Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

В грудні 2020 року позивачі звернулися до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері позивачів. В обґрунтування вимог посилаються на те, що [INFO] померла їх мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Позивачі є спадкоємцями після її смерті. При зверненні до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, позивачам постановою 29.01.2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2020 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 15.12.2020 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою суду від 15.12.2020 року позовну заяву було залишено без руху. 12.02.2021 року на виконання вимог ухвали позивачі надали заяву про усунення недоліків. Ухвалою від 16.02.2021 року відкрито загальне провадження по справі. Протокольною ухвалою суду від 13.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі . Позивачі надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, згодні на заочний розгляд справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, та повторно через оголошення на офіційному сайті Судова влада, про причини неявки суду не повідомили, відзив суду не надали. Представник відповідача Миколаївської міської ради надав заяву про розгляд справи у його відсутність, та просить прийняти рішення за наявними матеріалами у справі. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 05 червня 2000 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , купила квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала відповідачам на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.11.1997р., зареєстрованого в Миколаївському БТІ від 12.12.1997 р. під реєстровим №18201. Договір купівлі-продажу від 05.06.2020 року квартири [ADDRESS] був зареєстрований на Товарній біржі "Мегаполіс-Інфо" за реєстровим № 273. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 936. При зверненні до приватного нотаріуса ММНО Чорної Л.С., позивачам постановою № 12/01-16 від 29.01.2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, у зв язку із тим, що правовстановлюючий документ, якийсвідчить про належність нерухомого майна спадкодавцю, а саме - договір купівлі-продажу № 273 від 05.06.2000 року не відповідає вимогам ст.657 ЦК України, а саме договір купівлі- продажу нотаріально не посвідчений, тому позивачам рекомендовано звернутися до суду. З матеріалів спадкової справи № 17/2020, яка надійшла на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса ММНО Чорної Л.С. після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Позивачі є єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] , оскільки звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 17/2020 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи, що вказаний договір купівлі-продажу вчинено у червні 2000 року, спірні відносини, як і права та обов`язки, виникли у сторін з моменту укладення договору, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положенняЦивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на момент укладення договору і реєстрації права власності. Згідност. 241 ЦК(в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Як передбачено ст. 242 ЦК(в редакції 1963 року) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Статтею 227 ЦК(в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. В той же час, відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції від 10.12.1991, що діяла і на момент укладення договору купівлі-продажу) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю, або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачами при подачі позову до суду.

Outcome: approved