Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] (Позивач-1), [PERSON] (Позивач-2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління юстиції в м. Києві, Київської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування (а.с.3-6). Після усунення недоліків позовної заяви, Позивачами подана уточнена позовна заява про визнання права власності в порядку спадкування до Київської міської ради (Відповідач), третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві (а.с.31-34). Свої позовні вимоги, Позивачі мотивували тим, що [INFO]. помер батько Позивача-1 та дід Позивача-2 - [PERSON]. Його дружина, мати Позивача-1 та баба Позивача-2, - [PERSON], фактично прийняла спадщину, оскілки постійно проживала з померлим, та фактично вступила у володіння спадковим майном та подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. [INFO]. померла мати Позивача-1 та баба Позивача-2 - [PERSON], яка за життя не встигла належним чином оформити спадщину після померлого чоловіка - [PERSON] На день смерті [PERSON] та [PERSON] позивачі проживали разом із спадкодавцями за адресою: [ADDRESS], здійснювали всі необхідні дії задля збереження майна померлих, вступили в управління та володіння спадковим майном, тобто фактично прийняли спадщину після померлих. 19.05.2015р. [PERSON] звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері - [PERSON], проте їй було відмовлено за відсутності правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS]. Окрім того, Позивачам стало відомо, що при житті [PERSON] склав заповіт від 26.06.1991р., яким заповідав належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] своїй онучці [PERSON] - Позивач-2, в зв'язку з чим остання також звернулась 19.05.2015р. до Першої державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте їй було відмовлено за відсутності правовстановлюючого документа на спірну квартиру. Оскільки, батько та мати Позивача-1 та відповідно дід та баба Позивача-2 померли до 2004 року, до правовідносин слід застосовувати Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963р., згідно ст. 535 якого зокрема непрацездатна дружина померлого успадковує, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка б належала їй при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги були його дружина [PERSON] та донька [PERSON], так [PERSON] як непрацездатна дружина померлого, з урахуванням наявності заповіту, успадкувала 2/3 частки спадкового майна, яка б належала їй при спадкоємстві за законом, тобто 2/6 квартири [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги за законом є Позивач-1. Позивачі фактично прийняли спадщину, оскільки проживали і продовжують проживати у спірній квартирі, проте вони не мають можливості самостійно отримати правовстановлюючий документ на вказану квартиру, а тому просили: - визнати за [PERSON] право власності на 2\\6 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом; - визнати за [PERSON] право власності на 4/6 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.01.2016р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.40). Третя особа надала суду письмові пояснення по справі (а.с.49-51), в якій зазначила, що, враховуючи, що дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції та його підпорядкованих органів позивачем не оскаржуються, розгляд справи залишили на розсуд суду. Перша київська державна нотаріальна контора на запит суду направила копію спадкової справи № 895/2004 до майна померлої [INFO] [PERSON] та копію спадкової справи № 423/1995 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.64-133). В судовому засіданні представник Позивача-1 - [PERSON] та Позивача-2 - [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень чи пояснень по суті позовних вимог суду не надав. Представник Третьої особи - Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в наданих до суду поясненнях (а.с.49-51) просив слухати справу за відсутності представника Третьої особи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть [INFO] зроблено запис за № 546, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом ЗАГС Радянського району м. Києва [INFO] (а.с.16,67). [PERSON], [INFO]., (Позивач-1) є дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 24.06.1955р. с. Ворзель Києво-Святошинського району та Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 24.03.1977р. Центральним Палацом одруження (а.с.19). [PERSON], [INFO]. (при народженні прізвище - «[PERSON]») є дочкою [PERSON] (Позивач-1) та відповідно онукою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 28.02.1978р. відділом РАЦС Ленінського району м. Києва та Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 27.06.1998р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва (а.с.20). З копії матеріалів спадкової справи № 423/1995 (номер в Спадковому реєстрі 58192714), заведеної 11.07.1995р. державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори щодо майна померлого [INFO]. [PERSON] (а.с.64-89), вбачається, що на час смерті [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] виданим 29.04.1948р. (а.с.68). Так, дружина померлого [PERSON] - [PERSON] 11.07.1995р. звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що зокрема складалась з легкового автомобіля марки ВАЗ-21011, 1976 рік випуску, двигун № [NUMBER], шасі № [NUMBER], кузов № [NUMBER], номерний знак [NUMBER] (а.с.66), за результатами розгляду якої 11.07.1995р. державним нотаріусом [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на 1\\2 частину вказаного автомобіля (а.с.71) та Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\\2 частину автомобіля (а.с.72), та з заявою про прийняття спадкового майна, що складається з грошових вкладів, які знаходяться в філії Радянського відділення ощадного банку міста Києва № 5395/037 на рахунках № [NUMBER], № [NUMBER] (а.с.74), за результатами розгляду якої 13.05.2002р. державним нотаріусом [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.75). Разом з тим, в подальшому було встановлено, що 26 червня 1991 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №7н-13496, згідно якого на випадок смерті належну йому на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] (а.с.7,78), що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заповітів № 2734945 від 01.08.2003р. (а.с.79), в зв'язку з чим 01 серпня 2003 року [PERSON] звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON], що складається зі спадкового майна: квартири [ADDRESS] (а.с.80). 19.05.2015р. [PERSON] звернулась до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] (а.с.85). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] від 19.05.2015р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2\\3 частини квартири [ADDRESS] після померлого [INFO]. [PERSON] у зв'язку з тим, що [PERSON] пропущений щестимісячний строк для прийняття спадщини та не наданий правовстановлюючий документ про належність спадкодавцеві вищевказаної частини квартири (а.с.88). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Так, оскільки [PERSON] помер [INFO]., тобто до 01.01.2004р., відносини спадкування після померлого регулюються Цивільним кодексом Української РСР. Відповідно до ст.ст. 524, 525 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). За ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). Згідно ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка була чинною станом на час відкриття виникнення спадкових правовідносин, передбачений ст.549 ЦК ( 1540-06 ) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. З пояснень представників Позивачів та згідно довідки № 700 від 21.05.2003р. (а.с.76), довідки ЖЕК № 40 від 07.07.1995р. № 250 (а.с.69), довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» № 399 від 25.03.2015р., [PERSON] проживав і був зареєстрований в [ADDRESS] з [PERSON] (онука), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дочка) по день смерті [INFO] Згідно довідок Київського міського бюро технічної інвентаризації від 24.03.2016р. № 3521 (И-2016) (а.с.60), від 23.08.2011р. № 39893 (И-2011) (а.с.10) квартира [ADDRESS], була на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.06.1991р., посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 7к-12471 (а.с.8-9). З вищевикладеного вбачається, що на час смерті [PERSON] Позивачка-2 як спадкоємиця за заповітом проживала разом з ним, та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном - квартирою [ADDRESS], відтак згідно ст.549 ЦК Української РСР у встановлений законом спосіб прийняла спадщину після померлого [PERSON] Відповідно до ст. 22 Кодексу законів про шлюб та сім'ю, який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 28 Кодексу законів про шлюб та сім'ю в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» При встановленні в справі про поділ спадщини, що до її складу включено майно, придбане спадкодавцем у шлюбі разом з тим з подружжя, хто пережив іншого, суд визначає частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає, за правилами статей 28, 29 КпШС ( 2006-07 ) і виключає його з того, що підлягає поділу між спадкоємцями. Якщо до складу спадщини включено не все майно, придбане у шлюбі, питання про визначення розміру частки дружини, що пережив іншого, вирішується з урахуванням частини майна, яке залишилося у нього. Оскільки, спірна квартира була придбана померлим [PERSON] під час шлюбу з [PERSON], суд дійшов висновку, що на підставі ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) [PERSON] належала 1\\2 частина квартири [ADDRESS], відтак до складу спадщини після померлого [PERSON] увійшла лише його 1\\2 частини зазначеної квартири. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (ст. 535 ЦК УРСР). Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» обов'язкова частка у спадщині визначається з урахуванням усіх спадкоємців за законом тієї черги, котра при відсутності заповіту закликалася б до спадкування, а також утриманців спадкодавців, які мають право на спадщину. При цьому береться до уваги вартість усього спадкового майна, незалежно від того, чи проживав хто-небудь із спадкоємців разом із спадкодавцем. Проте вклад спадкодавця, на який зроблено розпорядження на випадок смерті чи складено заповіт, врахуванню не підлягає. Так, якщо спадкування після померлого [PERSON] відбувалось лише по закону, то спадкоємцями останнього як спадкоємці першої черги відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР, були [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дочка), та частка, яка б належала кожній з них по закону становила би 1\\4 частини спірної квартири. Враховуючи, що до складу спадкового майна померлого [PERSON] увійшла 1\\2 частина (6\\12) квартири [ADDRESS], з врахуванням права [PERSON] як непрацездатної дружини померлого на обов'язкову частку в спадщині - 2\\3 частини від частки, яка б належала їй при спадкоємстві за законом (1\\4), що становить - 2\\12, суд дійшов висновку, що частка [PERSON] як спадкоємиці за заповітом після померлого [PERSON] складає 4\\12. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть 07.11.2002р. зроблено запис за № 17639, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 07.11.2002р. (а.с.93). В зв'язку з тим, що спадщина щодо майна померлої [INFO]. відкрилась до 01.01.2004р. та строк її прийняття не закінчився до вказаної дати, відносини спадкування після померлої [PERSON] регулюються Цивільним кодексом Української РСР. З копії матеріалів спадкової справи № 895 (номер в Спадковому реєстрі 3645098), заведеної 24 вересня 2004 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори щодо майна померлої [INFO]. [PERSON] (а.с.90-133), вбачається, що [PERSON] 24.09.2004р. звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері та просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.92). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] від 19.05.2015р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1\\3 частини квартири [ADDRESS] після померлого [INFO]. [PERSON] у зв'язку з тим, що не наданий правовстановлюючий документ про належність спадкодавцеві вищевказаної частини квартири (а.с.119). Відповідно до ст. 551 ЦК Української РСР якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що станом на час відкриття спадщини [PERSON], до складу спадкового майна увійшло зокрема 8\\12 частини квартири [ADDRESS], з яких: 6\\12 - частка [PERSON] в майні, придбаному за час шлюбу з [PERSON]; 2\\12 - обов'язкова частка [PERSON] в спадщині після смерті чоловіка [PERSON], у фактичне управління та володіння якою вступила Позивачка-1, відтак згідно ст. 549, 551 ЦК Української РСР у встановлений законом спосіб прийняла спадщину після померлої матері [PERSON] Повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилались Позивачі, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання за [PERSON] право власності на 8/12, тобто 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON], та визнання за [PERSON] право власності на 4/12, тобто 1/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON]. З урахуванням положень ст. ст. 524, 525, 527, 529, 534, 535,548, 549, 551 Цивільного кодексу Української РСР, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», та

Outcome: partial