Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 04.09.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою у розмірі 100 000,00 доларів США та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначається, що 25.12.2018 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, останній в свою чергу зобов`язався повернути борг в строк не пізніше 01 вересня 2020 року. У встановлений сторонами строк [PERSON] не виконав своє зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики від 25.12.2018 року, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача заборгованості. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 09.09.2020 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2020 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 21.09.2020 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, у відповідності до уточненої позовної заяви [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики від 25 грудня 2018 року у сумі 123\~672,47 доларів США, з яких 100\~000 доларів США сума основного боргу, 23\~533,13. Доларів США проценти за користування позикою, 139,34 доларів США три відсотки річних, стягнути з [PERSON] моральну шкоду у сумі 100\~000 доларів США та витрати по сплаті судового збору. 07.12.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову. У підготовче судове засідання 09.12.2020 року з`явились представник позивача та представник відповідача, представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі просив залучити уточнену позовну заяву, представник відповідача позовну заяву визнав частково. Судом прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, нові докази повернуто позивачу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову відмовлено. 27.01.2021 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] до залучення до участі у справі правонаступника. У підготовче судове засідання 27.01.2021 року сторони не з`явились, від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.01.2021 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника після смерті позивача. 21.07.2021 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та залучення до участі у справі правонаступника позивача - [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.08.2021 року поновлено провадження у справі. У підготовче судове засідання 22.09.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У підготовче судове засідання 29.09.2021 року з`явився представник [PERSON] та представник відповідача. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2021 року залучено до участі у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою, у якості правонаступника позивача - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). У підготовче судове засідання 19.10.2021 року з`явився представник відповідача, представник позивача та позивач не з`явились, від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача. У підготовче судове засідання 09.11.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача, проти закриття підготовчого судового засідання сторони не заперечували. Ухвалою Приморського районного суду від 09.11.2021 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.11.2021 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. У судове засідання 23.11.2021 року з`явився представник відповідача, позовну заяву не визнав у повному обсязі. У судове засідання 09.12.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача, позивач просив позовну заяву задовольнити, відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти [PERSON] в строк до 01.09.2020 року, що підтверджується копією складеної розписки. Факт отримання коштів у позику відповідачем не спростовано. Під час підготовчого провадження представником відповідача визнано факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача. У встановлений в договорі позики строк відповідач не повернув грошові кошти, чим порушив свої договірні зобов`язання. Позивачем надано розрахунок заборгованості [PERSON] за Договором позики від 25.12.2018 року (станом на 18.09.2020 року) за яким в сума боргу становить 123672,70 дол. США, з яких 100 000 дол. США сума основного боргу, 23 533,13 дол. США проценти за користування позикою та 139,34 доларів США три відсотки річних. За відсутності доказів протилежного, судом встановлено невиконання відповідачем у повному обсязі обов`язку з повернення суми позики у встановлений сторонами строк. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Велика Палата ВС, розглянувши 16.01.2019 року справу № 373/2054/16, в постанові дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Велика Палата прийшла до висновку, що стягувачеві має бути перерахована сума коштів в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. Враховуючи відсутність доказів щодо належного виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання з повернення суми позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача позичених коштів за договором позики від 25.12.2018 року. Позивачем заявлена вимога щодо стягнення з відповідача процентів за користування позикою за період з 25 грудня 2018 року по 18 вересня 2020 року, що становить 23 533,13 доларів США. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договором позики від 25 грудня 2018 року не встановлений розмір процентів за користування позикою, в зв`язку з чим застосуванню підлягає ч.1 ст.1048 ЦК України. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком процентів за користування позикою та вважає таку вимогу обґрунтованою. Окрім цього, позивачем заявлена вимога щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних від суми боргу за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. У даному випадку, прострочене зобов`язання визначене у розмірі 100 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме зі 100 000,00 доларів США. Суд вбачає, що періодом нарахування 3% річних, які позивач просить стягнути з відповідача, є з 01.09.2020 року по 18.09.2020 року (розрахунковий період - 17 днів). 3% річних за період з 01.09.2020 року по 18.09.2020 року (розрахунковий період - 17 днів) складає 139,34 доларів США. Отже, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги щодо стягнення 3% від суми боргу за прострочення виконання відповідно до заявленої позивачем суми, а саме в розмірі 139,34 доларів США. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 5, 9 постанови від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі N 197/1330/14-ц (провадження N 61-21956 св 19): "Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості". Суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди, її розміру, зокрема, будь-яких доказів щодо характеру та обсягу страждань, тяжкості вимушених змін у житті позивача, тощо. Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази заподіяння моральної шкоди позивачу з вини відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України у справі №1-12/2003 від30.01.03 р.) На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовної заяви. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial