Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 22 грудня 2007 року в Артемівському відділі РАЦС Луганського МУЮ. В шлюбі з відповідачем [INFO] року у них народилась донька [PERSON]. В листопаді 2014 року вони з відповідачем припинили подружні стосунки. Відповідач відразу після припинення стосунків почав проживати з іншою жінкою. Вона постійно мешкає зі своєю донькою [PERSON] та своєю матір'ю у м. Луганську. 19 жовтня 2016 року рішенням Сватівського районного суду шлюб з відповідачем було розірвано. Відповідач не приймає участі у вихованні доньки, не надає ніякої допомоги. На теперішній час в провадженні Сватівського суду знаходиться її заява про стягнення аліментів з відповідача. 11 березня 2017 року вона з громадянином республіки Казахстан [PERSON] зареєструвала шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану міста Актау. Її чоловік [PERSON] мешкає в м. Актау Мангістауської області республіки Казахстан. З метою оздоровлення доньки і спілкування з чоловіком та родичами вона має намір виїжджати до Республіки Казахстан та Російської Федерації. Свого дозволу на виїзд дитини за кордон чи лінію зіткнення в районі проведення Антитерористичної операції в Луганській області відповідач безпідставно не надає, що позбавляє дитину можливості спілкуватися з родичами, підтримувати родинні зв'язки та нормально розвиватися, обмежує конституційне право дитини на свободу пересування. Просить суд надати дозвіл на багаторазові в'їзди та виїзди на тимчасово окуповану територію України та через лінію зіткнення в межах Луганської області та дозвіл на багаторазові виїзди за межі (кордон) України до Російської Федерації та Республіки Казахстан неповнолітньої громадянки України [PERSON] у супроводі її матері [PERSON] або уповноваженої нею особи без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини [PERSON] на п'ять років. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, згідно своїх заяв просять суд розглядати справу без їх участі (а.с.11,27,48). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'являвся, до суду надійшла його заява, в якій відповідач заперечує проти позовних вимог, оскільки 24 червня 2015 року у зв'язку з проведенням АТО на території м. Луганська та Луганської області та неможливості подальшого проживання на цій території у зв'язку із небезпекою життю та здоров'ю, позивачка звернулась до нього із проханням надати згоду на тимчасове вивезення їхньої доньки з України до Казахстану і цього ж дня було посвідчено нотаріально його згоду на тимчасове, до 31 грудня 2015 року, вивезення доньки за межі України. Однак до цього часу позивачка дитину на територію України не повернула, більш того, не дозволяє йому ні особисто, а ні жодним із засобів зв'язку спілкуватися з донькою. В зв'язку з чим він заперечує проти багаторазових виїздів дитини за межі України (а.с.18). Крім того, 25.09.2017 року від відповідача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи листа Міністерства внутрішніх справ Республіки Казахстан, згідно якого громадянка [PERSON] в'їхала на територію Республіки Казахстан у супроводі матері, громадянки України [PERSON], [INFO], якою було подано клопотання про залишення на постійне проживання в Республіці Казахстан (а.с.66-68). Представник третьої особи - служби у справах дітей Сватівської РДА до суду не з'явився, до суду надійшла заява, згідно якої у зв'язку з тим, що позивач у справі [PERSON], а також відповідач [PERSON], на території Сватівського району не проживають, унеможливлюється процес підготовки необхідного висновку органу опіки та піклування. Зважаючи на вищевказані обставини, служба у справах дітей Сватівської райдержадміністрації, яка залучена до справи у якості третьої особи без самостійних вимог просить суд розглянути справу без участі представника служби. Прийняття рішення залишають на розсуд суду (а.с.28). Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 19 жовтня 2016 року (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про народження, сторони [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO] (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Казахстан [PERSON] (а.с.10). З позовної заяви вбачається, що позивач з метою оздоровлення доньки і спілкування з чоловіком та родичами вона має намір виїжджати до Республіки Казахстан та до Російської Федерації. Крім того, згідно наданого відповідачем листа Міністерства внутрішніх справ Республіки Казахстан, громадянка [PERSON] в'їхала на територію Республіки Казахстан у супроводі матері, громадянки України [PERSON], [INFO], якою було подано клопотання про залишення на постійне проживання в Республіці Казахстан. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно заперечень відповідача [PERSON], позивач [PERSON] обмежує спілкування батька з дитиною, не дозволяє йому спілкуватися будь-яким чином. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги правову позицію, викладену в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року по справі№6-33303ск15, в рішенні суду повинно бути зазначено конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; враховано визначену ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено конкретної строкової поїздки та часу перебування у ній дитини, позивач фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон України без згоди батька, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Суд також враховує, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Тому, позовні вимоги позивача [PERSON] - задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed