Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.11.2019 року пред`явив позов до ДП «Селидіввугілля» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. В обґрунтування свої позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах та працював у ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» електрослюсарем підземним 4 та 5 розряду з повним робочим днем під землею. 23.07.2019 року звільнений за ст.38 КЗпП України у зв`язку з переходом на пенсію. Після звільнення відповідач свій обов`язок із проведення з ним розрахунку не здійснив. Станом на 29.10.2019 року заборгованість по заробітній платі складає 34536,66 грн.; заборгованість з невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 27594,45 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9954,16 грн.; середній заробіток у розмірі 35222,15 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 34536,66 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 35222,15 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутність. Надав уточнення до позовної заяви, в якому просить стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 34536 грн. 66 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня його звільнення по день ухвалення рішення суду, а також судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що частково заперечує проти позовних вимог [PERSON] , а саме із сумою 34 536,66 грн. не згідний, оскільки дійсна заборгованість перед ним станом на дату звернення із позовом, а також станом на теперішній час складає 25 332,91 грн., так як згідно довідки №1/01 від 02.01.2020 року станом на 02.01.2020 року заборгованість підприємства перед позивачем складає 25 332,91 грн.( в тому числі: з вихідної допомоги у сумі 24 137,15 грн. та за лікарняним листком за рахунок підприємства у сумі 1195,76 грн.). Таким чином, у зв`язку із частковою сплатою відповідачем на дату звернення позивача із позовом не підлягає задоволенню вимога в частині стягнення заборгованості у розмірі 9 203,75 грн.(34536,66 грн. - 25332,91 грн.). Наказом № 123-к від 23.07.2019 року позивача було звільнено з 23.07.2019 року. Згідно табеля обліку робочого часу по дільниці УЕС(Енергопостачання) за липень 2019 року, [PERSON] 23.07.2019 року не працював. З 23.06.2019 року по 22.07.2019 року позивач знаходився на лікарняному та 23.07.2019 року він звільнився і написав заяву про звільнення у зв`язку із виходом на пенсію, проте за графіком у цей день не вийшов у І зміну. Таким чином, в день звільнення(23.07.2019 року) [PERSON] не працював, а вимог про розрахунок до підприємства не надсилав, а тому ним не доведено виконання умов ст..116 КЗпП. Вважає, що на позивача не розповсюджується норма ст..116 КЗпП України в тій частині, яка вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. А за таких обставин, позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною, а тому просив відмовити у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі в частині стягнення 9 203,75 грн.; відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі; під час ухвалення рішення, суму стягнення заборгованості перед позивачем визначити з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ураховуючи наведене, суд постановив ухвалу про розгляд даної справи за відсутності всіх учасників справи та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка сторін не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід частково задовольнити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що позивач з 12.03.1998 перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля» ВП «шахта 1-3 Новогродівська», про що свідчать записи у трудовій книжці (арк. справи 6). Згідно запису № 24 трудової книжки, [PERSON] 23.07.2019 року звільнено за ст..38 КЗпП України(власне бажання у зв`язку з переходом на пенсію за віком) з виплатою вихідної допомоги на підставі наказу № 123-к від 23.07.2019 року(арк. справи 7-8). Згідно наказу № 39 від 13.03.1998 року [PERSON] прийнято на шахту «1-3 Новогродівська» електрослюсарем підземним 4 розряду з 12.03.1998 року(арк. справи 10). Відповідно до наказу № 123-к ВП шахта 1-3 «Новогродівська» від 23.07.2019 року [PERSON] 23.07.2019 року звільнено за ст..38 КЗпП України (власне бажання у зв`язку з переходом на пенсію за віком) з виплатою вихідної допомоги(арк. справи 11). На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, яка складає 34536,66грн., що підтверджується довідкою № 314/10р від 29.10.2019 року, виданою ДП «Селидіввугілля»(арк. справи 9). З довідки № 1/01 від 02.01.2020 року про нараховану та сплачену заробітну плату, виданої ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» вбачається, що [PERSON] працював електрослюсарем підземним дільниці «Електропостачання» ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля. На час звільнення 23.07.2019 року нарахована компенсація за невикористану відпустку при звільненні, вихідна допомога, л/лист, всього 41661,33 грн. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 8 лютого 1995 року середньоденна заробітна плата складає 448,69 грн., середньомісячна з/плата складає 8749,45 грн. Станом на 02.01.2020 року фактична суму боргу складає 25332,91 грн.( в тому числі вихідна допомога за липень 2019 року 24137, 15 грн., л/лист за рахунок підприємства 1195,76 грн.)(арк. справи 30). Згідно заяви від 23.07.2019 року [PERSON] подав заяву про звільнення 23.07.2019 року(арк. справи 31). З табелю використання робочого часу з дільниці УЕС(Енергопостачання) за липень 2019 року вбачається, що [PERSON] 23.07.2019 року не працював(арк. справи 32-33). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У частині першій статті 47КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). В цій частині суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у зв`язку із частковою сплатою відповідачем заборгованості по заробітній платі, стягненню на користь позивача підлягає сума заборгованості у розмірі 25332,91 грн., яка зазначена у довідці, виданій ДП «Селидіввугілля». Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує наступне. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП та статті 1 Закону України, "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. У статті 2 Закону України, "Про оплату праці" зазначено, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за №100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивача[PERSON] звільнено 23.07.2019, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі ДП «Селидіввугілля» не здійснено, а тому є обґрунтовані підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно довідки ДП «Селидіввугілля» середньоденна заробітна плата позивача складає 448,69 грн. З урахування листа № 78/0/206/18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році»; листа № 1133/0/206/19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» кількість днів затримки розрахунку позивача в 2019 році з розрахунку 23.07.2019 року (день звільнення) по 25 листопада 2019 року (день звернення до суду із позовом) склала 146 днів, а саме: липень 2019 року - 7 днів; серпень 2019 року - 21 днів, вересень 2019 року - 21 днів, жовтень 2019 року - 22 дні, листопад 2019 року -21 днів; грудень -21 днів; січень 2020 року - 21 днів; лютий 2020 року - 12 днів. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку станом на день звернення до суду складає: 448,69 грн.(середньоденна заробітна плата) х 146 (кількість днів затримки розрахунку) = 65 508 грн. 74 коп. Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що на позивача не розповсюджується ст. 116 КЗпП, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах Закону. Належних та допустимих доказів, щодо поважності причин несвоєчасної виплати позивачу належних сум при звільненні у встановлений законом строк, відповідачем суду не надано. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: partial