Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 1998 року у цивільній справі № 2-2556/98 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування боргу у розмірі 2 600 дол. США. - 8 918 грн. Рішення набуло законної сили 03 листопада 1998 року. Під час розгляду справи ухвалою суду від 08 вересня 1998 року позовна заява була забезпечена шляхом накладення арешту на 12/25 частин нерухомого майна, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] . Оскільки відповідач добровільно рішення суду не виконував, позивач звернувся до відділу державної виконавчої служби. У січні 2020 року представником відповідача адвокатом Вельможком О.О. до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було подано заяву про скасування заходів забезпечення позову з метою розгляду та вирішення якої 19 червня 2020 року відповідачем було виконано рішення суду шляхом передання позивачу 23 381, 65 грн., що в еквіваленті складає 873, 65 дол. США., на підтвердження чого позивачем було складено заяву, посвідчену приватним нотаріусом. Оскільки рішення суду було виконано через 21 рік, позивач просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати за період з 03 листопада 1998 року по 30 травня 2020 року у розмірі 100 688, 80 грн. та 3% річних за період з 03 листопада 1998 року по 19 червня 2020 року у розмірі 5 784 грн., а всього 106 372, 80 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 63 000 грн. Відзив на позовну заяву 04 грудня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що про наявність рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 1998 року відповідач дізнався лише у грудні 2016 року, коли виникло питання щодо продажу нерухомого майна, яке було обтяжено арештом. Довгий час відповідач не мав змови виконати рішення суду, оскільки проживав на території Російської Федерації. Проте, 19 червня 2020 року матір`ю відповідача було передано позивачу від його імені 10 000 грн. та 500 дол. США, що складало за курсом НБУ 23 381, 65 грн. З вимогами позивача відповідач не згоден за наступних підстав. Так, у розумінні ст. 22 ЦК України 3% річних не є збитками та позивачем не доведено, що відповідач упродовж 21 року умисно ухилявся від виконання рішення суду. Також позивач не звертався із заявою про примусове виконання рішення, що підтверджується відповіддю Комунарського та Шевченківського ВДВС. Щодо стягнення моральної шкоди, то в діях відповідача відсутній протиправні дії та причинний зв`язок із настанням наслідків, що є умовою при стягнення моральної шкоди. Також, позивач із позовною заявою звернувся тільки 19 червня 2020 року, тобто із пропуском встановленого строку позовної давності. На підставі викладеного, відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю. Процесуальні дії у справі Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 15 липня 2020 року ухвалою суду заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення, яку постановою Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року скасовано, заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач та відповідач, повідомлені своєчасно та належним чином, не з`явилися, у судове засідання направили своїх представників. Представник позивача у судовому засідання позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив застосувати строк позовної давності. Установлені судом фактичні обставини у справі Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі № 2-2556 від 22 жовтня 1998 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти у розмірі 8 918 грн. 19 червня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вельможко Н.О. засвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві, відповідно до якої він отримав від [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , [INFO] , грошову суму у розмірі 23381, 65 грн., що на момент оформлення заяви в еквіваленті складає 873, 65 дол. США., яка була передана на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 1998 року по цивільній справі за заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Зазначено, що стосовно виконання вказаного рішення претензій [PERSON] не має. Заява зареєстрована у реєстрі за № 211. У позовні заяві викладений розрахунок індексу інфляції за період з 03 листопада 1998 року по 30 травня 2020 року відповідно до якого індекс інфляції становить 1 227, 93% та відповідно інфляційні витрати становлять 100 588, 80 грн. 3% річних за період з 03 листопада 1998 року по 19 червня 2020 року становлять 5 784 грн. Позиція суду та нормативно - правове обґрунтування Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема ст. 625 ЦК України врегульовані правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язано із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не на штрафний характер відповідних процентів. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі № 127/15672/16-ц викладена правова позиція, відповідно до якої у разі ухвалення рішення про стягнення бору забов`язання зі сплати заборгованості не припиняється, а триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного І права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ч. 1 ст. 261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Оскільки забов`язання припиняється виконанням зобов`язанням, проведеним належним чином, то 19 червня 2020 року є датою його припинення. Оскільки позивач звернувся до суду 19 червня 2020 року в день фактичного виконання боржником зобов`язання, ним пред`явлені вимоги про стягнення інфляційних витрат до 30 травня 2020 року та 3% річних до 19 червня 2020 року, то суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в частині вимог про стягнення інфляційних витрат за період 19 червня 2017 року по 30 травня 2020 року та трьох відсотків річних за період з 19 червня 2017 року по 19 червня 2020 року. Щодо визначення суми, яка підлягає стягненню, суд виходить із наступного. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті. З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою № 1078 від 17 липня 2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення, пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку). Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27 липня 2007 року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078). Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Встановлення Кабінетом Міністрів України механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю. Вказаний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 26 червня 2020 року по справі № 905/21/19. Оскільки до спірних правовідносин застосовано строк позовної давності, то для визначення розміру інфляції за період з червня 2017 року по травень 2020 року включно суд вважає за необхідне визначити попередньо розмір інфляції та 3-х відсотків річних станом на травень 2017 року включно із визначенням суми, яка повинна братися судом до уваги при визначення розміру за період застосування строку позовної давності. Так, за період з 03 листопада 1998 року по 31 травня 2017 року індекс інфляції шляхом безперервного перемножування індексів інфляції становить 9,9 %, що відповідає положенням ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», постанові КМУ №1078 від 17 липня 2003 року та Методиці розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27 липня 2007 року. Визначений позивачем індекс інфляції за період з 03 листопада 1998 року до 30 травня 2020 року у 1 227, 93% взагалі не може бути взятий судом до уваги, оскільки він має заокруглюватися до десяткового числа після коми (саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України). Таким чином, розмір інфляційних витрат за період з 03 листопада 1998 року по 31 травня 2017 року становить: (8 918 * 9,9 : 100%) - 8 918 грн. = 79 370, 20 грн. 3% річних за період з 03 листопада 1998 року по 19 червня 2017 року на суму 8 918 грн. становлять 4 987, 24 грн. Всього розмір заборгованості станом на 31 травня 2017 року становить: 79 370, 20 грн. + 4 987, 24 грн. + 8 918 грн. = 93 275, 44 грн. Визначення розміру інфляційних витрат та трьох відсотків річних за період з 01 червня 2017 року по 31 травня 2020 року суд вираховую наступним чином. Індекс інфляції за вказаний період становить - 1,2%. Тобто інфляційні витрати становлять (93 275, 44 грн. *1,2: 100%) - 93 275, 44 грн. = 18 655, 09 грн. 3% річних за період з 01 червня 2017 року по 19 червня 2020 року на суму 8 918 грн. становлять 804, 09 грн. Загальна сума заборгованості індексу інфляції та 3% річних за період з 01 червня 2017 року по 31 травня 2020 року становить 18 652, 30 грн. + 804, 09 грн. = 19 459, 18 грн. При визначенні розміру, що залишилася належною до стягнення суд бере до уваги, що 19 червня 2020 року відповідачем в рахунок погашення заборгованості сплачено 23 381, 65 грн. з яких розмір заборгованості за рішенням суду 8 918 грн. Тобто загальний розмір інфляційних витрат та 3-х відсотків річних, що підлягають стягнення з відповідача становить 4 995, 53 грн. Де, 19 459, 18 грн. - (23 381, 65 грн. (розмір сплаченої заборгованості відповідно до заяви від 19 червня 2020 року) - 8 918 грн. (розмір заборгованості за рішенням суду) = 4 995, 53 грн Щодо вирішення питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частинами 1,2,3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розглянувши справу № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року зробила такий висновок щодо застосування норм права: «Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства». Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд вважає, що 2 000 грн. буде достатнім та є співрозмірним із розміром заборгованості, що належить до стягнення. Розподіл судових витрат. У відповідності зі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 87, 33 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial