Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 26 грудня 2008 року. Відповідач, підписуючи анкету-заяву, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Банком на підставі договору було відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та надано відповідачу у користування кредитні картки (номери та строк дії яких зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту був збільшений до 15000,00 гривень, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість перед позивачем, розрахунок якої додано до позову та підтверджується випискою по рахунку. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи діючого законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 45516,04 гривень, яка складається з наступного: 45516,04 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також судові витрати. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від відповідача [PERSON] на адресу суду 05 квітня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній зазначив, що позов не підлягає до задоволення, оскільки заявлена до стягнення сума нічим не підтверджена, оскільки ним отримано кредит в розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку. Згідно довідки банку максимальний кредитний ліміт в сумі 15000 грн. було встановлено на картку 25.01.2013 року. В подальшому банк при виникненні заборгованості самостійно піднімав кредитний ліміт на суму заборгованості по відсоткам та автоматично списував ці кошти. Враховуючи загальну суму здійснених відповідачем проплат на картку, останній навіть більше сплатив банку. В зв`язку з чим просив відмовити в позові. Як вбачається із ухвали суду про відкриття провадження у справі від 16 лютого 2021 року, відповідачу по справі було запропоновано подати до суду відзив на позовну заяву, який необхідно було подати протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали суду про відкриття провадження по справі відповідач отримав 11 березня 2021 року, що стверджується розпискою, однак відзив на позовну заяву був наданий до суду 05 квітня 2021 року, тобто із пропуском строку, який був встановлений судом для його подання, клопотання про поновлення пропущеного строку не подавав. Відповідно до ч. 7 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином суд не бере до уваги доводи відповідача, які були зазначені у вказаному вище відзиві на позовну заяву. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача одночасно з позовною заявою подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач у відзиві просив розгляд справи проводити в його відсутність. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 26 грудня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] була підписана заява № б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 20). В заяві, яка додана Банком до позовної заяви, містяться лише персональні дані [PERSON] , а також вказана базова процентна ставка 3% (а.с. 20). Згідно довідки про видачу кредитних карток, [PERSON] було надано кредитні картки № [NUMBER] , термін її дії 05/09; № [NUMBER] , термін дії 06/13; № [NUMBER] , термін дії 03/16; № [NUMBER] , термін дії 11/16; № [NUMBER] , термін дії 05/21 (а.с. 19). Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а в подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався, зокрема 25 січня 2013 року його збільшено до 15000,00 гривень, а в останнє, тобто 20 березня 2019 року, зменшено до 0,00 гривень (а.с.18). До кредитного договору Банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 30 днів пільгового періоду, підписану відповідачем (а.с. 21). До позовної заяви Банк також додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку та виписку по рахунку [PERSON] (а.с. 22-27, 40-49). Відповідно до розрахунку заборгованості від 30 листопада 2020 року заборгованість [PERSON] складає 45516,04 грн, а саме: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 45516,04 грн. (а.с. 17). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнення із [PERSON] заборгованості за простроченим тілом кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку простроченої кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору. Проте, в матеріалах справи відсутні докази про те, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну анкету-заяву. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила банківських послуг, які діяли для всіх, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12травня 1991року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четверто їстатті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Верховний Суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131св19). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши надані Банком розрахунок заборгованості і виписку по рахунку, судом встановлено, що інформація, яка міститься в них, не співпадає, а саме зазначені в них суми фактично отриманих та сплачених коштів відповідачем [PERSON] . З виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою, знімав кошти та періодично погашав заборгованість. При цьому, [PERSON] всього було знято 84360,23 грн, а погашено 104003,70 грн, тобто заборгованість за тілом кредиту відповідачем погашена (а.с. 40-49). Натомість із розрахунку заборгованості вбачається, що сума неповернутого кредиту становить 45516,04 грн. Суд вважає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року. Натомість розрахунок заборгованості, як такий, без надання доказів про те, які умови кредитування досягнуто між сторонами на час укладення договору не є підтвердженням наявності заборгованості та її складових. Оскільки, саме виписка по рахунку є первинним документом та належним підтвердженням наявності та розміру заборгованості, а тому у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №720/1394/19. Враховуючи викладене, оскільки Тарифи, Умови та правила банківських послуг відповідачем не підписані, з виписки вбачається, що у відповідача відсутня заборгованість за наданим кредитом, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed