Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом та просить стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстрований 27 січня 2017 року Зарічненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Від даного шлюбу вони мають дитину [PERSON] , [INFO] . На даний час їхні шлюбні відносини припинені і вони проживають окремо. З того часу відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Дитина знаходиться на її утриманні. Син постійно потребує матеріальної допомоги і все це лягає на нього, хоча його утримання є рівним обов`язком як матері, так і батька. Всім необхідним вона змушена сина забезпечувати самостійно, але її коштів на його потреби у неї не вистачає, які постійно зростають. Вона і сама потребує утримання, так як доглядає за їхнім сином, якого відповідач їй також не надає. До початку розгляду справи від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Згідно протоколу судового засідання суду Березовського району Брестської області, який надісланий у зв`язку з виконанням доручення про виконання окремих процесуальних дій у відповідності до Конвенції про правову допомогу і правові відносини в цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, відповідач [PERSON] не заперечує щоб справу розглянули без його участі. При цьому зазначив, що позовні вимоги про стягнення аліментів не визнає, так як рахує, що дитина, яка народилася у [PERSON] не його, так як вони довгий період часу не проживали разом. До народження не проживали рік і вже більше року, як шлюб між ними розірваний.. У позовній заяві про розірвання шлюбу [PERSON] вказувала, що від шлюбу вони дітей не мають. [PERSON] проживає в Україні з іншим чоловіком, а він проживає в Республіці Білорусь. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 29 січня 2014 року, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 травня 2017 року розірвано (а.с.6). Дане рішення суду набрало законної сили 04 серпня 2017 року. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є відповідач - [PERSON] (а.с.5). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с.7) неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] знаходиться на утриманні матері [PERSON] . Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України чітко визначено загальний обов`язком батьків утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У Декларації прав людини проголошено, дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення ч. 8 ст. 7 СК України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 1 ст. 182 СК України вказує на обставини, які мають враховуватися при визначені розміру аліментів. Як зазначено у ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні встановлено, що позивач не працює у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення дитиною трьох років, за ці кошти ледь виживає. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Враховуючи те, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, суд приходить до переконання, що позов слід задоволити в повному обсязі та призначити відповідачу аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини, обставинам справи і вимогам Закону. Відповідно до положень ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Датою подачі позову до суду є 15 лютого 2018 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються: позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved