Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

В листопаді 2019 року представник позивача адвокат Ярошевський О.Т., в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути на користь позивача, в порядку відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») - 160 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [PERSON] працювала на підприємстві відповідача з 18.02.1974р. по 27.02.1998р.- підсобною робітницею, токелажником, каміньщиком. 27.02.1998 року позивачка була звільнена по скороченості чисельності згідно ст.40 КЗпП України. В 1996 році Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини йому було встановлено професійне захворювання: «хронічну дискогенну полірадікулопатію переважно на шийному рівні, правостороннім плече-лопаточним периартрозом і лівостороннім тазостегновим приартрозом.» За висновком МСЕК від 04.04.1996 року позивачу було встановлено 35% втрати професійної працездатності. В подальшому відсоток втрати встановлено на рівні 30%, останній раз висновком МСЕК від 02.04.2003 року його встановлено на рівні 30% втрати професійної працездатності безстроково та встановлена 3 група інвалідності. В позові зазначено, що внаслідок отримання професійного захворювання [PERSON] постійно турбують біль між лопатками на протязі шийних м`язів, біль у правому плечовому суглобі, заніміння більше правої руки, біль у п/кр. області з іррадіацією в ліву ногу, заніміння ніг. Позивач змушена постійно приймати медичні препарати та проходити курси лікування. Порушено звичайний спосіб життя, захворювання вимагає додаткових зусиль для організації життя. Порушено нормальні життєві зв`язки внаслідок неможливості вести активне життя. Ухвалою суду від 29 січня 2020 року справу прийнято до розгляду у спрощеному позовному провадженні та призначено до розгляду в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача Ярошевський О.Т. , підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини вказані в позовній заяві та просив їх задовольнити. Зазначив, що у зв`язку з професійним ушкодженням здоров`я його довіритель зазнає фізичного болю та моральних страждань. Просить стягнути з ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат", у рахунок відшкодування моральної шкоди - 160 000,00 гривень. Представник відповідача - публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» Коломоєць О.Г. позов не визнала. Просила в його задоволенні відмовити у повному обсязі. Звернула увагу, що позивач свідомо обрала даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знала та повинна була знати про небезпечні та шкідливі фактори та умови праці. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Згідно трудової книжки [PERSON] з 18.02.1974 року по 27.02.1998 рік - працювала в рудоуправлінні ім. Дзержинського, потім в Управлінні соціальних підрозділів ВО «Кривбасруда» підсобною робочою, токелажником, каміньщиком. Звільнена 27.02.1998 року, по скороченості чисельності, згідно ст.40 КЗпП України. 02.02.1996 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, [PERSON] встановлено професійне захворювання: «Хронічна дискогенна полірадікулопатія переважно на шийному рівні, правостороннім плече-лопаточним периартрозом і лівостороннім тазостегновим приартрозом. Захворювання професійне. По факту професійного захворювання на підприємстві була створена комісія та проведено розслідування, про що був складений акт розслідування хронічного професійного захворювання від 01 березня 1996 року, де вказано, що [PERSON] на протязі 17 років працювала на підприємства з них 7 років каміншиком в умовах впливу шкідливих факторів, а саме робота характеризувалася важкою фізичною працею, пов`язаний з систематичним підйомом тяжкості масою від 5 до 35 кг в процесах цегляної, шлакоблочний кладки, розвантаження будівельних матеріалів та ін. За висновком МСЕК від 04.04.1996 року Позивачу первинно була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 35% з подальшим переосвідуванням. Згідно висновку МСЕК від 02.04.2003 року [PERSON] безстроково встановлено 30% - втрати професійного захворювання та третя група інвалідності. Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із медичних документів, позивач [PERSON] , внаслідок професійного захворювання, відчуває біль між лопатками на протязі шийних м`язів, біль у правому плечовому суглобі, заніміння більше правої руки, біль у п/кр. області з іррадіацією в ліву ногу, заніміння ніг. Через стан здоров`я, позивач змушена періодично проходити стаціонарне лікування, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому. Покращення в стані здоров`я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача майже не покращується. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем у судовому засіданні, переконливо доводять, що стан залежності позивача від її хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує її сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 30%, час протягом якого позивач працювала у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз`яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Так, згідно положень ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімального прожиткового мінімуму - становить 2102,00 грн. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON] тридцять прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 63 060 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які вона щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 840,80грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial