Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, в якому просить визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Вказав, що він є власником вищевказаного будинку на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 232 від 25.08.1978 року. Також в квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], яка є його дочкою, та [PERSON], який є його зятем. Дочка разом із зятем в період з 1986-2007 роки навчалась та проживала з чоловіком в Російській Федерації (м. Вятські Поляни Кіровської області, м. Клим Московської області). В 2007 році вони повернулись в Україну, отримавши документи на постійне місце проживання та придбавши квартиру в м. Коломия. Відповідачі не проживають у спірному будинку з 2008 року, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих їх речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім'ї відповідачам не чинили. Вони самостійно виїхали на роботу та не знялись з реєстрації в м. Коломия. В 2009 році відповідачі переїхали на проживання в Автономну Республіку Крим, де постійно проживали та працювали, а на даний час точного місця проживання відповідачів йому не відомо. В судове засідання позивач подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідачі в судове засідання не з`явилися без поважної причини, хоча про день, час і місце слухання справи були належним чином повідомлені шляхом публікації оголошення про виклик на сайті «Судова влада». Розглянувши письмове клопотання позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору про виділення в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого 20.08.1970 року нотаріусом Коломийської нотаріальної контори за реєстром № 2410, а також на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 232 від 25.08.1978 року (а.с. 8, 11-14). Згідно довідки № 434, виданої сектором видачі довідок відділу ведення реєстру територіальної громади управління надання адміністративних послуг 13.09.2018 року у вищевказаному будинку зареєстровані: позивач [PERSON], [PERSON], а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 30.08.2002 року відповідачі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30.08.2002 року (а.с. 19). Відповідачам 24.12.2007 року видано тимчасові посвідки на постійне місце проживання, згідно з відмітками на яких їх місце проживання зареєстроване в [ADDRESS] (а.с. 20,21). Відповідачі являються дочкою та зятем позивача та зареєстровані у спірному будинку, однак фактично не проживають у ньому з 2008 року. Таким чином вже 10 років відповідачі не проживають у спірному будинку, участі у його утриманні не приймають, не сплачують комунальні платежі. Реєстрація відповідачів в даному будинку позбавляє позивача, як власника, права в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном та оформити субсидію по оплаті комунальних послуг. Стаття 64 ЖК України передбачає, що членами сім'ї є дружина, діти, батьки, які постійно проживають разом і ведуть спільно господарство, а не члени сім'ї мають права нарівні наймача. Відповідач не є членом сім'ї позивача, а тому міг проживати в будинку на правах наймача. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі не турбуються за спірне житло, не несуть жодних витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги, яке свідчить про те, що відповідачі втратили будь-який інтерес до спірного житла. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не приймав участі у витратах по утриманню будинку, не сплачував комунальні та інші платежі, не допомагав в поточних ремонтах, забрав свої речі з квартири. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2008 року відповідачі не проживають в спірному будинку. Відповідачі не беруть будь-якої участі в утриманні житла, не сплачують за комунальні послуги та втратили будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованими в ньому, відповідачі не надають допомоги на оплату комунальних послуг, у будинку відсутні будь-які їхні речі. Крім того, оскільки позивач не домовлявся з відповідачами про їхню відсутність в його житлі понад шість місяців, вони втратили право на користування житлом. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми\~Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій\~Руденко проти України», зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Після того, як відповідачі перестали проживати з позивачем, вести з ним спільне господарство та бюджет, відповідачі не пов'язані спільним побутом з позивачем по справі, не мають з ним спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. Верховний Суд в постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц , яка є правовою позицією, роз'яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім цього, КЦС Верховного Суду в постанові від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України правова позиція Верховного суду є обов'язковою для застосування судом першої інстанції. Як вбачається з представлених суду документів відповідачі не проживають в спірному будинку з 2008 року без поважних причин, жодних документів які б спростовували цей факт, відповідачами суду не надано, оскільки вони в судове засідання не з'явилися. Наведене підтверджується копією договору про виділення в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку, копією рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 232 від 25.08.1978 року, довідкою № 434 від 13.09.2018 року, копією паспорта та ідентифікаційного коду. На підставі ст.41 Конституції України,ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства", ст.3 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved