Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] сільської ради, відділу Держкомзему в Роздільнянському районі Одеської області, садівничого товариства «Судоремонтник-5, який виклавши позов в новій редакції уточнила в серпні 2015 року(а.с.157) і просила: -визнати недійсними та скасувати рішення [PERSON] сільської ради №16 від 05.03.1994 року про надання [PERSON] в користування , а також рішення [PERSON] сільської ради від 24.04.2003 року №56 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,084 га на території [PERSON] сільської ради діл.№119,120 СТ «Судоремонтник-5» [PERSON] сільської ради для ведення садівництва, а також визнати недійсним та скасувати Державний акт серії Р1 №486996 , виданий [PERSON] на підставі цього рішення: -визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради від 26.05.2010 року №16-10 в ? частині передачі у власність [PERSON] садового будинку №119 СМ «Бурдівський» СТ «Судоремонтник-5» [PERSON] сільської ради Роздільнянського району і видане на підставі вказаного рішення свідоцтво про право власності на будинок серії САВ №762015 від 07.09.2010 року, а також визнати за нею та відповідачем право власності по ? частині вказаного садового будинку, який є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю; -визнати за нею право на користування земельними ділянками №118,119,120 для ведення садівництва СТ«Судоремонтник-5» та зобов»язати СТ «Судоремонтник-5» видати на її ім»я членську книжку садовода. В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю. Суду пояснили, що з 1982 року по січень 1994 року [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу, а з січня 1994 року по 1997 рік проживали в зареєстрованому шлюбі . В 1997 році шлюб формально розірвали, так як позивачка мала намір поїхати до сина за кордон, однак продовжили сімейні відносини по 2003 рік. В 1987 році [PERSON], як вдова працівника МВС, в кооперативі «Судоремонтник-5» отримала земельну ділянку №119 для ведення садівництва, від якої попередньо відмовився її знайомий [PERSON] Її включили в списки осіб, яким була надана земельна ділянка в кооперативі від заводу і їй було видано членську книжку. В 1992 році вона отримала в товаристві земельну ділянку №120, а в подальшому в 1996 році їй передали в користування земельну ділянку №118. В 1991 році на вона з відповідачем розпочали будівництво садового будинку, для чого вона закупила будівельні матеріали та найняла будівельну бригаду для виконання робіт. Будівництво було закінчено в 1995-1996 роках . [PERSON] також приймав участь в будівництві, однак кошти на будівництво дачі заробляла вона поїдками за кордон. В 1996 році вони закінчили будівництво та стали проживати в садовому будинку, тримали підсобне господарство і проживали в ньому до 1999 року. Далі в 1999 році вона поїхала до сина в Америку. Коли приїжджала в Україну , використовувала для проживання садовий будинок. Для виїзду до Америки вона формально розірвала шлюб з [PERSON], він залишився в Україні , вони продовжували сімейні стосунки. У її відсутність вони постійно спілкувались по телефону, вона пересилала [PERSON] гроші та одяг. Він проживав як в її квартирі в м.Одеса, так і користувався садовим будинком. В нього знаходились всі її документи, в тому числі членська книжка садовода та документи на будинок, український паспорт, так як вони продовжували проживати однією сім»єю. У її відсутність він сплачував членські внески за неї, доглядав квартиру в м.Одеса. Однак в 2003 році по приїзду в Україну та після візиту до власної квартири в м.Одеса, вона побачила, що в квартирі відсутні належні їй речі та предмети обстановки, а з її ощадкнижки знімались її грошові збереження по фіктивному дорученню. Підробив доручення від її імені через нотаріуса [PERSON], використавши її паспорт, а тому відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу і в 2008 році постановою суду встановлено факт незаконного заволодіння її грошима та належними їй земельними ділянками №118,№120 в СТ «Судоремонтник-5». Після цього вона знову поїхала до Америки, [PERSON] з її дозволу залишився проживати в садовому будинку, так як у нього не було власного житла. Весь час вона вважала, що [PERSON] незаконно заволодів лише земельними ділянками №118,120 , а земельна ділянка №119 рахується за нею, як і рахується за нею садовий будинок, який вона не здала в експлуатацію після завершення його будівництва в 1996 році. В 2010 році вона повернулась в Україну , приїхала в садове товариство, щоб зайнятись оформленням садового будинку, однак голова товариства повідомив їй, що всі земельні ділянки, які належали їй в кооперативі , рахуються за [PERSON] Вона звернулась до суду з позовом про припинення права користування [PERSON] земельними ділянками та садовим будинком №119 в СТ «Судоремонтник-5». Однак в ході слухання справи в судовому засіданні по цивільній справі в 2012 році [PERSON] надав правовстановлюючі документи на земельні ділянки та на садовий будинок, як він оформив на власне ім»я. Вважає, що згідно наданих нею письмових доказів встановлено, що земельні ділянки в СТ «Судоремонтник-5» [PERSON] №119,№118,№120 у встановленому законом порядку взагалі ніколи не передавались. В СТ «Судоремонтник-5» та в [PERSON] сільській раді, які уповноважені були в різні роки відповідно до діючого на той час земельного законодавства передавати в користування землю для ведення садівництва , будь-які рішення на користь [PERSON] відсутні, в тому числі підробленим вважає рішення [PERSON] сільської ради №16 від 5 березня 1994 року, на підставі якого в користування [PERSON] було передано земельну ділянку №119, так як згідно архівних даних протоколу сесії з такими реквізитами в архіві взагалі не має, не підтвердились і підстави передачі [PERSON] земельних ділянок, вказані в його членських книжках. Земельні ділянки №118,120 перейшли у власність та користування [PERSON] незаконним шляхом, що підтверджено постановою Приморського районного суду Одеської області. Тому просили скасувати рішення [PERSON] сільської ради про передачу [PERSON] землі у власність та визнати недійсним виданим на його ім»я Державний акт на земельні ділянки №119,120 в СТ «Судоремонтник-5». Крім цього, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок №119 в СТ «Судоремонтник-5», який оформлений на праві власності на ім»я [PERSON], так як він побудований за їх спільні кошти, розпочатий будівництвом в період спільного проживання однією сім»єю з [PERSON], однак завершений будівництвом в період перебування їх в зареєстрованому шлюбі. Правовстановлюючі документи на будинок оформлені [PERSON] лише в 2010 році, про що вона дізналась в в суді , а тому просила її позовні вимоги задовольнити та визнати за нею право власності на ? частину садового будинку з надвірними спорудами. Крім цього просила зобов»язати СТ «Судоремонтник-5» видати їй членську книжку на земельні ділянки №118,119,120, які були надані саме їй для ведення садівництва. Оскільки про порушення їх земельних права та права власності вона дізналась лише в 2012 році, вважає, що строк позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав вона не пропустила. Відповідач [PERSON] позов не визнав . Суду , обгрунтовуючи свою позицію по справі пояснив, що вимоги [PERSON] незаконні і це підтверджено попередніми судовими рішеннями по справі, які були винесені на його користь за позовними заявами [PERSON] Суду пояснив, що в 1982 році познайомився з [PERSON] В 1985-1986 році відремонтували квартиру [PERSON] та стали в ній проживати однією сім»єю. В 1987 році сусід по квартирі [PERSON] дійсно відмовився від наданої йому в кооперативі «Судоремонтник-5» земельної ділянки №119 , а тому оформили земельну ділянку в кооперативі на нього. Далі вони придбали з [PERSON] за гроші ще одну земельну ділянку №120 , яку оформила на ім»я [PERSON] Оскільки в нього не може бути власних дітей, він створив сім»ю з [PERSON] та її дітьми, а тому в 1991 році для всієї сім»ї вирішили побудувати садовий будинок. Також пояснював, що його затрати на будівництво були значно більшими, ніж у позивачки, крім того він власною працею виконував на будівництві багато кваліфікованих будівельних робіт. Розпочали будівництво в 1991-1992 роках і до цього часу будинок незавершений будівництвом. В 2003 році на місці будинку була лише зведена коробка, він добудував будинок за власні кошти, які отримав від продажу власної квартири. Заперечував той факт, що син [PERSON] приймав участь в будівництві, а також той факт, що [PERSON] та він проживали в садовому будинку з 1995 року. Вважає, що він розрахувався з [PERSON] за її частку в будинку, так як віддав їй багато золотих прикрас. Надані документи [PERSON] на придбані нею будівельні матеріали в 1991 році - цеглу та ліс не мають відношення до їх садового будинку, так як використовувались [PERSON] в цей період на інші цілі. Також просив при винесенні рішення по справі врахувати, що [PERSON] пропущено строк позовної давності при зверненні до суду за захистом порушених прав. Тому просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити Відповідачі по справі - [PERSON] сільська рада, відділ Держкомзему в Роздільнянському районі Одеської області про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, надали суду заяви про слухання справи без участі їх представника.(а.с.123,226) Відповідач СТ «Судоремонтник -5» в особі його представника [PERSON], голови СТ «Судоремонтник-5» з 2007 року, в суді просив при розгляді справи врахувати ті обставини, що в товаристві не збереглися первинні документи, по яким надавались земельні ділянки членам садового товариства. Із списків, які збереглися, можливо встановити, що [PERSON] та [PERSON] були членами садового товариства, за [PERSON] рахувалась земельна ділянка №119, а за [PERSON] №118,120. Внески за всі ділянки сплачував [PERSON], який проживав в садовому будинку, тому йому надавали довідку про належність земельних ділянок. Будь-яких рішень стосовно передачі земельної ділянки №120 [PERSON] в товаристві не приймалось . Йому відомо, що розташований на спірних ділянках будинок побудували [PERSON] та [PERSON], вони там проживали з 1996 року та тримали там підсобне господарство. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, давши оцінку обгрунтованості та законності заявлених позовних вимог, прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] виходячи з наступного. Судом із пояснень сторін та наданих документів встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 1983 року по 1994 рік, з 29 січня 1994 року по 1997 рік проживали в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом про шлюб (а.с.174) , а далі продовжували проживати однією сім»єю без реєстрації шлюбу за поясненнями [PERSON] по 2003 рік, а згідно пояснень [PERSON] по 1999 рік. [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 №486996 , виданого 03.06.2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2351 належать земельні ділянки №119,120, розташовані в СТ «Судоремонтник-5» [PERSON] сільської ради Роздільнянського району , надані йому для ведення садівництва. Державний акт про право приватної власності на землю видано [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради №56 від 24.04.2003 року про передачу земельної ділянки у власність.(а.с.12) Крім цього, на вказаних земельних ділянках розташований трьохповерховий садовий будинок з господарчими спорудами, який згідно свідоцтва про право власності САВ №762015 від 07.09.2010 року (а.с.111,112), , виданого на підставі рішення [PERSON] сільської ради №16-10 від 26.05.2010 року, (а.с.105), зареєстрований на ім»я [PERSON] Суд, перевіряючи доводи позивача та законність передачі земельної ділянки №119, 120 у власність [PERSON], прийшов до наступного висновку. Виходячи із змісту статей 13,14,41,55 Конституції України , якими гарантовано державний захист майнових прав громадян і не обмежено можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства , сама по собі відсутність у особи документа , що посвідчує право на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови їй у судовому захисті таких прав. Про такий підхід до вирішення зазначених питань йдеться у Рішенні Конституційного суду України від 22.09.2005 року №5-рп2005 у справі №1-17/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності положень ст.92, п.6 розділу Х «Перехідні положення земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зокрема підкреслено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.(правові позиції Верховного суду України 2006 року) Тому, звернувшись до суду з цим позовом, [PERSON] правомірно звернулась до суду за захистом порушеного права на користування земельними ділянками №118,119,120 в СТ «Судоремонтник-5», якими на її думку незаконно заволодів [PERSON], не маючи при цьому документів на право власності або користування земельними ділянками. В матеріалах справи містяться докази того, що станом на 2002 рік земельні ділянки №118,120 перебували в користуванні [PERSON] , зокрема цей факт підтверджується наданим СТ «Судоремонтник-5» списком садоводів кооперативу (а.с.36,38) та копіює рішення правління ОТ «Кооператив-5» від 04.08.1996 року , згідно якого саме садоводу [PERSON] надавалась земельна ділянка №118 після її вилучення у садовода [PERSON] Даними документами підтверджено, що земельні ділянки №118,120 до 2002 року дійсно належали [PERSON] Дані обставини в суді визнав і [PERSON] Далі постановою Приморського районного суду Одеської області від 15.01.2008 року за при розгляді кримінальної справи, за якою [PERSON] звинувачувався у вчиненні злочинів за ст.190 ч.2, ст.357 ч.3, ст.358 ч.3 КК України, останнього звільнено від кримінальної відповідальності за вказаними статтями в силу Закону України «Про амністію» , і цією ж постановою встановлено, що в 2002 році [PERSON] , використовуючи підробне доручення від імені [PERSON] на розпорядження її власністю , в період часу з 19.11.2002 року по 03.11.2003 року , незаконно заволодів грішми [PERSON] на суму 4570 грн, які знаходились на зберіганні в Ощадбанку, а також оформив на своє ім»я земельну ділянку №118 площею 0,06 га вартістю 60 тис.грн та ділянку №120 площею 0,04 вартістю 40 тис грн., розташовані в «Судоремонтник-5» Роздільнянського району Одеської області.(а.с.46) Постанова Приморського районного суду Одеської області від 15.01.2008 року набрала законної сили, а тому факти , встановлені даною постановою при розгляді кримінальної справи , достовірно вказують на те, що земельні ділянки №120, №118, розташовані в СТ «Судоремонтник-5» перебували в користуванні [PERSON] і вибули з її користування незаконно шляхом вчинення [PERSON] злочинних дій. Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України 2002 року надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні , провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом. В установленому законом порядку земельні ділянки №118,120 СТ «Судоремонтник-5» з користування [PERSON] не вилучались , а тому земельна ділянка №120 не могла бути передана у власність [PERSON] на підставі рішення Єгорівської сільської ради №56 від 24.04.2003 року без попереднього вилучення у землекористувача, а тому вказане рішення є незаконним і таким, що суперечить ст.116 ЗК України. Крім цього позивач доводила в суді, що і земельна ділянка №119 в СТ «Судоремонтник-5» , яка також надавалась їй в 1987 році в зв»язку з відмовою від неї садовода [PERSON] на її користь, також передана у власність [PERSON] незаконно. Відповідно до ст.50 ЗК України 1970 року земельні ділянки для ведення колективного садівництва та городництва надавались підприємствам , установам, організаціям і порядку і на умовах, встановлених законодавством Союзу РСР та Української РСР і повноваженнями щодо надання земель були наділені відповідно до ст. 135 Земельного кодексу УРСР Рада Міністрів Української РСР, виконавчі комітети обласних, районних(міських) Рад народних депутатів у межах їх компетенції. Так на підставі розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 20.05.2986 року №260-р та рішення облвиконкому обласної Ради народних депутатів від 03.04.1986 року Одеському судоремонтному заводу ім. 50 річчя УРСР було надано земельну ділянку площею 33,2 га для колективного садівництва (а.с.14) 19.03.1987 року на підставі рішення виконкому Роздільнянської районного ради народних депутатів №89 було зареєстровано Статут Садового товариства «Судоремонтник-5».(а.с.18) Також Одеському судоремонтному заводу ім. 50 річчя УРСР було видано Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 34,4 га для організації садівництва.(а.с.181). В 1992 році в Україні був прийняти новий Земельний кодекс України в новій редакції , відповідно до ст.6 якого було передбачено передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам, в тому числі і для ведення садівництва. Статтею 5 цього кодексу також було встановлено, що розпорядження земельними ділянками, що перебувають в колективній власності громадян здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Відповідно до ст.17 Земельного кодексу України 1992 року передача земельних ділянок у колективну власність здійснювалась радами, на території якої знаходились земельні ділянки. Згідно наданих суду двох членських книжок №84, №119 (а.с.146,297) [PERSON] є членом садового товариства «Судоремонтник-5» з 1987 року як користувач земельної ділянки №119 на підставі рішення облвиконкому від 03.04.1986 року №168 та протоколу №1 від 26.03.1987 року загальних зборів садового колективу «Судоремонтник», а також згідно книжки №84 - на підставі рішення виконкому Роздільнянської районної ради від 29.07.1987 року. Крім цього [PERSON] надав суду виписку із рішення [PERSON] сільської ради №16 від 05.03.1994 року , згідно якої [PERSON] надано в користування земельна ділянка №119 площею 0,04 га із земель сільської ради та дозволено будівництво садового будинку.(а.с.202) В ході перевірки вказаних підстав передачі земельної ділянки №119 на користь [PERSON] виявлено , що -із повідомлення СТ «Судоремонтник-5» (а.с.50, 328), Державного архіву Одеської області від 06.11.2015 року(а.с.321) встановлено , що первісний протокол загальних зборів №1 від 26.03.1986 року садівничого кооперативу, а також первісний список осіб, яким було надано в користування земельні ділянки для ведення садівництва судоремонтним заводом, на теперішній час не зберігся, відсутні виписки із цих рішень у позивача [PERSON] та у відповідача [PERSON] -рішення Роздільнянської районної ради народних депутатів №54 від 29.07.1987 року , яке вказано як підстава надання земельної ділянки №118, №119,№120 [PERSON] в книжці члена садового кооперативу №119 згідно відповіді архівного відділу Роздільнянської РДА взагалі не існує і на користь [PERSON] не приймалось. (а.с.146) -рішення [PERSON] сільської ради №16 від 05.03.1994 року про передачу на користь [PERSON] земельної ділянки в СТ «Судоремонтник-5» згідно повідомлення архівного відділу Роздільнянської районної державної адміністрації від 24.02.2014 року за №3, [PERSON] сільської ради №27 від 25.11.2015 року взагалі в 2003 році не приймалось, що встановлено на підставі наявних протоколів сесій [PERSON] сільської ради за 2003 рік, а 05.03.1994 року сесія [PERSON] сільської ради в зазначену дату не проводилась. (а.с.40,41) Таким чином, підставою для прийняття рішення [PERSON] сільської ради №56 від 24.04.2003 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки №119 в СТ «Судоремонтник-5» була надана виписка із рішення [PERSON] сільської ради №54 від 05.03.1994 року, яке в межах компетенції сільської ради не приймалось. Також судом по справі не виявлено і самого оскаржуваного рішення Єереміївської сільської ради №56 від 24.04.2003 року , так як в [PERSON] сільській раді і в архівному відділі Роздільнянської РДА згідно наданої суду інформації протоколи сесій [PERSON] сільської ради за 2003 рік відсутні. Не надано копії рішення і [PERSON], не виявлено його також в матеріалах технічної документації, витребуваної судом (а.с.124) із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі . Надані ж суду [PERSON] членські книжки не є документами, які є належними та допустими доказами, які можуть свідчити про передачу йому в користування земельних ділянок для ведення садівництва в СТ "Судоремонтник-5", оскільки жодна з них належним чином не оформлена (відсутні печатки садового товариства) Статтями 116,118 Земельного кодексу України визначено підстави та порядок набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності. Державний акт про право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади , тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством , зокрема ст.116,118 ЗК України . (постанови судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 13.05.ю2015 року №6-164цс15) Отже, встановлені по справі обставини, дають суду підстави для скасування рішення [PERSON] сільської ради №56 від 24.04.2003 року про передачу земельних ділянок у власність [PERSON], так як земельні ділянки №119,120 в СТ «Судоремонтник-5» для ведення садівництва єдиним масивом, без виготовлення технічної документації, в порушення вимог ч.5 ст.116 ЗК України передані у власність [PERSON] в незаконний спосіб, . Оскільки незаконним визнається рішення про передачу у власність земельних ділянок, то і недійсним належить визнати і Державний акт про право приватної власності на землю серії Р1 №486996 , виданий 03.06.2003 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2351 на ім»я [PERSON] Крім цього позивачка в заявленому позові просить визнати розташований на спірній земельній ділянці будинок з господарчими спорудами спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON], так як вказаний будинок був побудований для спільного проживання їх сім»ї, за спільні кошти і звершений будівництвом період перебування у шлюбі з 1994 по 1997 рік, а також на належній їй земельних ділянках №119,120 в СТ «Судоремонтник-5». Даний будинок був оформлений [PERSON] у власність в 2010 році, що підтверджується правовстановлюючими документами, наявними в матеріалах справи - свідоцтвом про право власності САВ №762015 від 07.09.2010 року (а.с.111,112), , виданого на підставі рішення [PERSON] сільської ради №16-10 від 26.05.2010 року, (а.с.105), Суд, перевіривши дані доводи позивачки прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Згідно із ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містяться містяться в пунктах 1,2 ч.1 ст.57 СК України). Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 р. особами, які проживали однією сім»єю , але не перебували в зареєстрованому шлюбі необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна , набутого одним із подружжя, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч.1 ст.24 КПШС України, ч.1 ст.17 Закону України від 07.02.19991 року №697 «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» та від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності « (постанова ВСУ від 11.03.2015 року у справі №6-211цс14) Судом встановлено по справі, що будівництво садового будинку на земельній ділянці №119 в СТ «Судоремонтник-5» було розпочато [PERSON] та [PERSON] в 1991 році в період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу і метою створення спільної сумісної власності, що сторони підтвердили в судовому засіданні. Вони мали намір проживати однією сім»єю і використовувати будинок в інтересах сім»ї, до якої як вказав [PERSON] входили він, [PERSON] та її діти. Факт участі в будівництві підтвердили обидві сторони, зокрема [PERSON] надала документи на придбання в цей період великої кількості цегли для будівництва садового будинку, цементу та піску, дошок (а.с.65,66,162), датованих 1991 роком, а [PERSON] надав документи на придбання будівельних блоків та сплату робіт за роботу автокрану (а.с.224,223). Із витребуваної судом інвентарної справи та технічного паспорту на садовий будинок №119 та господарчі споруди , встановлено, що всі будівлі та споруди датовані 1990-1991 роками забудови, що відповідає показам [PERSON] стосовно часу зведення будинку та господарчих споруд. Крім цього в матеріалах інвентарної справи будь-які документи щодо здачі будинку в експлуатацію відсутні (а.с.103-112), а тому документально не підтверджено час завершення будівництва і суд дані обставини встановив на підставі допитаних по справі свідків. [PERSON] доводила в суді, що садовий будинок та господарчі споруди були розпочаті будівництвом в 1990-1991 роках, однак завершені будівництвом в 1996 році, саме з цього часу вони з [PERSON] поселились та проживали в будинку, тримали підсобне господарство. В 1996 році вони в будинку облаштували камін. В будинку вона проживала до 1999 року до від»їзду її до Америки. [PERSON] доводив в суді, що до 2003 року на місці будинку була зведена лише коробка , а він завершив будівництво будинку після 2003 року, після припинення сімейних стосунків з [PERSON] за власні кошти. Однак дані покази [PERSON] в суді повністю спростовані допитаними по справі іншими свідками. Допитані по справі свідок [PERSON] , яка працювала секретарем в кооперативі з 1987 року та була його членом з часу його створення, підтвердила в суді, що земельна ділянка ,на якій знаходиться будинок №119 надавалась [PERSON] для ведення садівництва, вона особисто в 1987 році виписувала на її ім»я книжку садовода та завіряла її печаткою. Членська книжка на ім»я [PERSON] ніколи нею не видавалась. Також підтвердила в суді, що будинок будували і [PERSON], і [PERSON] Розпочали в 1991 році, а вже в 1995-1996 роках вони стали проживати в будинку на першому поверсі разом. [PERSON] В.А. більше займався господарством. [PERSON] часто їздила в поїздки, заробляла гроші. Бачила, як саме [PERSON] наймала робітників на будівництві, в цьому їй допомагав син. Після від»їзду [PERSON] до Америки, в будинку проживав [PERSON] Свідок [PERSON] суду підтвердила, що саме її чоловік [PERSON] відмовився від наданої йому земельної ділянки №119 для ведення садівництва в СТ «Судоремонтник-5» в 1987 році і землю переоформили на ім»я [PERSON]. Чоловік допоміг [PERSON] виписувати будівельні матеріали на будинок. Також їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] з 1984 роки проживали разом однією сім»єю, а на дачу пересилилися в 1996 році, про що повідомили їх коли гостювали на їх дачі. Як сусідка знає, що будівництвом садового будинку займалась [PERSON], заробляла гроші на будівництво під час в їх спільних комерційних поїздок за кордон. Свідок [PERSON] , член СТ «Судоремонтник-5» в суді підтвердив, що з 1990 року бачив в кооперативі на будівництві садового будинку [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що він на прохання [PERSON] приймав участь в будівництві будинку №119, допомагав в 1991 році зводити перший поверх будинку. В 1991 року був збудований лише перший поверх будинку. На роботу його наймала [PERSON], вона ж платила йому гроші за роботу. Він такоє садоводом СТ "Судоремонтник-5" і поясняв, що [PERSON] була членом садового товариства з моменту його створення, приймала участь у зборах членів кооперативу. Будівництво садового будинку було завершено в 1995-1996 роках і в будинку стали проживати [PERSON] та [PERSON] Ніяких інших будівельних робіт на вказаних ділянках більше не проводилось, за винятком благоустрою. Таким чином судом встановлено, що будівництво спірного садового будинку №119 було завершено в період знаходження [PERSON] та [PERSON] у шлюбі в 1996 році , а тому вони набули право спільної сумісної власності на садовий будинок та господарчі споруди, не дивлячись на те, що розпочали будівництво в період перебування в фактичних шлюбних відносинах. Крім цього саме в період шлюбу поселилися в будинок та використовували його в інтересах сім»ї, про що свідчать надані суду позивачем [PERSON] фотографії. (а.с.58-64) Отримання правовстановлюючого документу та реєстрація права власності на будинок на ім»я [PERSON] в 2010 році лише підтверджує право власності на будинок та надає можливість розпорядитися цим майном. Відповідна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 13.06.20102 року у справі 6-54цс12, згідно якої внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно даних про право власності на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання чинності Законом України від 01.07.201004 року №1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , не породжує в особи права власності , а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності об»єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. Оскільки спірний будинок та господарчі споруди №119 в СТ «Судоремонтник-5» є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], їх частки в будинку є рівними і складають по ? частині відповідно до ст. 28 КПШС України. При розгляді справи [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову [PERSON], так як такий спір вже розглядався Роздільнянським районним судом в по ньому ухвалено рішення від 24.12.2012 року, яке набрало законної сили (а.с.22), а також просив згідно поданої ним заяви застосувати при розгляді даної справи строк позовної давності по заявленим вимогам [PERSON], і по цим підставам відмовити їй в позові.(а.с.281) Судом встановлено, що 25.07.2012 року [PERSON] зверталась в суд з позовом до [PERSON], третя особа- Єреміївська сільська рада про визнання законним користувачем та витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила припинити незаконне заволодіння її земельною ділянкою №118 та №120 , розташованими в СТ «Судоремонтник-5» , так як факт незаконного заволодіння належними їй земельними ділянками був встановлений по кримінальній справі та визнати за нею право користування вказаними земельними ділянками, а також припинити незаконне заволодіння майном, а саме садівничим будинком (об»єктом незавершеного будівництва ), розташованим на земельній ділянці №119 СТ «Судоремонтник-5».(а.с.299) В ході слухання по справі позивачем було уточнено позовні вимоги, в яких позивач просила скасувати свідоцтво про право власності на садовий будинок №119 серії САВ №762015, видане 16.09.2010 року виконкомом [PERSON] сільської ради на ім»я [PERSON] на садовий будинок в СТ «Судоремонтник-5» та визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно. Відповідно до п.2 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі , якщо є таке, що набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі або про укладенням мирової угоди сторін , ухвалені або постановлені з приводу спору між тими ж сторонами , про той самий предмет із тих самих підстав. Відповідно до наведеної норми згідно правової позиції Верховного суду України , викладеної в постанові по справі №6-1133цс15 від 21.10.2015 року позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріальноправовими вимогами та обставинами , що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Із матеріалів даної справи встановлено, що даний позов заявлено як до [PERSON], так і до нового відповідача [PERSON] сільської ради, правові підстави для визнання правовстановлюючих документів на садовий будинок №119 заявлені на підставі норм Сімейного кодексу України вперше, а тому вказаний спір не є тотожним спору, який розглядався Роздільнянським районним судом по цивільній справі №2-724/2012 року і по якому ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] Крім цього згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.12.2014 року , яка ухвалена по результатам перегляду за касаційною скаргою [PERSON] ухвал Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.04.2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 06.11.2014 року стосовно перегляду рішення суду за новоявленими обставинами, новими підставами для позову визнано вимоги [PERSON] про визнання рішень місцевих органів самоврядування, на підставі яких було видано правовстановлюючий документ на будинок , протиправними, а також вимоги стосовно визнання незаконним Державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 №486996 та рішення місцевого органу самоврядування про його видачу.(а.с.177) Стосовно застосування строків позовної давності по заявленим вимогам, то суд в даному випадку виходить з наступних фактів, установлених судом в ході розгляду справи. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного суду України у п.15 постанови №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» для пред»явлення позову про витребування належного громадянинові майна , інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР строк позовної давності , якщо інше не передбачено законом. У тих випадках , коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном , строк позовної давності для вимог про право власності на майно учасника спільної власності не зазначеного в правовстановлюючих документах, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК УРСР з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися , що його право на це майно оспорюється , а не з часу оформлення угоди на придбання майна. Із пояснень [PERSON] судом встановлено, що про порушення своїх майнових прав , зокрема ті обставини, що [PERSON] незаконно оформив правовстановлюючі документи на земельні ділянки №119,120 в СТ «Судоремонтник-5», які надавались їй в користування , а також правовстановлюючі документи на їх спільно збудований садовий будинок №119 вона дізналась в судовому засіданні при розгляд цивільної справи №2-724/12, №511/832/14-к 13.12.2012 року, коли [PERSON] надав в суд Державний акт про право приватної власності на земельні ділянки №119,№120 в СТ «Судоремонтник-5» та свідоцтво про право власності на садовий будинок №119 САВ №762015 від 07.09.2010 року . Про це свідчить зміст її позовних вимог, заявлених по вказаній справі, який вона подала 25.07.20102 року і просила припинити право користування земельними ділянками №119,120 та садовим будинком за [PERSON]А.(а.с.299,301) Дані обставини в суді підтверджені копією позовної заяви [PERSON] матеріалами справи №2-724/20102 року , наданими суду та оглянутими в судовому засіданні. Судом встановлено, також що тривалий час [PERSON] доводила, що земельні ділянки №118,№120 незаконно вибули з її користування, і лише в 2008 році постановою Приморського суду м.Одеси було встановлено дані факти та вчинення незаконних дій [PERSON] відносно майна [PERSON] Крім цього в провадженні прокуратури Роздільнянського району Одеської області до цього часу знаходження кримінальне провадження , порушене за заявою [PERSON], відносно посадових осіб СТ «Судоремонтник-5», які на думку [PERSON] сприяли [PERSON] в незаконному заволодінні її земельними ділянками в СТ «Судоремонтник-5», що підтверджується наданим по справі витягом з Реєстру досудових проваджень (а.с.43) оскільки про порушені права [PERSON] дізналась - 13.12.2012 року, строк для звернення до суду за захистом порушених прав трирічний збігає 13.12.2015 року . З цим позовом вона звернулась в суд - в квітні 2015 року. Тому суд вважає, що при зверненні до суду з даними позовними вимогами строк позовної давності [PERSON] не пропущено і підстав для відмови в задоволенні її позовних вимог в зв»язку з закінченням строків давності для захисту порушених прав в суді не має. Однак суд вважає, що для визнання права власності за [PERSON] на ? частину садового будинку №119 в СТ «Судоремонтник-5» необхідності в скасуванні частково свідоцтва про право власності на садовий будинок і рішення, на підставі якого видавалось свідоцтво, як про то просить позивачка в позовній заяві , не має, так як рішення суду в частині визнання права власності на садовий будинок за [PERSON] в розмірі ? частини є підставою для реєстрації за нею прав на цю частку в будинку в Реєстраційній службі і відповідно за [PERSON] реєструється належна йому друга частина будинку, тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім цього суд вважає, що до компетенції суду не відноситься вирішення питань визнання права на користування земельними ділянками в СТ «Судоремонтник-5» , дані питання вирішуються на підставі норм земельного законодавства уповноваженими органами, а тому в цій частині позову [PERSON] належить відмовити. При цьому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині зобов»язання СТ «Судоремонтник-5» видати їй членську книжки садовода «СТ «Судоремонтинк-5» на земельні ділянки №118,120, так як це є один із законних способів поновлення її порушених прав як члена СТ «Судоремонтник-5», так як незаконність дій [PERSON] щодо заволодіння цими ділянками підтверджена судом. Судовий збір по справі складає 3640, грн. (максимальний розмір встановлений для розгляду справ позовного провадження) , оскільки сторонами не надано документів , які підтверджують вартість спірного майна, а також судовий збір за подачу клопотання про забезпечення доказів 243,60 грн., всього 3883,60 грн, із який позивачем сплачено 1243,60 грн і які підлягають стягненню з відповідача [PERSON], на користь позивача, а також з нього підлягають стягненню на користь держави в рахунок відшкодування судових витрат - 2640 грн. На підставі ст.13,14 Конституції України , рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року №5-рп2005, до ст.50 ЗК України 1970 року, ст.5,6,17,22 Земельного кодексу України 1992 року, ст.116,118, 126 Земельного кодексу України 2002 року, ст.24, 28 КпШС України, ч.1 ст.17,50 Закону України від 07.02.19991 року №697 «Про власність», ст.71 ЦК УРСР, ст.257,261,268 ЦК України,

Outcome: partial