Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадського стану Ужгородського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 338, свідоцтво серії [NUMBER] від 12.07.2003 р. Від шлюбу у подружжя двоє неповнолітніх дітей син - [PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO]. На протязі останніх декількох років сімейне життя між ними погіршувалося. Подружжя має протилежні погляди на шлюб, на виховання дітей і відносини у сім'ї. Відповідач періодично нехтує сімейними цінностями, між позивачем та відповідачем виникають сварки і постійне приниження позивачки перед дітьми, які є свідками, що спричиняє їм та позивачці душевні страждання, які негативно впливають на психічний стан дітей. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Враховуючи наведене позивач просила розірвати шлюб, що був укладений 12.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського районного управління юстиції м. Ужгорода, актовий запис № 338, свідоцтво серії [NUMBER] від 12.07.2003 р. 07.04.2005 року; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 70 % від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку ([PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO]) щомісячно, починаючи з дня позовної заяви та до повноліття кожного з двох дітей. Зобов'язати відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину, що виникають при певних життєвих обставинах (розвиток здібностей дітей, позашкільне виховання, активний відпочинок, хвороби тощо). Судові витрати покласти на відповідача. Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги в частині стягнення аліментів, остаточно позивач в частині стягнення аліментів просила стягнути з [PERSON] на користь неповнолітніх дітей у розмірі 2/3 від його місячного доходу на утримання двох дітей, але не менше, ніж 60% від фактичного прожиткового мінімуму за відповідний місяць на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Обгрунтовуючи тим, що відповідач має постійне місце роботи. Позивач [PERSON] в судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити уточнену позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явився, не заперечував проти розірвання шлюбу, щодо стягнення аліментів зазначив, що не заперечує проти стягнення аліментів на дітей у розмірі 1/3 від його місячного доходу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва серії [NUMBER] від 12.07.2003 р. про укладення шлюбу, 12.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 338. Прізвище дружини після одруження змінено на [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 03.02.2005 р., виданого бюро РАГС м. Кішварда, реєстраційний номер №74/2005, 31.01.2005 р. народився [PERSON] батьками, якого записано [PERSON] та [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 08.12.2009 р., бюро РАЦС м.Кішварда, реєстраційний номер 884/2009, [INFO] р. народилася [PERSON] батьками, якої записано [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до довідки про доходи, виданого виробничим структурним підрозділом Ужгородської дирекції залізничних перевезень, Регіональна філія «Львівська залізниця», ПАТ «Укрзалізниця» загальна сума доходу за період з грудня 2015 р. по травень 2016 р. гр. [PERSON], який працює начальником станції на виробничому структурному підрозділі Ужгородської дирекції залізничних перевезень Регіональна філія «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» становить 44079,72 грн. Відповідно до довідки про доходи №1993 від 30.05.2016 р. виданої ДВНЗ «УжНУ» гр. [PERSON] займає посаду в ДВНЗ «УжНУ» старшого лаборанта, загальна заробітна плата з грудня 2015 р. по травень 2016 р. останньої складає 11 638,46 р. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1,2 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку(доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, стан його здоров'я, матеріальне становище відповідача та позивача, а також те, що відповідно до Закону України "Пpo Дepжавний бюджeт на 2016 рік"для дитини віком дo 6 років з 01 травня пo 30 листопада 1228 грн., з 01 грудня - 1355 грн. Для дітей вікoм вiд 6 дo 18 рокiв з 01 травня пo 30 листопада 1531 грн., з 01 грудня - 1689 грн. те, що відповідач позов визнає частково, а отже приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 23.03.2016 року до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку. Таким чином позов підлягає задоволенню частково. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial