Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Його мати проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою [ADDRESS] . Позивач зазначає, що прийняв спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, як передбачено ст.549 ЦК України ( в ред. 1963 р.). Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 № 18/5, що була чинною до 03 березня 2004 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця. З 03 січня 1997 року він постійно проживав та був зареєстрований в спадковому будинку, що підтверджується відповідними записами у його паспорті та будинковій книзі. Конкретні приміщення в цьому житловому будинку перейшли йому в користування згідно з договором дарування від 03.08.1996 року, але протягом шести місяців після смерті матері він зайняв іще одну кімнату будинку, якою користувалась померла мати. Він сплачував всі комунальні послуги, в тому числі і за спадкову частину житлового будинку, до закінчення шести місяців з дня смерті матері, провів капітальний ремонт спадкової частини житлового будинку, уклав договір на користування стаціонарним телефоном, який раніше був на матері. Успадкував частину предметів домашньої обстановки і вжитку, особисті речі матері та як спадкоємець сплатив борг матері. Таким чином, позивач вважає, що фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] . Позивач зазначає, що зі спадкової справи вбачається, що вона була заведена 12.03.2013 року, тобто майже через 15 років після смерті спадкодавця. 19 березня 2014 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на 39/100 (тридцять дев`ять сотих) часток домоволодіння [ADDRESS] , про що в Спадковому реєстрі міститься відповідний запис за реєстровим номером 1-884. 22 січня 1997 року [PERSON] (мати позивача), 1929 року народження, яка постійно проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою: [ADDRESS] склала та нотаріально посвідчила заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла синові [PERSON] . В заяві [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 07.02.2013 року за реєстровим №2-172 діяв [PERSON] , зазначено, що спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] прийняв фактично, що підтверджується наявністю у нього на руках ощадних книжок, виписаних на ім`я [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не надав належних та допустимих доказів того, що на день смерті своєї матері [PERSON] чи протягом шести місяців після її смерті він вступив в управління спадковим майном. Наявність у [PERSON] ощадних книжок станом на 12 березня 2013 року не свідчить про фактичний вступ в управління майном та про те, що він отримав їх у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] вибув із спірного будинку 09.02.1988 року до міста Києва, де з 05.03.1988 року зареєстрований (прописаний) за адресою: [ADDRESS] . Позивачу також відомо, що у 1995 році відповідач вибув до міста Челябінська, а з 1996 року до міста Уфи Російської Федерації. Повернувся [PERSON] до України лише у 2000 році, тобто до дня смерті матері він з нею не проживав. Позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] не надсилав до нотаріальної контори листа з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] та після повернення в Україну у 2000 році не звертався до суду з заявою про продовження строку на прийняття спадщини. Позивач вважає, що не виконавши необхідні процедури, передбачені ЦК УРСР у редакції 1963 року для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] у встановлений ст.549 ЦК УРСР шестимісячний строк, [PERSON] не є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину, та як наслідок у нього не виникло право на успадкування спадкового майна. Тому, відповідно до ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Позивач зазначає, що він прийняв спадщину за законом після смерті матері [PERSON] шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, як передбачено ст. 549 ЦК України ( в ред. 1963 р.). Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 № 18/5, яка була чинною до 03 березня 2004 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Він з 03.01.1997 року постійно проживав та був зареєстрований в спадковому будинку, що підтверджується відповідними записами у його паспорті та будинковій книзі. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] оформив право власності на спадщину після смерті матері [PERSON] без врахування його прав та інтересів як спадкоємця першої черги, у зв`язку з чим на даний час він позбавлений права на оформлення права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті його матері [PERSON] Його право на спадкування було порушено, а тому свідоцтво про право на спадщину від 19 березня 2014 року, видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. на ім`я [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №1-884, необхідно визнати недійсним. Позивач зазначає, що оформити спадщину він не може, так як на всю 39/100 частину житлового будинку вже видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідача, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори 25.11.2017 року видала йому лист-відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за фактичним вступом у спадщину. 07.03.2017 року нотаріус видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Його частка в спадковій частині житлового будинку після смерті матері [PERSON] складає 39/100. Позивач вважає, що саме на цю частку, в житловому будинку, за ним і повинно бути визнано право власності. Позивач також посилається на те, що неправомірно отримавши свідоцтво про право на спадщину на 39/100 частин житлового будинку, відповідач отримав у власність і частину земельної ділянки площею 0,0303га для його обслуговування. Рішенням сесії Боярської міської ради від 16.07.2015 року за №61/2816 земельну ділянку площею 0,0303 га в [ADDRESS] було передано відповідачу [PERSON] у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд. Скориставшись цим рішенням, та тим, що він був власником 39/100 частин житлового будинку, відповідач зареєстрував своє право власності на земельну ділянку площею 0,0303 га у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з тим, що відповідач незаконно отримав свідоцтво про право власності на 39/100 частин житлового будинку, то земельну ділянку він отримав також незаконно, з порушенням норм чинного законодавства та його прав. Тому, як зазначає позивач, вищевказані рішення та реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем повинні бути визнані також недійсними. Вимоги про скасування реєстрації права власності відповідача у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень заявляються як похідні вимоги відповідно до ч.1 ст.188 ЦПК України. Посилаючись на ст.ст.15, 16, 317, 392, 1268, 1301 ЦК України, ст.ст. 524, 548, 549, 554 ЦК України (редакції 1963р.), ст. ст. 120, 152 ЗК України, позивач просить: Встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 39/100 (тридцять дев`ять сотих) часток домоволодіння [ADDRESS] від 19 березня 2014 року, видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., зареєстроване в реєстрі за №1-884, на ім`я [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Визнати недійсним рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16.07.2015 року №61/2816 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,0303га кадастровим номером: 3222410300:01:048:5024, розташовану в [ADDRESS] , цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Скасувати реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером: 1087256532224 на ім`я [PERSON] та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексовий номер: 32410360 від 17.11.2016 року на земельну ділянку площею 0,0303га кадастровим номером: 3222410300:01:048:5024, розташовану в [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , право власності на 39/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не скористався правом подання відзиву на позов. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з підстав зазначених в позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували. Відповідач пояснив, що з батьками він не проживав. Батьки запропонували в Боярці добудувати будинок. Так як в дружини приватний будинок в Києві, то прийняли рішення йому побудувати в Києві, а [PERSON] в Боярці. В 1994 році поїхав в Уфу, де пропрацював два роки. 1996-1999 роках працював в Челябінську. На момент смерті матері були в нього гастролі і він не міг приїхати на похорони. В липні 1999 року він повернувся на Україну. З вересня 1998 року по липень 1999 року він працював в Челябінську. З липня 1999 року проживав в Києві, приїздив до батька в гості. Батько в 2000 -2001 році повідомив, що мати залишила на нього заповіт і батько цей заповіт віддав йому разом з іншими документами. Після смерті батька через місяць чи два пішов до нотаріуса і пред`явив ощадну книжку, яку батько дав йому разом з заповітом. Це був десь 2000 рік. Сім`я його брата без його дозволу зразу після смерті матері зайняла одну з її кімнат і спальню та ще й забрали сімейний альбом. Крім того забрали майже все майно матері. Відповідач Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області свого представника на засідання суду не направила, про причини його неявки суд не повідомила, хоч належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи що сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 5 ст. 286 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.09.1998р., свідоцтвом про народження [PERSON] , будинковою книгою. На випадок своєї смерті [PERSON] 22 січня 1997 року склала та нотаріально посвідчила заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла синові [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 39/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , власником яких спадкодавець була на день смерті на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом 10-ї Київської державної нотаріальної контори від 28.08.1957 р. №5200 (запис в кн. 12 реєстровий номер №895 від 20.07.1967р.), що підтверджується Дублікатом цього договору, що має силу оригіналу, а також листом КП "БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області" від 20.02.2015 року за №192 та довідкою виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25.02.2013р. Власником інших 61/100 часток даного домоволодіння є позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 03.08.1996 року, укладеного між гр. [PERSON] та позивачем. Згідно спадкової справи №129/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] , з заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори від імені [PERSON] звернувся [PERSON] . В заяві [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 07.02.2013 року за реєстровим №2-172 діяв [PERSON] , зазначено, що спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] прийняв фактично, що підтверджується наявністю у нього на руках ощадних книжок, виписаних на ім`я [PERSON] 19 березня 2014 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на 39/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , про що в Спадковому реєстрі міститься відповідний запис за реєстровим номером 1-884. Згідно Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 березня 2014 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. відмовлено [PERSON] у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належну померлій [INFO] [PERSON] , з посиланням на те, що спадкоємець не надав документ, що підтверджує право власності померлої [PERSON] на дане майно. Згідно рішення сесії Боярської міської ради від 16.07.2015 року за №61/2816 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0303 га, розташованої в [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222410300:01:048:5024 у власність гр. [PERSON] та передано йому безоплатно дану земельну ділянку у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Про право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку площею 0,0303 га, кадастровий номер: 3222410300:01:048:5024, внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексовий номер: 32410360 від 17.11.2016 року, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.12.2006р. 07 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся з заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, в якій зазначив про прийняття ним спадщини після смерті матері та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадщини, що становить 39/600 часток житлового будинку [ADDRESS] . Згідно Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2017 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. відмовлено [PERSON] у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 39/600 часток житлового будинку [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належну померлій [INFO] [PERSON] . Відмовляючи [PERSON] у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом державний нотаріус Панікар В.М. послалася на те, що згідно ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Враховуючи, що [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт, посвідчений 22.01.1997 року Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою за реєстровим №159, за умовами якого все своє майно вона заповіла сину - [PERSON] , який спадщину прийняв, то наявність заповіту на все майно на ім`я [PERSON] усуває [PERSON] , який на день смерті [PERSON] пенсійного віку не досяг та інвалідом жодної групи не був (тобто права на обов`язкову частку у спадщині, згідно ст. 535 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, не мав). Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача та відповідача [PERSON] , який проживав та був прописаний до дня смерті за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.12.2001р., свідоцтвом про народження [PERSON] та свідоцтвом про народження [PERSON] , будинковою книгою. Згідно спадкової справи №77 за 2002р. до майна померлого [INFO] [PERSON] , з заявою від 12.02.2002 року за №127 до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] про прийняття спадщини, що залишилася після смерті його батька [PERSON] . Відповідно до матеріалів даної спадкової справи спадкоємець за законом [PERSON] не звертався до нотаріальної контори про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті його батька [PERSON] 05.06.2002 року з заявою від 12.02.2002 року за №371 до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори звернувся позивач [PERSON] про прийняття спадщини, що залишилася після смерті його батька [PERSON] . 07.03.2017 року позивач [PERSON] звернувся з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадщини, яка складається з 429/1800 часток житлового будинку [ADDRESS] (з яких 39/200 часток належали [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] , а 78/1800 часток належали йому як спадкоємцю на обов`язкову частку у спадщині, згідно ст. 535 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року), а 1/2 частку спадщини, спадкоємцем на яку за законом першої черги є син [PERSON] - [PERSON] , просить залишити відкритою. Згідно Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2017 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. відмовлено [PERSON] у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадщини, яка складається з 429/1800 часток житлового будинку [ADDRESS] , з посиланням на те, що [PERSON] не надав документи, за якими можна встановити місце відкриття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] та факт прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] її чоловіком - [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. З огляду на вищезазначені вимоги у даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції на момент відкриття спадщини), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном зокрема може бути довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном також може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Судом встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] прийняв спадщину її син, позивач по справі [PERSON] відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, тобто він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Так з 03 січня 1997 року позивач постійно проживав та був зареєстрований в спадковому будинку, що підтверджується відповідними записами у його паспорті та будинковій книзі. Крім того, прийняття позивачем спадщини підтверджується дослідженими судом доказами по справі: Технічним паспортом від 21.05.1996р. на житловий будинок по [ADDRESS] , в якому проживала спадкодавець [PERSON] на час смерті і яким підтверджується, що даний будинок був єдиним цілим; Довідкою від 17.05.2016р. №119 Виконавчого комітету Боярської міськради, в якій зазначено, що позивач [PERSON] з 02.12.1981р. по 29.08.1988р., та з 29.09.1988р. по 03.01.1997р., а також з 03.01.1997р. по теперішній час, тобто по день видачі довідки - 17.05.2016 року, був зареєстрований в [ADDRESS] , а також довідкою, виданою Відділом реєстрації місця проживання громадян та формування і ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Боярської міськради від 19.01.2018р. №332-314, про те, що [PERSON] був зареєстрований за вищезазначеною адресою з 03.01.1997р. по 23.11.2016 рік. Розпискою від 03.02.1999р., згідно якої [PERSON] повернув гр-ну [PERSON] борг його померлої матері [PERSON] в сумі 800 грн. Розпискою від 29.11.1998р., згідно якої [PERSON] повернув гр-ну [PERSON] частину боргу його померлої матері [PERSON] в сумі 500 грн. Двома ощадними книжками на ім`я [PERSON] , рахунок № [NUMBER] та рахунок № [NUMBER] . Специфікацією плану газопроводу від 18.11.1996р. по [ADDRESS] , замовником розробки якого зазначений [PERSON] , що підтверджує його проживання в цьому будинку. Крім того, прийняття позивачем [PERSON] спадщини підтверджується документами, які він отримав після смерті матері, що у судовому засіданні підтвердив відповідач: Чорнобильським посвідченням від 11.02.1998р., категорії 1, на ім`я [PERSON] , Рішенням від 04.08.1997р. за №301/10 Виконавчого комітету Боярської міськради про передання [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельної ділянки; Посвідченням пільговика від 07.02.1996р., на ім`я [PERSON] ; Посвідченням від 18.07.1989р. Ветерана праці на ім`я [PERSON] ; Дипломом від 08.01.1958р. на ім`я [PERSON] ; Комсомольським білетом від 19.05.1945р. на ім`я [PERSON] ; Білетом учня трикотажного технікуму від 01.06.1948р. на ім`я [PERSON] ; Двома свідоцтвами про народження [PERSON] Прийняття спадщини позивачем [PERSON] після смерті його матері також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину також прийняв її чоловік [PERSON] , так як згідно будинкової книги на час відкриття спадщини він був прописаний та проживав разом з спадкодавцем у спадковому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Сторони факт прийняття спадщини їх батьком в судовому засіданні не заперечували. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] після смерті [INFO] його матері [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР у встановлений законом шестимісячний строк спадщину не прийняв виходячи з наступного. Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] [PERSON] останній раз був прописаний в даному будинку 12.06.1982р. та виписаний з нього 09.02.1988р. Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] з 21.03.1996р. по 28.09.1999р. (записи за №№19-22) він працював диригентом в Челябінському державному академічному театрі опери та балету ім. М.І. Глинки. Тобто, зазначені докази підтверджують посилання позивача на те, що відповідач не був прописаний та не проживав разом з спадкодавцем безпосередньо перед її смертю, а також протягом шести місяців після смерті. Крім того, дана обставина підтверджується поясненнями в судовому засіданні відповідача [PERSON] та показами свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Наявність у представника [PERSON] - [PERSON] двох ощадних книжок на ім`я спадкодавця [PERSON] , які він 12 березня 2013 року, пред`явив державному нотаріусу Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, не підтверджує фактичний вступ [PERSON] в управління або володіння спадковим майном та про те, що він отримав їх у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини. На дану обставину не звернула уваги державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. і безпідставно зробила запис під заявою [PERSON] про те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] фактично, оскільки на день її смерті мав на руках ощадні книжки на грошові вклади та помилково видала 19 березня 2014 року на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 39/100 (тридцять дев`ять сотих) часток домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] та його представник в процесі розгляду справи не надали суду належних та достовірних доказів того, що на день смерті своєї матері [PERSON] чи протягом шести місяців після її смерті він отримав вищезазначені ощадні книжки та вступив в управління або володіння спадковим майном. Навпаки, в судовому засіданні при наданні пояснень відповідач [PERSON] визнав, що ощадні книжки на ім`я матері він отримав в 2000 році, тобто через два роки після її смерті. Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Так як відповідач [PERSON] в установленому законом порядку спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] не прийняв, то його ціла частка: 39/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , перейшла в рівних частках до спадкоємців за законом, до позивача [PERSON] та померлого [INFO] чоловіка спадкодавця [PERSON] , який спадщину після смерті дружини фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав. Таким чином, після смерті матері та дружини [PERSON] спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частці спадкового майна - 39/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , що відповідно становить по 39/200 часток цього домоволодіння. При цьому, суд враховує, що так як після смерті [PERSON] та відкриття спадщини [PERSON] не звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, не заявив про віднесення житлового будинку з надвірними будівлями до спільного майна подружжя і про належність йому 1/2 його частки, то 39/100 частка спірного будинку увійшла до складу спадщини після [PERSON] у цілому. Аналогічна позиція зазначена у Постанові Верховного Суду від 28.08.2019 у справі №695/5181/14-ц. Отже, після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на 39/200 часток домоволодіння [ADDRESS] . Так як сторони по справі [PERSON] та [PERSON] не заявляли до суду вимог про визнання за ними права власності на дане спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , то ця спадщина залишається відкритою і у разі відсутності в подальшому між ними спору може бути оформлена в нотаріальному порядку. Згідно ст.49 Закону України "Про нотаріат" нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно положень ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В пункті 27 роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, іншими підставами за яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним є, зокрема, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про незаконність видачі відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 39/100 часток домоволодіння [ADDRESS] від 19 березня 2014 року і тому підлягає визнанню недійсним. Неправомірно отримавши свідоцтво про право на спадщину, на 39/100 частин спірного житлового будинку, відповідачу неправомірно рішенням сесії Боярської міської ради від 16.07.2015 року за №61/2816 надано у власність і частину земельної ділянки площею 0,0303 га для його обслуговування. Статтею 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюються шляхом, в тому числі: визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. А стаття 153 ЗК України вказує на те, що земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, які перебувають у власності громадян, вирішуються виключно судом. Отже, вимога позивача про визнання недійсним даного рішення Боярської міської ради підлягає задоволенню. Вимоги про скасування реєстрації права власності відповідача на земельну ділянку площею 0,0303га кадастровим номером: 3222410300:01:048:5024, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та про скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд задовольняє як похідні, в зв`язку з задоволенням основних вимог - визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рішення Боярської міської ради від 16.07.2015 року №61/2816, відповідно до положення ч.1 ст.188 ЦПК України. Враховуючи, що як вище встановлено судом, позивач [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] має право на визнання за ним права власності на 39/200 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, то суд задовольняє його вимогу тільки в цій частині. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ст.ст. 524, 525, 527, 548, 549, 553, 554 ЦК УРСР, ст.ст. 15, 16, 1301 ЦК України, ст. ст. 152, 153 ЗК України, ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» та

Outcome: partial