Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] із позовом до державного реєстратора Євко В.В., АТ «Укрсоцбанк» (яке судом замінено на правонаступника АТ «Альфа-банк»), у якому просила визнати дії державного реєстратора Євко Володимира Володимировича Комунальне підприємство «Агенція адміністративних послуг» щодо проведення 12.02.2019 державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» незаконним; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Євко Володимира Володимировича Комунальне підприємство «Агенція адміністративних послуг», індексний номер: 45545950 від 15.02.2019 12:13:32, згідно з яким 12.02.2019 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 30311003 про державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на підставі договору іпотеки від 18.03.2008. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 18.03.2008 між ТзОВ Унікредит Банк, правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-000000012061. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня між банком та позивачем було укладено іпотечний договір № MRTG-000000012061/S. 18.04.2019 позивач отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 164026936, згідно з якою власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є не позивач, а АТ «Укрсоцбанк». Підставою внесення запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є рішення державного реєстратора Євко Володимира Володимировича Комунальне підприємство «Агенція адміністративних послуг» від 15.02.2019. Підставою виникнення права власності зазначено Іпотечний договір від 18.03.2008. Позивач вважає, що перехід права власності на належну їй квартиру відбувся без правових підстав, оскільки реєстрація права власності на предмет іпотеки була здійснена з порушенням Закону України «Про іпотеку». Вказує, що законодавство, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало передачу права власності на підставі застереження в іпотечному договорі. У позивача відсутній договір про задоволення вимог іпотеко держателя, який відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Окрім цього, право власності на квартиру було набуто АТ «Укрсоцбанк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла. Зазначила, що позивач не надавала згоди на відчуження спірної квартири. Також в обґрунтуванні позову вказано, що внесення запису про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» до Державного реєстру було вчинено за відсутності рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки запис датований 12.02.2019, а саме рішення 15.02.2019. В обґрунтуванні позову також вказано, що дії відповідача грубо порушують законні права та інтереси неповнолітніх дітей, які проживають та зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Представник АТ «Альфа-Банк» позов не визнав та заперечував у повному обсязі. Подав до суду письмові пояснення, в яких вказував, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки після вчинення запису про державну реєстрацію рішення державного реєстратора вичерпало свою дію, а тому належним способом захисту порушеного права є скасування запису про державну реєстрацію відповідного права. Окрім цього, ст. 36 Закону України «Про іпотеку» прирівнює договір про задоволення вимог іпотекодержателя до відповідного іпотечного застереження, яке міститься в іпотечному договорі. Також зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надала згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Отже, порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не відбулося. Вказав, що іпотекодержатель згоди на реєстрацію третіх осіб за адресою предмета іпотеки не надавав, а тому права неповнолітніх дітей порушені не були. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 18.03.2008 між Унікредит Банк ТзОВ та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-000000012061, за умовами якого позичальнику надано кошти в сумі 73000 доларів США 00 центів. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18.03.2008 між Унікредит Банк ТОВ та [PERSON] було укладено іпотечний договір № MRTG-000000012061/S. За умовами вказаного договору, а саме з п.9.1. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку встановленому законодавством України в т.ч. статтею 37 Закону України «Про іпотеку» за умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. За п.9.2. вказаного договору іпотеко держатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених цим договором. Згідно з пунктом 9.3. за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку: шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець цим договором підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. При цьому різниця між вартістю предмета іпотеки (визначеною на підставі експертної оцінки предмета іпотеки та/або на підставі зафіксованої в цьому договорі оцінки предмета іпотеки сторонами) та фактичною сумою заборгованості іпотекодавця перед іпотекодержателем на дату прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про придбання предмета іпотеки у власність підлягає відшкодування іпотекодавцю. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмету іпотеки у власність) у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 164026936, власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є не позивач, а АТ «Укрсоцбанк». Підставою внесення запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є рішення державного реєстратора Євко Володимира Володимировича Комунальне підприємство «Агенція адміністративних послуг» від 15.02.2019. Підставою виникнення права власності зазначено Іпотечний договір від 18.03.2008. Згідно з інформацією Міністерства юстиції України АТ «Укрсоцбанк» реорганізовано, правонаступником товариства є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). За положеннями статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Стаття 37 цього ж Закону в цій же редакції встановлює, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність. За правилами підпункту 1 частини першої статті 19 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18, в постанові Верховного Суду у складі палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі № 201/3581/17, провадження № 61-885св18, від 27 березня 2019 року у справі № 522/24450/14, провадження № 61-38762св18 та ін. Аналізуючи наведені норми Закону, діючі на час укладення договору іпотеки, суд доходить висновків, що правовою підставою передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання являється обов`язкове застереження в договорі іпотеки щодо задоволення вимог іпотекодержателя вказаним способом. Вказаний спосіб передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання прямо передбачений у договорі іпотеки від 18.03.2008, а саме, в іпотечному договорі має місце посилання на статтю 37 Закону України "Про іпотеку", що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Отже, виходячи з умов договору іпотеки, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання виключно на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Дотримання порядку, передбаченого статтею 35 Закону України «Про іпотеку» судом не досліджується, оскільки зазначений порядок позивачем не оспорюється. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. У пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Втім, позивачем не надано доказів суду, що [PERSON] не має у власності іншого нерухомого житлового майна. Більше того, згідно копії паспорту позивача, остання зареєструвала свої місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 06.04.1998. Отже, в даному випадку відсутні докази дотримання першої умови наведеної вище статті. За таких підстав посилання позивача на те, що право власності на квартиру було набуто АТ «Укрсоцбанк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, не підтверджено належними та допустимими доказами. Окрім цього, у своїй Постанові від 10.04.2019 у справі №726/1538/16?ц Верховний Суд зазначив, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Отже, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає можливості органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Згідно з п. 5.1. іпотекодавець погоджується з тим, що протягом дії цього договору він не має права без письмової згоди іпотекодержателя вчиняти чи опосередковано сприяти вчиненню нижчезазначених дій ( в тому числі укладати відповідні правочини): не прописувати ( не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки, без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя. Таким чином, при укладенні договору іпотеки, сторони погодили умови щодо заборони реєстрації інших осіб ( в тому числі дітей) в предметі іпотеки. Враховуючи, що в межах розгляду даної справи питання виселення дітей не розглядається, судом доводи позивача щодо порушення прав неповнолітніх є передчасними. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи ("Проніна проти України", заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року). У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Отже, проаналізувавши аргументи та доводи сторін, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з викладених вище підстав. Відповідно до ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову, підстави для його забезпечення відпали, а тому, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2019 у справі № 369/5589/19, а саме зняти арешт та заборону вчиняти дії по передачі права користування квартирою загальною площею 38,1 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: dismissed