Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач ДП «Регіональні електричні мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач, мешкаючи за адресою: [ADDRESS] є абонентом ДФ ДП «Регіональні електричні мережі». Відповідач, користуючись послугами позивача, спожиту обліковану електроенергію не сплачує, завдаючи позивачеві збитків, в зв'язку з чим має заборгованість за електроенергію, сума якої станом на 04 листопада 2013 року становить 8 069,42 грн. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь ДП «Регіональні електричні мережі» суму заборгованості за обліковану електроенергію в сумі 8 069,42 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 09 грудня 2013 року позов ДП «Регіональні електричні мережі» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON], ІПН [NUMBER], на користь ДП «Регіональні електричні мережі» в особі Донецької філії ДП «Регіональні електричні мережі» 887,22 грн. - заборгованість за обліковану електричну енергію та витрати по сплаті судового збору в сумі 229,40 грн. на розрахунковий рахунок 2600737096203 отримувач ДФ ДП «Регіональні електричні мережі», код ЄДРПОУ 26390719, МФО 300272 у філії АБ «Енергобанк» у м. Києві. Не погодившись з таким рішенням ДП «Регіональні електричні мережі» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, оскільки судом не врахований графік погашення заборгованості, боргова розписка відповідача та систематична сплата відповідача за надані послуги до 2011 року включно. В судовому засіданні апеляційного суду представник ДП «Регіональні електричні» Лещенок Ю.М., діюча за довіреністю (а.с. 19), підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити. Заслухавши доповідача, сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував клопотання відповідача про стягнення заборгованості у межах позовної давності та частково задовольнив позов, стягнувши заборгованість в межах позовної давності за період з 01 жовтня 2010 року по 04 листопада 2013 року в розмірі 887,22 грн. З таким висновком суду в оскаржуваній його частині не можна погодитися. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині зазначеним вимогам закону не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 жовтня 2001 року та є споживачем електричної енергії, постачання якої до її будинку здійснює ДП «Регіональні електричні мережі», що підтверджується відкриттям особового рахунку [NUMBER] (а.с.7). Згідно розрахунку, наданому ДП «Регіональні електричні мережі», заборгованість [PERSON] за період з липня 2004 року по 04 листопада 2013 року за спожиту обліковану електричну енергію утворилась у липні 2004 року і складає 8 069,42 грн. (а.с.10). З матеріалів справи вбачається, що ДП «Регіональні електричні мережі» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за обліковану електроенергію за період з липня 2004 року по 04 листопада 2013 року лише в листопаді 2013 року (а.с.2). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права (ст.256 ЦК). Статтею 257 ЦК визначено, що загальна позовна давність - три роки. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Отже, [PERSON] зробила таку заяву про застосування строків позовної давності до винесення рішення, що підтверджується відповідними матеріалами справи (а.с.21). Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Частиною 3 ст. 264 ЦК визначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до боргової розписки та графіку погашення заборгованості від 08 липня 2011 року, [PERSON] погодилась з наявністю боргу та зобов'язалась відшкодувати заборгованість за спожиту електроенергію в розмірі 8 465,11 грн. в період з серпня 2011 року по вересень 2014 року щомісячними обов'язковими платежами по 220,00 грн. (а.с.4,8). Отже, застосовуючи строк позовної давності, суд першої інстанції помилково виходив з дати звернення позивача в листопаді 2013 року з даним позовом, не врахувавши, що строк позовної давності переривався подією - укладанням боргової розписки та графіку погашення заборгованості від 08 липня 2011 року, чим [PERSON] фактично визнала вказану в борговій розписці суму заборгованості в розмірі 8 465,11 грн. станом на 08 липня 2011 року. За таких обставин, суд першої інстанції на вищезазначені вимоги закону увагу не звернув та дійшов помилкового висновку щодо застосування положень частини третьої статті 267 ЦК України, оскільки позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст.ст. 24-27 Закону України від 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, «Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією», затвердженою Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики, від 04 травня 2006 року № 562. Пунктом 42 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою КМУ від 26 липня 1999 року № 1357 (з наступними змінами та доповненнями) споживач електричної енергії зобов'язаний, зокрема, оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; вносити плату за спожиту електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом користування енергопостачальника в уповноваженому банку. Згідно із п. 19 Правил розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. Відповідно до п. 20 Правил розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Оскільки іншого порядку чинним законодавством не передбачено, ДП «Регіональні електричні мережі», обґрунтовано нараховано відповідачці оплату за обліковану електроенергію за період з липня 2004 року по 04 листопада 2013 року в розмірі 8 069,42 грн. за нормами споживання. За вказаних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про стягнення з відповідача на користь ДП «Регіональні електричні мережі» заборгованості за спожиту обліковану електричну енергію у розмірі 8 069,42 грн.

Outcome: approved