Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

В позові до суду позивач вказав, що 28.12.2017 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №075936. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних» зокрема: - у п. 2 п.9.9 Кредитного договору він начебто підтверджує, що вся необхідна інформація надана йому Кредитодавцем з дотриманням законодавства про захист прав споживачів. Проте йому, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», отже відсутнє будь-яке письмове твердження про його ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Також в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. Не існує будь - якого окремого документу, де викладена інформація передбачена вищезазначеними законами, на якому б стояв його підпис про ознайомлення з такою інформацією. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту; - відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови кредитного договору, зокрема згідно п.4.2. Кредитного Договору реальна річна процентна ставка за кредитом: 584.00% річних. Тому відповідно до п.1.3., 4.1. Кредитного договору за користування 3 000 грн. в проміжок 30 днів він сплачує відповідачу суму в розмірі 1 440 грн. Поряд з цим згідно з п. 5.2 Договору при порушенні Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, в тому числі у разі прострочення встановленого у цьому Договорі строку повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на його користь пеню у розмірі 3.0% (три цілих нуль десятих процентів) від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, тобто сума компенсації становить майже 100%, що відповідно до ч. 5 п. З ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, та є всі підстави для визнання п.5.2. Кредитного договору не дійсним; - наявні порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», адже відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, оскільки з аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана позивачем згода на обробку персональних даних позивача є безстроковою та безвідкличною. З огляду на вищезазначене, позивач просить визнати недійсним кредитний договір №075936 від 28.12.2017 р.. Відповідач вимоги позивача не визнав та у його задоволенні просив відмовити. Також звернувся до суду із зустрічним позовом в якому вказав, що між [PERSON] та ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» укладено кредитний договір №075936 від 28.12.2017 року, згідно п. 1.1. якого Кредитодавець надав Позичальникові грошові кошти (кредит) в сумі 3 000,00 гривень 00 копійок на умовах зворотності, платності, строковості, а Позичальник зобов'язався повернути кредит у визначений цим Кредитним договором термін та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому п. 1.4. Договору. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору кредит був наданий шляхом перерахування Кредитодавцем суми кредиту на будь-який з поточних рахунків Позичальника, операції за яким здійснюються за допомогою електронного платіжного засобу (банківської платіжної картки), номер якої вказаний Позичальником під час заповнення анкети-заявки на отримання кредиту. Як було передбачено п. 1.3. Кредитного договору кредит надається строком на 30 днів та підлягає поверненню Позичальником разом із процентами за користування кредитом не пізніше 26.01.2018 року, якщо інше не визначено п. 1.7. Договору. Кредитним договором, згідно його п. 1.4. Сторони погодили, що за кожен день користування кредитом Позичальник сплачує на користь Кредитодавця проценти у розмірі - 1,6% від суми кредиту, але не менше ніж 4,0% від суми кредиту за весь строк користування кредитом. Процента ставка за договором є фіксованою. Зазначений Кредитний договір було укладено з Відповідачем в електронній формі, шляхом використання Позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», що відповідає правилам ч. 1 ст. 205 ЦК України, згідно з якою правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» свої зобов'язання за Кредитним договором виконало своєчасно та у повному обсязі, шляхом перерахування кредиту на один із поточних рахунків Відповідача, що [PERSON] визнається. Певний час вчасно, у строки визначені Кредитним договором позичальник [PERSON] сплачував відсотки за користування кредитом 26.01.2018 року у розмірі 1 440 (одна тисяча чотириста сорок) гривень 00 копійок і 25.02.2018 року у розмірі 1 440 (одна тисяча чотириста сорок) гривень 00 копійок, та користуючись умовами п. 1.7. Кредитного договору двічі ініціював продовження строку користування кредитом та отримував на це відповідні згоди Позивача. Вказане свідчить про вчинення Відповідачем додаткових конклюдентних дій по відношенню до Кредитного договору. Проте, в подальшому Відповідач припинив виконувати взяті на себе зобов'язання та не сплатив коштів на користь Кредитодавця для погашення кредиту і процентів за користування ним в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість з повернення кредиту в розмірі 3000 грн., відсотків за користування кредитом в розмірі 7152,00 грн., та пені в розмірі 25 961,04 грн. Просив стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» вказану заборгованість та судові витрати. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вимоги позивача визнав частково. Посилаючись на ч.3 ст. 551 ЦКУ України, та на своє скрутне матеріальне становище, в задоволенні вимог позивача за зустрічним позовом, про стягнення із нього пені в розмірі 25961,04 грн., просив відмовити. Представник відповідача ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Зустрічний позов підтримав та просив задоволити у повному обсязі. Позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача за зустрічним позовом судом встановлено наступне. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом із копії наданого спірного договору встановлено, що 28.12.2017 року між ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» та [PERSON] було укладено кредитний договір №075936 від 28.12.2017 року, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн. /а.с. 8-9/. Водночас, позивач просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року визнати договір, укладений між сторонами 28.12.2017 року недійсним. Згідно преамбули вказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Зважаючи на те, що позивач посилається на застосування Закону № 1023-XII, умови договору цілі кредиту не визначають, слід вважати, що кредит був взятий для особистих потреб. Доказів протилежного відповідно до принципів змагальності відповідач суду не надав. Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року (далі - Постанова № 9) відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Проте відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір було укладено у письмовій формі. Згідно п. 3.2. Договору, підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він отримав від Позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього Договору шляхом перерахування коштів на картку позичальника, а тому Договір є укладений. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач посилається на те, що відповідач перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", а також Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 року не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту. Проте станом на момент укладення договору ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" не містила частини другої, а тому вказане твердження зі сторони позивача є безпідставним. До того ж, із п.9.8 Кредитного Договору вбачається, що позичальник підтверджує, що отримав від позикодавця до укладення договору інформацію вказану в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» /а.с. 26/, про що засвідчив своїм електронним підписом у спірному договорі. А тому, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Відповідно, так само суд оцінює і твердження позивача про те, що така діяльність відповідача є підприємницькою практикою, яка вводить в оману, які обґрунтовуються тими ж посиланнями, які нічим не підтверджені. Адже згідно абз. 8 ч. 2 ст. 19 Закону № 1023-XII підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як роз'яснено у п. 20 Постанови № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак позивач не надав доказів введення в оману, адже підписав договір позики, який за своїм змістом містить всю інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Суд вважає також необґрунтованими посилання позивача на те, що п.4.1, 4.2, 5.2. Договору є несправедливими з огляду на встановлення у ньому вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, а саме майже сто відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Натомість, відповідно до ст. 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (майже сто відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Пункт 5.2. Договору передбачає, що за порушення Позичальником строків погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених Договором, зокрема, але не обмежуючись цим, строків повернення позики та/або строків сплати плати за договором Позикодавець має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Позикодавцю пеню у розмірі 3.0% від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, що не становить майже 100 % суми позики вказаних позивачем. Окрім цього, позивач посилається на те, що п. 9.9 Кредитного договору є незаконними та суперечать абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, та згідно умов кредитного договору надана ним згода на обробку його персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Згідно п.9.9. Кредитного договору, він надає згоду на передачу Кредитодавцеві своїх персональних даних та їх обробку, зберігання та використання для цілей цього Договору, в тому числі (проте не обмежуючись) для оцінки фінансового стану Позичальника та його спроможності виконати зобов'язання за цим Договором; він надає свою повну безвідкличну письмову згоду на те, що Кредитодавець має право збирати, отримувати, надавати та іншим чином поширювати інформацію про нього через третіх осіб, в тому числі, але не виключно, через бюро кредитних історій відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 року, поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Таким чином, зважаючи на підписання позивачем Кредитного договору, він дав згоду на обробку його персональних даних. Однак така згода надається виключно до сформульованої мети їх обробки, а не з будь-якою метою, як зазначено у п. 9.9 Договору. Водночас, згідно п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 1 червня 2010 року суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних. А тому, положення п. 9.9 Договору про те, що позичальник надає свою саме безвідкличну згоду на обробку його персональних даних та з будь-якою метою суперечать вищенаведеним вимогам Закону. Відповідно за змістом положень ч. 1 ст.203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсними. Однак спірний правочин був би вчинений і без включення до нього такого положення, а тому недійсність такого положення не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Під час розгляду зустрічного позову встановлено наступне. 28.12.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» укладено кредитний договір №075936, згідно п. 1.1. якого Кредитодавець надав Позичальникові грошові кошти (кредит) в сумі 3 000,00 гривень на умовах зворотності, платності, строковості, а Позичальник зобов'язався повернути кредит у визначений цим Кредитним договором термін та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому п. 1.4. Договору. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору кредит був наданий шляхом перерахування Кредитодавцем суми кредиту на будь-який з поточних рахунків Позичальника, операції за яким здійснюються за допомогою електронного платіжного засобу (банківської платіжної картки), номер якої вказаний Позичальником під час заповнення анкети-заявки на отримання кредиту. Згідно п. 1.3. Кредитного договору, кредит надається строком на 30 днів та підлягає поверненню Позичальником разом із процентами за користування кредитом не пізніше 26.01.2018 року, якщо інше не визначено п. 1.7. Договору. Зазначений Кредитний договір було укладено з Відповідачем в електронній формі, шляхом використання Позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», що відповідає правилам ч. 1 ст. 205 ЦК України, згідно з якою правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (а.с.24-26). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та платити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Підписавши Кредитний договір, згідно його п. 1.4. сторони погодили, що за кожен день користування кредитом Позичальник сплачує на користь Кредитодавця проценти у розмірі - 1,6% від суми кредиту, але не менше ніж 4,0% від суми кредиту за весь строк користування кредитом. Процента ставка за договором є фіксованою. Відповідач вчасно у строки визначені Кредитним договором сплачував відсотки за користування кредитом у розмірі 1 440, 00 грн., а саме, 26.01.2018 р. та 25.02.2018 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.45-49). Тобто позичальник користуючись умовами п. 1.7. Кредитного договору двічі ініціював продовження строку користування кредитом та отримував на це відповідні згоди Позивача. В наслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 36113,04 грн. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання, а частиною 2 статті 615 ЦК України, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог нього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за відповідачем заборгованості внаслідок неналежного виконання ним своїх обов'язків по сплаті кредиту, вимоги позивача щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 3000 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 7152,00 грн. підлягають до задоволення. Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного. В силу вимог ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, розмір пені складає 25961,04 грн., що значно перевищує розмір збитків, який складає 3000,00+7152,00 = 10152,00 грн., що дає право суду зменшити розмір неустойки до 10152,00 грн. З огляду на вищевикладене, первинний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial