Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 05.12.2012 року у Коломийському відділенні №1 Івано-Франківської філії публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» він уклав договір про банківський строковий вклад "Стандарт", згідно з яким він розмістив на депозитному вкладі грошові кошти в сумі 5 000 євро. 08.12.2013 року вказаний договір був продовжений ще на рік, тобто до грудня 2014 року. 03.10.2014 року з депозитного рахунку позивача без його відома банк помилково погасив чужий борг на користь управління Пенсійного фонду України в м. Коломиї та Коломийському районі згідно з вимогою №3485 від 24.05.2013 року в сумі 128,36 євро. В той же день ( 03.10.2014 року ) банк повернув позивачу зняту суму на вказаний рахунок позивача, однак, того ж дня знову списав її з депозиту позивача для погашення чужого боргу згідно із вказаною вимогою. Про вищевказані дії по депозиту позивача не було повідомлено відповідачем. 09.12.2014 року в позивача закінчувався другий термін його депозиту, та він звернувся до відповідача з метою отримання своїх коштів та процентів із депозиту. Працівник банку повідомив про можливість отримання позивачем коштів в сумі 5 044, 95 євро. Однак, вказана сума не відповідала сумі, на яку розраховував позивач по закінченню строку дії депозиту. Переглядаючи виписку по депозиту, надану відповідачем на його вимогу, позивач побачив зняті суми з його депозиту на користь ПФУ, якому позивач нічого не був винен, а також те, що договір був достроково розірваний, що позбавляло його можливості отримати очікувані проценти. 11.12.2014 року позивач звернувся до керуючого Коломийського відділення №1 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приват Банк» зі скаргою про порушення у сфері банківської діяльності. На звернення позивача надано відповідь, згідно з якою кошти в сумі 2 105,15 грн. з його депозитного рахунку знято згідно з постановою відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції і запропоновано звернутись за роз'ясненнями до вказаного відділу ДВС. Звернувшись до останнього, та отримавши копію постанови про арешт коштів боржника, позивач переконався, що божником є його однофамілець, який на 20 років молодший від нього. На інформаційний запит позивача відповідачем надано відповідь, згідно із якою банком проведено перевірку, в результаті якої встановлено, що відповідний рахунок ( договір (SAMDN250007311906450) закрито помилково у зв'язку з тим, що в постанові ДВС допущена помилка в даті народження клієнта, рахунки якого необхідно було заблокувати; вирішено відновити договір позивача та перерахувати відсотки. Позивач повірив відповідачу та продовжив з ним договірні відносини. Позивач звернувся до відповідача з метою отримання виписки по його депозитному рахунку та виявив, що проценти йому було зараховано, однак, коштів, які перераховано для ДВС в сумі 128,36 євро, не повернуто. Для погашення вказаної суми відповідач замість того, щоб повернути за власний рахунок вказану суму, повернув її за рахунок внесених позивачем 19.01.2015 року коштів в сумі 130 євро. Позивач сподівався на порядність відповідача, однак, коштів, незаконно знятих з його депозиту та перерахованих відділу ДВС, йому не повернуто. Він вважає, що вказані дії відповідача є протиправними, які виразились в розголошенні банківської таємниці щодо його депозитних вкладів на запит відділу ДВС стосовно іншої особи, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 1076 ЦК України, а також відповідач користувався вкраденими в позивача коштами в сумі 130 євро на протязі 21 місяця без його відома. Тому позивач, посилаючись на ч. 3 ст. 549, частини 1, 2 ст. 551, ч. 2 ст. 625 ЦК України , постанову Верховного Суду України від 11.05.2016 року в справі №6-37цс16, вважає, що відповідач повинен повернути йому 130 євро, безпідставно списаних з депозитного рахунку позивача, а також сплатити йому пеню за неналежне виконання зобов'язань, 3 % за кожен день прострочення виконання за період з 19.10.2015 року по 14.12.2016 року включно (694 дні). Вказані платежі визначені: 130х3%=3,9х694=2 706,6 євро - пеня; 130х12%=29,9 євро проценти за 23 місяці ( з 19.01.2015 року по 14.12.2016 року), річні згідно з договором складають 12%; 130х143,3%=186,29-130=56,29 євро інфляційні втрати за 2015 рік; 130х111,4%=144,82-130=14,82 євро інфляційні втрати за 2016 рік; 130х3% =7,46 євро 3% річних за 23 місяці). Тому позивач просить стягнути всього на його користь з відповідача 2 945,07 євро. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги із зазначених підстав підтримав та просить їх задовольнити. Позивач згідний на розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був щоразу повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення відповідачу судових повісток-викликів (а.с.25, 33, 40). Причини неявок свого представника відповідач суду не повідомив та не звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності. Рокетська С.В. як представник ПАТ КБ «Приват Банк» електронною поштою 14.03.2017 року надіслала до суду письмову заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з її перебуванням в судових засіданнях господарського суду Івано-Франківської області. Однак, вказану причину неявки в судове засідання 15.03.2017 року представника відповідача суд вважає неповажною, оскільки суду не надано документів на підтвердження повноважень Рокетської С.В. на участь саме в розглядуваній справі, і представник відповідача в судові засіданні не з'являється вже втретє. Крім того, суд бере до уваги, що відповідач є юридичною особою і міг забезпечити явку іншого представника на розгляд справи. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст.ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно з правилами частин 1 і 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, а відповідно до вимог ч.2 ст.1066 цього Кодексу банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів " від 12.04.1996 року №5 до відносин, що регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян ( у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Відповідно до постанови про арешт коштів боржника, винесеної 29.07.2014 року у ВП №4413499 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції Микицеєм В.Д. при примусовому виконанні вимоги №3485, виданої 24.05.2013 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Коломиї та Коломийському районі, про стягнення з [PERSON], [INFO], накладено арешт на кошти, всі розрахункові рахунки, які перебувають у відповідних установах банків, вказаних в супровідному листі , та належить боржнику [PERSON] (а.с. 9). Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] народився [INFO]. 11.12.2014 року позивач звертався до керуючого Коломийського відділення №1 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приват Банк» зі скаргою про порушення законодавства у сфері банківської діяльності Коломийського відділення №1, в якій просив усунути зазначені в скарзі порушення та повернути йому суму депозиту в розмірі 5 000 євро та нараховані 8,5 % річних, а також просив надати відповідь, на підставі яких документів банк проводив операції по його депозитному рахунку без його відома, чим спричинив йому матеріальну та моральну шкоду. На цій скарзі наявна відмітка про її одержання працівниками відповідача того дня та зареєстрованої вхідної кореспонденції (а.с. 12,13). 09.01.2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» на адресу позивача надіслало письмового листа за № 20.1.0.0.0/7-20141217/2626, в якому банком роз'яснено причини зняття з його депозитного рахунку грошових коштів в розмірі 128,36 євро в рахунок погашення боргу згідно з вимогою №3485 від 24.05.2013 року (а.с. 10, 11). 12.01.2015 року позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом, в якому просив надати йому повну письмову інформацію про те, які дії проводились відносно його рахунків в ПАТ КБ «Приват Банк» на підставі постанови відділу ДВС про арешт коштів боржника у ВП №44134999 від 29.07.2014 року, а також які дії проводились відносно його депозитного рахунку [NUMBER] в цьому ж банку на підставі вимоги ДВС про стягнення заборгованості №920/1 від 29.09.2014 року в сумі 2 105 грн. На цьому запиті наявний підпис керуючого відділенням Гудими В.Б. про його отримання банком у вказаний день (а.с.7, 8). 31.05.2015 року відповідач листом повідомив позивача про те, що згідно з ВП №44134999 відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на рахунок позивача [NUMBER] ( договір SAMDN25000731190654) та депозитний вклад по вказаному рахунку закрито. Банком проведено перевірку, в результаті якої встановлено, що вказаний рахунок закрито помилково у зв'язку з тим, що в постанові відділу ДВС допущена помилка в даті народження клієнта, рахунки якого необхідно заблокувати. Прийнято рішення поновити договір позивача та перерахувати відсотки. 22.01.2015 року відсотки в розмірі 284,36 євро донараховано на вказаний рахунок позивача (а.с. 5,6). Відповідно до листа відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції №03-27-2301/5124 від 13.03.2015 року останній повідомив ПАТ КБ «Приват Банк» про те, що згідно із виставленою вимогою 03.10.2014 року знято з рахунку та перераховано на депозитний рахунок відділу ДВС 2 105, 15 грн. боргу з [PERSON] Оскільки боржником надано квитанції про самостійну оплату боргів 11.03.2015 року, то платіжним дорученням №1004 вказані кошти було повернуто на р/р 26356616340287 для [PERSON] Однак, дані кошти не були зараховані банком на зазначений рахунок та повернуті на депозитний рахунок відділу ДВС. Тому останній просив повідомити причини незарахування та повернення даних коштів (а.с. 34). Згідно із правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11.05.2016 по справі №6-37цс 16, відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 вказаного Закону, а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач повинен повернути позивачу 128, 36 євро, які помилково списані з його депозитного рахунку та сплатити позивачу: пеню за неналежне виконання зобов'язань, 3 % за кожен день прострочення виконання. Кількість прострочених днів становить 694 в періоді з 19.01.2015 року до 14.12.2016 року ( 128,36 х3%=3,8508 х694=2 672,45 євро); 128,36х12%=15,40 євро процентів за 23 місяці, оскільки річні згідно з договором складають 12%; 128,36х143,3%=183,94-130=53,94 євро інфляційні втрати за 2015 рік; 128,36х111,4%=142,99-130=12,99 євро інфляційні втрати за 2016 рік; 128,36х3% =3,8508 євро 3% річних за вказаний період). Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем безпідставно заокруглено списану грошову суму до 130 євро, а також необґрунтовано здійснено розрахунки спірних сплат від 130 євро, замість правильної суми 128, 36 євро. Судом встановлено, що станом на 14.12.2016 року відповідно до курсу НБУ 1 євро становив 27,7015 грн. Крім того, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 5 ст. 10, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір в розмірі 764,18 грн., що становить 1/% від ціни позову (2758,63 євро х 27,7015=76418,19 грн.) слід присудити з відповідача відповідно до правил ч.3 ст.88 ЦПК України, а також стягнути судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.47). На підставі ст.ст. 16, 526, 530, 549-551, 1058, 1060, 1061, 1066 ЦК України, ст.1, ч.5 ст.10, ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та,

Outcome: partial