Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

Заявники [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з заявою про встановлення факту народження дитини. В обґрунтування заявлених вимог заявники зазначають, що 01.11.2011 року вони зареєстрували шлюб та проживають однією сімєю. 05.08.2016 року у їх сімї народився син, якому вони дали імя Тимофій. 05.08.2016 року при виписці з Центральної міської клінічної лікарні №3 м. Донецька, де [PERSON] народжувала сина, їй було видано медичне свідоцтво про народження №60. Звернувшись в Приморський відділ РАЦС м. Маріуполя щодо внесення в Державний реєстр актів цивільного стану факту народження їх дитини, [PERSON] як представник [PERSON] отримав відмову, тому що медичне свідоцтво про народження видане на тимчасово окупованій території. Отже, отримати свідоцтво про народження українського зразка, вони, як батьки, не мають можливості, а це в подальшому може перешкоджати отриманню різного роду допоміг, подальшому отриманню освіти на території держави Україна. Просили встановити факт народження громадянкою України [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], зареєстрованою за адресою: [INFO], б. Шкільний, б. 14 кв. 119/120, сина [PERSON], [INFO] у м. Донецьк, батьком якого є громадянин України [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], мешкає за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Дзержинського, б. 2 кв. 199 Заявники [PERSON], [PERSON] та представник заявників [PERSON] до відкритого судового засідання не зявилися, але надали заяви, згідно яких заявлені вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу без їх участі. Заінтересована особа - Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського МУЮ у Донецькій області, до судового засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.3\~ст.235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Стаття 57 ЦПК України\~передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Крім того, відповідно до\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 2\~ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоюпостановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до\~ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до п.7 ч.1ст. 256ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Заявники зареєстровані: [PERSON] у Донецькій області, м. Донецьк, б. Шкільний, б. 14 кв. 119/120, [PERSON] у Донецькій області, м. Маріуполь, вул. Зелена, б. 25 гуртож. №212 Фактична адреса проживання заявників Донецька область, м. Донецьк вул.. Дзержинського, б. 2, кв. 199. Відповідно до свідоцтва про шлюб, серія 1-НО №264854, виданогоДонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №1373, [PERSON] та [PERSON], 01.11.2011 року уклали шлюб. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові [PERSON], дружині [PERSON]. На підтвердження факту народження дитини заявником надано медичне свідоцтва про народження №60, виданого Центральною міською клінічною лікарнею №3, що розташована у місті Донецьк Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого\~розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р. Згідно наданому медичному свідоцтву [PERSON], 05.08.2016 року о 09-16 годині народила хлопчика у Центральній міській клінічній лікарні №3; місце народження місто Донецьк, Донецької області. Факт народження дитини заявницею підтверджується обмінною картою, виданою Центральною міською клінічною лікарнею №1 м. Донецька, згідно якої [PERSON] перебувала на обліку з приводу вагітності у жіночій консультації, передбачуваний термін пологів вказаний як 14.08.2016 р., протоколами УЗО та фотографією долученою до матеріалів справи. За положеннями ч. 2, 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Отже, з метою захисту прав і свобод батьків та новонародженої дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви та встановлення факт народження [PERSON] дитини чоловічої статі. За наведених обставин,

Outcome: approved