Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

В провадженні Генічеського районного суду Херсонської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ спільного майна подружжя. Свою заяву позивач мотивує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем. Вказує, що фактично проживали разом з [PERSON] з 2009 року, а саме в цивільному шлюбі. 04.08.2014 року шлюб між ними розірвано за рішенням суду. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні позивача. В період любу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти позивачем та відповідачем було набуте спірне майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] Херсонської області, вартістю 40000,00 грн. Позивач вважає, що вказаний житловий будинок являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача. Враховуючи те, що між сторонами не виникло домовленості про порядок поділу вказаного майна, позивач змушена звернутися до суду для вирішення цього питання у судовому порядку. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить: 1.Здійснити поділ спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON]; 2.Виділити у власність [PERSON] ? частини житлового будинку [ADDRESS] - вартістю 20000,00 грн., або більшу частку на розсуд суду; 3.Виділити у власність відповідачу, [PERSON] ? частини житлового будинку [ADDRESS] - вартістю 20000,00 грн., або меншу частку на розсуд суду; 4.Стягнути з відповідача судовий збір в частині вартості його частки, а також половину вартості всіх необхідних витрат понесених позивачем на проведення експертиз та зібрання доказів, під час провадження зазначеної справи. 19 серпня 2015 року позивачем була надана заява про збільшення позовних вимог. Просить суд: 1. Прийняти до розгляду заяву про збільшення позовних вимог; 2. Встановити юридичний факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації [PERSON] та [PERSON]; 3. Визнати об'єктом спільної сімейної власності подружжя домобудівлю [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на ? частини житлового будинку [ADDRESS] - вартістю 20000,00 грн., або більшу частку на розсуд суду; 4. Виділити у власність відповідачу, [PERSON] ? частини житлового будинку [ADDRESS] - вартістю 20000,00 грн., або меншу частку на розсуд суду; 5. Стягнути з відповідача судовий збір в частині вартості його частки, а також половину вартості всіх необхідних витрат понесених позивачем на проведення експертиз та зібрання доказів, під час провадження зазначеної справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позову, підтвердили обставини, викладені у позові. Вказує, що проживала з відповідачем з 2009 року. 02 серпня 2013 року уклали шлюб. Наголошує на тому, що будинок був придбаний за спільні кошти під час проживання разом. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] заперечували щодо позову, наголосили, що спірне майно не є спільною власністю подружжя, бо воно було придбане за кошти матері відповідача ще до того, як був укладений шлюб. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивача та відповідача та каже, що вони в'їхали до будинку по вул. Гагаріна, коли їх доньці був рік. Знає, що мати відповідача казала, що знайшли будинок сину та дала на нього гроші. До цього вони проживали у батьків по черзі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] сказала, що знає, що позивач і відповідач проживали разом з 2009року то у батьків позивача, то відповідача. У будинку усе робили разом. Позивач збирала гроші на дитину та відкладала на спірний будинок, також працювала на ринку. Ремонт робили з восени 2012 року та заїхали в будинок влітку 2012 року. У 2013 році зробили ремонт в одній кімнаті, потім в іншій. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 2009 року,п отім купили будинок. Знає, що позивач збирала гроші на будинок та хотіла його купити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір'ю позивачки, каже, що її донька зустрічалась з відповідачем, потім вони стали жити разом, а саме з 2009 року. Будинок купили за рахунок матері відповідача, але яку саме суму не знає, також не знаю коли зняли кошти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір'ю відповідача. Вказує, що шлюб уклали у 2013 році, до того жили то в неї, то у батьків позивачки, наголошує, що вона дала гроші на будинок, а саме 40000 гривень. Також вона давала 16000 гривень на ремонт, кошти були зняті з карточки у березні 2012 року, потім восени дала ще 5000 гривень на вікна. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказує, що позивач та відповідач проживали разом. В 2012 році до них приїжджав орган експлуатації для оформлення документів на землю. Гроші на документацію давала мати відповідача, також вона сказала що давала гроші за будинок. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що знає сторін по справі давно. Спочатку вони проживали у батьків [PERSON] з 2009 чи 2010 року. Потім у 2012 році вони придбали будинок та робили там ремонт. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову виходячи з наступного. Суд, розглянувши заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, про необхідність часткового задоволення позову виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 30.08.2011 року, акт.запис № 19, батьками [PERSON] записані - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.10.2012 року, [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 2155 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Ціна договору - 40000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів, № 11908910 від 01.10.2012 року, договір купівлі-продажу зареєстрований 01.10.2012 року. Кадастровий номер № [NUMBER]. Згідно технічного паспорту, інвентарний номер 177, реєстровий номер 37618890 - власник будинку - [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] від 02.08.2013 року, акт.запис № 7, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно рішення Генічеського районного суду від 04.08.2014 року,шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Згідно рішення Генічеського районного суду від 04.08.2014 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - задоволено. Згідно трудової книжки [PERSON] не працює. Згідно копії паспорту [PERSON], [INFO] прописана у [ADDRESS] - з 17.09.2013 року. За нормами ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Оскільки підставою для визнання осіб однією сім'ю є встановлення взаємовідносин, визначених ст. 3 СК України, то для підтвердження факту проживання однією сім'єю можуть прийматися будь-які, передбачені ст. 57 ЦПК України докази. Надані позивачкою та відповідачем пояснення, показання свідків та докази відповідають вимогам ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України та у своїй сукупності переконують суд в доведеності факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2009 року до 02.08.2013 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Таким чином, враховуючи те, що від визнання судом факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу залежить реалізація ними своїх майнових прав, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення даного факту, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині. Вирішуючи питання про поділ майна набутого ними за час спільного проживання, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї (Постанова ВСУ від 12.12.2012р.). Згідно роз'яснень, що містяться в п.5 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Ці положення знаходять своє підтвердження і у ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Тобто сам факт спільного проживання сторін не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. З доводами позивача, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, нічим не підтвердженими, не відповідають вимогам Сімейного та Цивільного законодавства України і спростовуються стабільними поясненнями відповідача та її представника, наданими ними письмовими доказами, поясненнями свідків збоку відповідача, матеріалами справи в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Але вказані вимоги закону позивачем не були виконані і всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не були доведені ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. Позивачем не були надані докази того, що зазначене ним майно було придбано за спільні кошти, доказів того, що вона разом із відповідачем вела спільне господарство та мала спільний сімейний бюджет. Позивач у своїх поясненнях посилалася на ті обставини, що гроші на спірний будинок вона збирала з коштів, які виділялися на дитину та працювала, але з огляду на те, що позивач не надав ніяких доказів того, за чиї саме кошти був придбаний житловий будинок на яке вона претендує. Позивачем також не були надані документи, які б підтвердили залучення його коштів для отримання зазначеного у позові майна. Таким чином, відповідно до вимог закону, майно, яке оформлено на ім'я одного з учасників вільних стосунків, являється виключно його майном. Друга сторона такого права не має, доки не докаже, що це майно являється сумісним. Зважаючи на відсутність підтверджуючих банківських чи інших документів з цього приводу, що могли б підтвердити обставини, на які посилається позивач, суд відноситься до них критично і не може взяти їх до уваги як на підтвердження позовних вимог позивача. Згідно ст.57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки позовні вимоги про виділення 1/2 частки майна в спільній власності на будинок є взаємопов'язаними з вимогами про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, тому дані вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Судові витрати у справі суд розподіляє відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України та покладає їх на відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial