Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача КП "Кіровгеологія", в якому, з посиланням на ст.ст.117, 237-1 КЗпП України просить стягнути з відповідача на свою користь 30 635 грн. 73 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначив, що в період 09 серпня 1973 року він перебував у трудових відносинах з ГРЕ №37, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія», працюючи техніком-геофізиком. 01 листопада 2013 року звільнений з роботи у звязку з скороченням чисельності штату на підставі ст.40 КЗпП України. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 21 квітня 2014 року, стягнуто з КП «Кіровгеологія» на його (позивача) користь заборгованість по заробітній платі. Відділом ДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, однак до теперішнього часу відповідач рішення суду не виконав. Згідно з виданою відповідачем довідкою, розмір його середньої заробітної плати становить 1 248 грн. 40 коп., а тому КП «Кіровгеологія» має сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з дня звільнення 01 листопада 2013 року і до 17 листопада 2015 року, що загалом складає 24 місяці 17 днів та становить 30 635 грн. 73 коп. (1 248 грн. 40 х 24,54 місяців = 30 635 грн. 73 коп.) Крім того, позивач зазначив, що з вини відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що він переживає, має душевні потрясіння, порушено його звичний ритм життя, відсутність коштів на найнеобхідніше змушує його постійно докладати зусиль для пошуку грошей щодо організації свого життя, при цьому, відповідач ні в день звільнення і до теперішнього часу так і не провів з ним повний розрахунок, заборгованість по заробітній платі не виплатив, що, в свою чергу, заподіяло йому додаткові моральні страждання, у звязку з чим розмір моральної шкоди оцінив в розмірі 10 000 грн. 00 коп. та просив стягнути з відповідача КП «Кіровгелогія». Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив їх задовольнити. Представник відповідача КП "Кіровгеологія" в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 15 грудня 2015 року, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні. Заслухавши позивача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані, разом з тим підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці, що [PERSON] з 09.08.1973 року перебував у трудових відносинах з ГРЕ №37, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія», та 01.11.2013 року був звільнений з роботи на підставі ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності штату. Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 21 квітня 2014 року, та в порядку ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України є обовязковим для виконання на всій території України всіма субєктами права, позовні вимоги [PERSON] до КП «Кіровгеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] 10 768,62 грн., з яких заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі 6761,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 листопада 2013 року по 21 січня 2014 року у розмірі 3 007,22 грн. та моральну шкоду в розмірі 150 грн. 00 коп. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом також встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 22 травня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №405/532/14-ц, провадження №2/405/86/14, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 12 травня 2014 року про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 6 761 грн. 40 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 листопада 2013 року по 21 січня 2014 року у розмірі 3 007 грн. 22 коп. та моральної шкоди в розмірі 150 грн. 00 коп. Надано строк для добровільного виконання рішення протягом 7 днів. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Зазначеним Законом врегульовано правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на зазначене, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а сааме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сумм (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144ц13 від 29 січня 2014 року). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач [PERSON] мав правові підстави для звернення до суду з зазначеним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після ухвалення на його користь 08 квітня 2014 року судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, в свою чергу, відповідач, маючи рівні з позивачем процесуальні права щодо подання суду доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, не довів суду шляхом подання в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів відсутність вини у не проведенні з позивачем розрахунку при звільненні з виплатою належних позивачу сум. Як на підстави позовних вимог позивач посилався на рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 08 квітня 2014 року, та наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведений позивачем, виходячи з довідки ГРЕ №37 КП «Кіровгеологія» від 17 листопада 2015 року №2/304 про розмір середньомісячної заробітної плати, яка складає 1 248 грн. 40 коп. на місяць. Зазначене рішення суду від 08.04.2014 року не було оскаржене і 21.04.2014 року набрало законної сили. Доказів того, що воно було виконано в матеріалах справи немає. Більш того, відповідно до довідки ГРЕ № 37 КП «Кіровгеологія» від 17.11.2015 року № 2/302 станом на 17.11.2015 р. ГРЕ № 37 КП «Кіровгеологія» має заборгованість перед колишнім працівником [PERSON] в сумі 6 761 грн. 40 коп. Довідки про розмір середньоденної заробітної плати сторонами не надано, але під час судового розгляду справи № 405/532/14-ц, по якій 08.04.2014 року було ухвалено судове рішення, позивач зазначав про розмір його середньоденного заробітку, який становить 56 грн. 74 коп., зазначений розмір середньоденного заробітку визначений і судом. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, суд вважає доведеним, що розмір середньоденної заробітної плати позивав ач складає 56 грн. 74 коп. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 із змінами, - нарахування виплат проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 листопада 2013 року по 17 листопада 2015 року в сумі 30 635 грн. 73 коп. (24 місяць 54 днів період затримки х 1 248 грн. 40 коп. середньомісячна заробітна плата = 30 635 грн. 73 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку), з яким, а також періодом стягнення середнього заробітку суд не погоджується, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період, за який позивач просить стягнути середній заробіток, а саме з 01.11.2013 року по 17.11.2015 року, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08.04.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 3 007 грн. 22 коп. за період з 02.11.2013 року по 21 січня 2014 року, у звязку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку слід рахувати з 22 січня 2014 року по 17.11.2015 року, виходячи при проведенні розрахунку з кількості робочих днів за вказаний період та розміру середньоденної заробітної плати позивача, що складає 25 930 грн. 18 коп. (457 робочих днів за період з 22.01.2014 року по 17.11.2015 року х 56 грн. 74 коп. = 25 930 грн. 18 коп.). Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеними позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки, та з урахуванням наведеного вище, вважає, що сума середнього заробітку за весь час затримки, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 22 січня 2014 року по 17 листопада 2015 року, становить 25 930 грн. 18 коп. Позивачем [PERSON] пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. 00 коп., які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Приймаючи до уваги зазначене вище, а також враховуючи, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 квітня 2014 року позивачу стягнуто моральну шкоду з відповідача в розмірі 150 грн. 00 коп., при цьому, позивачем на обгрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, не надано доказів того, в чому сааме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань, на підставі чого суд вважає що в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити з підстав їх необгрунтованості та недоведеності. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави у розмірі 487 грн. 20 коп. Відповідно до ст. ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.3, 4, 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial