Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 01 травня 2017 року померла його мати - [PERSON], яка проживала в [INFO], після смерті якої залишилось спадкове майно, зокрема земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,172 га, яка розташована на території Удріївецької сільської ради, право власності на яку посвідчене державними актом на право приватної власності на землю серії Р1 №820273 від 04 квітня 2002 року, яку померла успадкувала, як спадкоємець за заповітом, після смерті своєї матері [PERSON], померлої 11 січня 2001 року, однак своїх спадкових прав не оформила. Позивачі є спадкоємцем за заповітом на вказане майно, спадщину прийняв належним чином, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину або претендують на неї, немає, з заявами про прийняття спадщини більше ніхто не звертався, однак нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки державний акт на право приватної власності на землю виданий 04 квітня 2002 року, тобто після смерті власниці- Остапчук Цецелії Лук'янівни, яка померла 11 січня 2001 року. А тому звертається до суду. До судового засідання позивач [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити. Представник відповідача - Дунаєвецької селищної ради Дунаєвецького району Хмельницької області в судове засідання не з'явився, однак направив до суду повідомлення про розгляд справи у його відсутності та визнання позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, а розгляд справи слід провести в порядку ст.247 ЦПК України. Судом встановлено, що 01 травня 2017 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-БВ №304738. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,172 га, яка розташована на території Удріївецької сільської ради, право власності на яку посвідчене державними актом на право приватної власності на землю серії Р1 №820273, виданим 04 квітня 2002 року на підставі рішення Удріївецької сільської ради №9 від 14 березня 2001 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №43, яку померла успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], померлої відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БВ №145009 11 січня 2001 року, як спадкоємець за заповітом від 13 лютого 1998 року, посвідченим секретарем Удріївецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області, зареєстрованим в реєстрі за №5, однак своїх спадкових прав не оформила. [PERSON] є спадкоємцями на вказане майно, яке залишилось після смерті матері [PERSON], за заповітом від 05 лютого 2015 року, посвідченим секретарем Удріївецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області, зареєстрованим в реєстрі за №2. Позивач спадщину прийняв належним чином, подавши заяву нотаріусу, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину або претендують на неї, немає, з заявами про прийняття спадщини більше ніхто не звертався, що видно із матеріалів спадкової справи №103-2017, яка була заведена до майна померлої [PERSON], яка померла 01 травня 2017 року. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 січня 2018 року приватний нотаріус Дунаєвецького районного нотаріального округу [PERSON] не може видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка залишилась після померлої 11 січня 2001 року [PERSON], оскільки державний акт на право приватної власності на землю виданий 04 квітня 2002 року, тобто після смерті власниці. Згідно із ст. 16 ЦК України способом захисту свого права є визнання права. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. На підставі абз. 2 п.1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-У) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (п.1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року №509-УІ). Відповідно до ч.4 ст. 25, ст. 331, 346 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті; право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації і виникає з моменту такої; право власності припиняється у разі смерті власника, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості іншим чином, ніж у судовому порядку визнати за собою право власності на спадкове майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87; 90, 97, 100, 102, 108, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161. 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЩІК України,статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що рішення Удріївецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області №9 від 14 березня 2001 року "Про надання земельної ділянки в приватну власність [PERSON] на території Удріївецької сільської ради", а також державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №820273 від 04 квітня 2002 року, виданий [PERSON] на підставі вказаного рішення, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №43, порушують права позивача, оскільки не відповідають вимогам закону і видані з порушенням вимог ст.ст. 25, 331, 346 ЦК України, а тому їх слід визнати недійсним та скасувати реєстрацію державного акту. Позивач [PERSON] позбавлений можливості іншим чином, ніж у судовому порядку визнати за собою право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п. 3 Указу Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Суд вважає, що вимоги позову обґрунтовані і задовольняє їх.

Outcome: approved