Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки в сумі 12949, 27 грн., а також судові витрати в розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 18.04.2019 року орієнтовно о 17 год. 45 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «Renault Magnum», державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом «Шмітц», державний номерний знак [NUMBER] , здійснював рух в Лівобережному районі м. Маріуполя Донецької області без дотримання спеціальних правил перевезення вантажу, а саме - один з габаритів вантажу перевищував висоту 4 м. від поверхні дороги. Внаслідок допущення відповідачем вказаного порушення, на перехресті вул. Голубенка та проспекту Єдності в Лівобережному районі м. Маріуполя Донецької області сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме: обрив контактної мережі трамвая, яка знаходиться на балансі комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління», що призвело до простою рухомого складу трамваю та викликало необхідність виконання робіт з відновлення контактної мережі. Таким чином, КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» в результаті порушення відповідачем Правил дорожнього руху України завдано матеріальних збитків на загальну суму 12949, 27 грн. Постановою Оболонського районного суду м. Києва [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 КУпАП, отже, саме він є особою відповідальною за спричинення КП «МТТУ» матеріальної шкоди. Спроби вирішення даного спору в позасудовому порядку виявилися безрезультатними, а тому позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 26 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Не погодившись із позовними вимогами 31.07.2020 року відповідач, [PERSON] , надіслав до суду відзив на позовну заяву. Відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до пункту 8.1.10 Державних будівельних норм В.2.3-18:2007 «Трамвайні та тролейбусні лінії загальні вимоги до проектування», висота розташування контактних проводів трамвая чи тролейбуса над рівнем головок рейок чи дорожнього покриття в будь-якому місці прольоту в найгіршому розрахунковому режимі не повинна бути менше ніж 5,2 м., а в місцях перехрещення трамвайний і тролейбусних ліній з не електрифікованими залізничними коліями - не менше ніж 5,8 м. над рівнем головок залізничних рейок, проте контактна мережа, яка знаходилася на перехресті вул. Голубенка та пр. Єдності в Лівобережному районі міста Маріуполя була на значно меншій висоті, ніж того вимагають будівельні норми, а тому, на його думку, обрив зазначеної мережі стався внаслідок недбалості під час її будівництва. Крім того, на маршруті, за яким рухався позивач були відсутні будь-які попереджувальні знаки. Відповідач вважає, що вимога позивача про відшкодування втраченої виручки у сумі 7651, 15 грн. є необґрунтованою, так як позивач міг і не отримати такі доходи, в розрахунку зазначена планова виручка за годину, на основі якої позивач розрахував суму втраченої виручки але невідомо чи позивач отримав би її. Стосовно вимоги позивача про відшкодування витрат по заробітній платі водіям, кондукторам та робітникам, вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з огляду на те, що позивачем не доведено, що дані витрати по сплаті заробітної плати виникли внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху, це все штатні працівники, які б у будь-якому разі отримали б заробітну плату, а водії та кондуктори не можуть бути задіяні у виконанні робіт по відновленню контактної мережі. Також, зазначає, що розрахунок завданих матеріальних збитків є необґрунтованим та незрозумілим. Зокрема, у розрахунку зазначені «Інші витрати» у сумі 107, 31 грн., проте що саме входить до цих витрат не зазначено та не надано жодних доказів, що ці витрати позивач поніс з вини відповідача. Те саме можна сказати і про «Рентабельність» у сумі 1018, 87 грн., що саме значить рентабельність позивачем не роз`яснено, як і необґрунтована сума цієї рентабельності. Позивач заявляє про «Загально експлуатаційні витрати» у сумі 496, 11 грн. та «Загальновиробничі витрати» у сумі 646,52 грн., але не зазначає, що саме входить до цих витрат. Крім того, до розрахунку позивач включив «Резерв відпусток», «Відрахування на соціальні заходи», «ПДВ», а тому зазначені витрати не підлягають відшкодуванню, так як не були спричинені з вини відповідача. 18.08.2020 року на адресу суду від представника позивача - Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» надійшла відповідь на відзив. Представник позивача зазначає, що контактну мережу трамваю введено в експлуатацію та поставлено на облік позивачем у 1952 році, а вимоги ДБН В.2.3-18:2007 затверджені та введенні в дію наказом Мінрегіонбуду України від 28.12.2007 року № 401, отже, відповідати вимогам ДБН В.2.3-18:2007 контактна мережа трамваю не повинна, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Встановлення дорожніх, передбачених Правилами дорожнього руху України не відноситься до компетенції позивача, оскільки відповідно до вимог закону України «Про дорожній рух» забезпечення безпеки дорожнього руху покладено на органи державної влади, місцевого самоврядування та Національної поліції України. Наявність чи відсутність попереджувальних знаків, а також розташування контактної мережі на висоті, що не відповідає ДБН (ці факти відповідачем не підтверджені) не спростовують факту порушення відповідачем вимог п 22.5 Правил дорожнього руху України, а саме - недотримання спеціальних правил перевезення вантажу, один із габаритів якого перевищував висоту 4 м. від поверхні дороги, за яке його і притягнуто до адміністративної відповідальності. Постанова Оболонського районного суду м. Києва, винесена відносно відповідача, останнім не оскаржувалася та набрала законної сили. Стосовно розрахунку представник позивача зазначив, що такий зроблено на підставі Методичних рекомендацій щодо визначення втрат підприємств міського електричного транспорту у випадках тимчасового закриття або перешкоджання рухові трамваїв чи тролейбусів, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 490 від 31.12.2010 року, відповідно до яких у калькуляцію збитків включаються витрати на оплату праці, матеріальні витрати, втрати доходів від простою транспорту при проведенні ремонту, інші нарахування, передбачені чинним законодавством, у тому числі планова рентабельність підприємства та ПДВ. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 20.06.2018 року № 146 вказаний наказ визнано таким, що втратив чинність, проте нових нормативно-правових актів, які б регулювали це питання прийнято не було. Отже, підприємства електротранспорту України змушені керуватися методичними рекомендаціями, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 490 від 31.12.2010 року. У судове засідання, представник позивача КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління», представник позивача позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву з проханням перенести розгляд справи у зв`язку з сімейними обставинами, проте належних та допустимих доказів про те, що [PERSON] не може брати участі у судовому засіданні при розгляді справи до заяви не додано. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч.6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до листа начальника управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13.06.2019 року № 5252/41/37/012019 адресованого начальнику КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» Віталію Донєву, проведеними розшуковими заходами за фактом дорожньо-транспортної пригоди , яка мала місце 18.04.2019 року в Лівобережному районі м. Маріуполя було встановлено особу водія - [PERSON] , який керував транспортним засобом «Renault Magnum», державний номерний знак [NUMBER] , скоїв зазначену ДТП, місце якої залишив. За фактом вказаної події у відношенні водія транспортного засобу [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 344698, за порушення вимог п.22.5 ПДР України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП та за порушення вимог п.2.10А ПДР України складено протокол серії ДПР18 № 344697 відповідальність за що передбачена ст.122-4. Вказані матеріали спрямовані за належністю для прийняття рішення до Оболонського районного суду м. Києва. (а.с. 12) Зі змісту копії постанови Оболонського районного суду м. Києва від 19.06.2019 року по справі № 756/7656/19 вбачається, що 18.04.2019 року о 17 год. 33 хв. гр. [PERSON] , в м. Маріуполь, на перехресті вул. Голубенка та проспекту Єдності, керуючи автомобілем «Рено», державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом «Шмітц», державний номерний знак [NUMBER] , не дотримався спеціальних правил перевезення вантажу, в той час коли один з габаритів вантажу перевищував висоту 4 м. від поверхні дороги, здійснив обрив контактної мережі, що розташована на даному перехресті, чим створив небезпеку та перешкоду для учасників дорожнього руху та завдав матеріальних збитків. Вищевказаною постановою Оболонського районного суду м. Києва від 19.06.2019 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП, обрано йому адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. в дохід держави (а.с.13). Зі змісту постанови вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Дана постанова набрала законної сили 30.06.2019 року та [PERSON] в апеляційному порядку не оскаржувалася. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Отже, вина [PERSON] в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 18.04.2019 року о 17 год. 33 хв. в м. Маріуполь, на перехресті вул. Голубенка та проспекту Єдності, є доведеною і доказуванню не підлягає, а тому суд не бере уваги доводи [PERSON] , наведені у відзиві на позовну заяву, що обрив зазначеної мережі стався внаслідок недбалості під час її будівництва. Із довідки, виданої головним бухгалтером КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» Харченко С.С. від 19.06.2020 року № 68.2/23392 вбачається, що контактна мережа трамваю Лівий берег з інв. № 300031, яка включає в себе перехрестя пр. Єдності та вул. Голубенка рахується на балансі КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (а.с. 20). У зв`язку з вчиненим КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 12949,27 грн., що підтверджується розрахунком витрат по відновленню пошкодження контактної мережі трамвая (маршрутів № 3, 4, 5, 6, 9, 11) (а.с.14-15). 23.10.2019 року позивачем направлено відповідачу претензію №68-64412-68.1 з проханням в добровільному порядку відшкодувати шкоду завдану пошкодженням майна балансоутримувачем якого є КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» та попереджено відповідача, що у разі несплати ним коштів у добровільному порядку КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» буде звертатися про стягнення вищевказаних коштів у судовому порядку (а.с. 16). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Згідно вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст. 1166 ЦК України). Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВС України від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній, зокрема, у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №922/2026/17. Проте, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідач зазначених доказів суду не надав. Згідно п.4 Постанови Пленуму ВС України від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. На підставі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, у п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про міський електричний транспорт» надано визначення міському електричному транспорту, а саме зазначено, що це складова частина єдиної транспортної системи, призначена для перевезення громадян трамваями, тролейбусами, поїздами метрополітену на маршрутах (лініях) відповідно до вимог життєзабезпечення населених пунктів. Відповідно до статті 13 Закону України «Про міський електричний транспорт» перевізник має право вимагати відшкодування втрат за тимчасове закриття або перешкоджання рухові, крім випадків, передбачених статтею 19 цього Закону. Відповідачем не сплачено завдану шкоду в добровільному порядку. В обґрунтування розміру збитків (матеріальної шкоди) під час затримки руху трамваїв позивачем КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» суду наданий розрахунок витрат по відновленню пошкодження контактної мережі трамвая (маршрутів № 3, 4, 5, 6, 9, 11) (перехрестя вул. Голубенко - вул. Єдності) внаслідок ДТП з автомобілем «Рено» з негабаритом напівпричепом «Шмітц» 18.04.2019 року о 17 год. 45 хв. Проте, відповідачем під час розгляду справи жодними доказами не спростовано правильність такого розрахунку, клопотання про призначення відповідної бухгалтерської або економічної експертизи ним не заявлялось, самостійний контррозрахунок не складався, клопотання про витребування доказів на підтвердження неправильності використаних складових величин розрахунку до суду не заявлялось. Отже у суду відсутні передбачені законом підстави для визнання наданого позивачем розрахунку недостовірним, неналежним або недостатнім для підтвердження позовних вимог і розміру спричинених збитків (матеріальної шкоди). Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Доказів протилежного чи підстав для звільнення від відповідальності, які передбачені ч.2 ст.1166 ЦК України матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Враховуючи наведене, на думку суду, є доведеним факт заподіяння шкоди КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління», внаслідок чого, позивачу спричинена матеріальна шкода з вини відповідача [PERSON] . Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди підставні та обґрунтовані, підтверджується належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Outcome: approved