Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: П’ята Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування свого позову позивачка посилається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON], якому на підставі рішення Виконкому Краснобаварської райРади депутатів від 04.09.1956 року, договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 06.10.1956 року, акту встановлення меж земельної ділянки від 01.10.1956 року та акту прийомки індивідуального домоволодіння від 22.03.1962 року належав житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Згідно листа КП ХМБТІ зазначене домоволодіння у бюро не зареєстровано. Спадкоємцями за законом першої черги спадкоємців після смерті [PERSON] є його доньки вона, позивач у справі та відповідач, які відповідно о ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину в тому числі 12.09.2013 року звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У зв'язку з тим, що відповідач не бажає прийняти спадщину і не має юридичної змоги здійснити відмову у цьому та з підстав відмови державного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину позивач змушена звернутися до суду. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надала через заяву про розгляд справи за його відсутності та повідомив що позов [PERSON] підтримує і просив його задовольнити. Відповідач у судове засідання не заявилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Надала заяву про визнання обставин по справі та позовних вимог, згідно якої позов [PERSON] вона визнає повністю, на спадщину не претендує однак відмовитись від неї у передбачений законом спосіб не має змоги, у зв'язку зі зверненням до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини поза межами шестимісячного строку , та просить справу розглядати за її відсутності. Представник третьої особи П’ятої ХДНК у судове засідання не з'явився , надав заяву про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори та при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає , що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.11.2008 року , [PERSON] помер [INFO], актовий запис №16853. Згідно ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Вирішуючи питання щодо порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO] та кола його спадкоємців суд виходить з наступного. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.09.1969 року вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] та її батьками значаться: батько - [PERSON]; мати - [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.08.2010 року вбачається, що [PERSON] 28.09.1986 року уклала шлюб з [PERSON], актовий запис №1476 та після реєстрації шлюбу отримала прізвище чоловіка [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.11.1966 року вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] та її батьками значаться: батько - [PERSON]; мати - [PERSON]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.06.1987 року вбачається, що 06.08.1965 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], актовий запис №484 та після реєстрації шлюбу отримала прізвище чоловіка [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] вбачається, що [PERSON] померла [INFO], актовий запис №2001. З листа П’ятої ХДНК вбачається, що від імені [PERSON], померлого [INFO], заповітів не посвідчувалося. Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO] має здійснюватися за законом та до кола спадкоємців першої черги спадкоємців за законом відносяться позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Надаючи оцінку відносинам сторін щодо прийняття спадщини та можливості задоволення позову в цілому, суд вважає за необхідне наголосити на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Матеріалами справи, зокрема листом П’ятої ХДНК №4999/01-16 від 16.12.2013 року, отриманого за запитом суду, підтверджується, що після смерті [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори 12.09.2013 року із заявою про фактичне прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON]. Згідно відмітки про реєстрацію місця проживання, що міститься в паспорті громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] має постійну реєстрацію за адресою: [ADDRESS] з 01.08.1986 року. Згідно відмітки про реєстрацію місця проживання, що міститься в паспорті громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] має постійну реєстрацію за адресою: [ADDRESS] з 25.01.1984 року. Зазначене підтверджується також відомостями, які містяться в будинковій книзі житлового будинку [ADDRESS]. З неї також вбачається, що на час смерті [PERSON], померлий [INFO], постійно проживав та був зареєстрований разом з доньками. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] на час відкриття спадщини була постійно зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем [PERSON], померлим [INFO] та лише 12.09.2013 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про фактичне прийняття спадщини, вона автоматично, згідно положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину від якої не має юридичної можливості відмовитися, інакше ніж у судовому порядку, оскільки вирішення питання щодо відмови від спадщини закон допускає лише у межах шестимісячного строку для прийняття спадщини. У зв'язку з чим її права щодо відмови від спадщини можливо реалізувати лише у судовому порядку. Надаючи правову оцінку доводам нотаріальної контори щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та належності померлому [PERSON] нерухомого майна, право на яке мають визначені законом спадкоємці, суд приходить до наступних висновків. На підставі рішення Виконкому Краснобаварської районної ради депутатів трудящих від 04.09.1956 року за №325, [PERSON] було виділено у безстрокове користування земельну ділянку в розмірі 600 кв.м. по [ADDRESS]. На підставі зазначеного рішення №325 від 04.09.1956 року між [PERSON] та Виконкомом Краснобаварської районної Ради депутатів трудящих 06.10.1956 року було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно. Зазначений договір 28.11.1956 року було нотаріально посвідчено нотаріусом П’ятої Харківської державної нотаріальної контори. Відповідно до п. 9 договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 06.10.1956 року, по завершенню будівництва, збудовані на земельній ділянці будівлі приймаються в експлуатацію і стають особистою власністю Забудовника після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів трудящих повної готовності зведених будівель, оформлених актом комісії. 01 жовтня 1956 року межі земельної ділянки, що була надана у користування [PERSON] було встановлено на місцевості, що підтверджується Актом визначення меж. Відповідно до акту прийомки індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Харкова від 22.03.1962 року №16-50, вбачається, що комісією було прийнято до експлуатації домоволодіння забудовника [PERSON], яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки від 25.11.2013 року за №502/6, виданої міською комісією з питань топоніміки та охорони історико-культурного середовища Харківської міської ради, перейменування Львівського проспекту у проспект Дзюби відбулося на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради трудящих від 26.04.1965 року за №209. Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що на території зазначеного домоволодіння відсутні самовільні будівлі, будівництво всіх будівель є завершеним, власник майна у технічному паспорті не значиться. Зазначене підтверджується також листом КП ХМБТІ від 14.10.2013 року за №1603767, згідно якого бюро повідомляє, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року не зареєстровано, самочинного переобладнання та реконструкції не виявлено, обтяження майна відсутні. Листом П’ятої ХДНК від 21.01.2014 року за №147/01-16 нотаріальна контора повідомила позивача та відповідача про відмову у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом з тих підстав, що житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] не зареєстрований в органах технічної інвентаризації. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, суд вважає, що незважаючи на відсутність державної реєстрації права власності на спадкове майно, померлий [PERSON] набув право власності на нього і воно відноситься законом до спадкової маси. Аналогічних висновків щодо набуття права власності на житловий будинок в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва дійшов Верховний суд України у своїй постанові від 18.12.2013 року у справі №6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування. Так, Верховний суд зазначив, що у 1957 р. питання набуття права власності регулювались указом президії Верховної ради СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26.08.1948 і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради міністрів СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26.08.1948, які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. А тому за цими Указом та постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок, був сам факт спорудження ним цього будинку з додержанням вимог указаних актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. З огляду на положення про змагальність цивільного судочинства, закріплених в ст.ст. 10, 60 ЦПК України, враховуючи визнання позову відповідачем, зважаючи на відсутність належних доказів, які б спростовували доводи позивача, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved