня 2014 року по 29 лютого 2016 року. З 01.03.2016 страхові виплати [PERSON] були припинені у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного перебування. Позивач [PERSON] є спадкоємицею першої черги права на спадкування за законом після своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також з адвокатським запитом до відповідача, позивач із відповіді Фонду від 05.11.2018 дізналася, що з 01 березня 2016 року страхові виплати її матері, [PERSON] , не призначалися і не перераховувалися. За статтею 8\~Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції країни і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Статтею 46\~Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.\~64\~Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. В період з 01.03.2016 по 25.08.2018 ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні не запроваджено. Основний Закон містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України). Відповідно до статті 92\~Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Ні Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Законом України від 02.09.2014 №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання страхових виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади. Згідно ст.4\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково. Згідно ст.2\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Згідно ст.7\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб», для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. З огляду на вищевказане, відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не мав жодних правових підстав для зупинення з 01 березня 2016 року виплат [PERSON] страхових виплат у зв`язку з втратою годувальника. При цьому зупинення виплат було здійснено Фондом без прийняття відповідного рішення. Судом встановлено, що порушення прав [PERSON] тривало з 01 березня 2016 року, а тому відповідач повинен був повідомити [PERSON] про підстави припинення страхових виплат, щоб вона мала змогу звернутись до суду за захистом своїх прав. Доказів наявності рішення про зупинення виплати страхових виплат та повідомлень на ім`я [PERSON] про це, а також доказів наявності судового рішення про зупинення виплати страхових виплат [PERSON] суду відповідачем не надано. Жодним Законом України не встановлено обмежень права на отримання страхових виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади. У пункті 54 Рішення ЄСПЛ у справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдовської Республіки Придністровця (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захист гарантованих Конвенцією прав заявників. Як зазначено в п. 333 цього рішення Європейського суду з прав людини, суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією. Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 24 квітня 2018 року по справі №646/6250/17 і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» (заява № 48787/99), в якій встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. Таким чином, право [PERSON] на отримання страхових виплат у зв`язку з втратою годувальника було безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права, зокрема шляхом визнання за нею права. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 1218\~ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами статті 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. У відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного Кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1269 Цивільного Кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.47\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» страхові виплати\~провадяться щомісячно (ч.1 Закону). Належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини (ч.10 Закону). Судом встановлено і не заперечувалося сторонами по справі, що з 01.10.2014 до 29.02.2016 [PERSON] було призначено і вона отримувала страхові виплати у зв`язку з втратою годувальника у розмірі мінімальної заробітної плати щомісяця. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» була встановлена у\~2016\~році мінімальна\~заробітна плата: з 1 січня - 1378 грн, з 1 травня - 1450 грн, з 1 грудня - 1600 грн. Виходячи з цього, за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2016 року відповідач повинен був нарахувати і виплатити [PERSON] страхові виплати у розмірі 14506 грн ( (2 місяця х 1378 грн = 2756 грн.) + (7 місяців х 1450 грн = 10150 грн) + (1 місяць х 1600 грн = 1600 грн) = 14506 грн). Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» була встановлена у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі 3200 грн. Виходячи з цього, за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року відповідач повинен був нарахувати і виплатити [PERSON] заборгованість по страховим виплатам у розмірі 38400 грн (12 місяців х 3200 грн= 38400 грн). Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» була встановлена у 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі 3723 грн. Виходячи з цього, за період з 01 січня 2018 року по 25 серпня 2018 року відповідач повинен був нарахувати і виплатити [PERSON] заборгованість по страховим виплатам у розмірі 29784 грн ( 8 місяців х 3723 грн = 29784 грн). Таким чином, загальна сума страхових виплат за період з 01.03.2016 по 25.08.2018, які не були нараховані і своєчасно виплачені [PERSON] з вини відповідача, і на які вона мала право за законом, складає 14506 грн + 38400 грн + 29784 грн = 82690 грн. Позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] . Тобто, страхові виплати у розмірі 82690 грн, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені [PERSON] , яка мала на них право, належать до виплати позивачу [PERSON] в порядку спадкування. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] , з відповідача належить стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 826,90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved