Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач 12.03.2015 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] та, збільшивши позовні вимоги письмовою заявою від 31.08.2015 року (т.1, а.с.228-230), просив суд: - визнати квартиру обєктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.12.2007р. квартири [ADDRESS].; - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27.12.2007р. квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року було встановлено факт проживання однією сімєю його та [PERSON] як чоловіка та жінки в період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року. Згідно договору купівлі продажу нерухомого майна від 02.07.1996 року, укладеного на товарній біржі «Центральна Одеська біржа», [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира була в стані, непридатному для проживання, зокрема згідно довідки від 01.03.1999 року у придбаній квартирі було відсутнє опалення, каналізація, а також квартира не була газифікована. З метою привести квартиру до належного рівня, вони звернулись до компетентних органів з заявами про надання дозволу на проведення будівельних робіт. У результаті проведених робіт, закінчених у 2007 році, ними було повністю реконструйовано перший поверх з демонтажем перестінків, збільшено площі деяких приміщень, надбудовано другий поверх, проведено комунікації, поміняно крівлю, облагороджену прилеглу до квартири територію. В період з 1995 року по 2004 рік [PERSON] не працювала та в той же час навчалась в університеті. Позивач був єдиним, хто матеріально забезпечував родину, будучи працевлаштованим одночасно на декількох посадах, та з 2003 року займаючись підприємницькою діяльність. У 2011 році ними було прийнято рішення про переобладнання квартири під міні-готель з метою здійснення підприємницької діяльності, для чого необхідно було утримати правовстановлюючі документи на новостворене, реконструйоване житло. 24.11.2011 року виконавчим комітетом ОМР на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] та 01.12.2011 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру за [PERSON]. На протязі періоду їх будівництва ніякої матеріальної допомоги від будь-яких осіб вони не отримували, за виключенням коштів, отриманих від гр.. [PERSON]. При цьому, ні сестра [PERSON], ні її мати ніколи фінансово не підтримували їх будь-яким чином при будівництв та спільному житті, що підтверджується листуванням між ними. 16.09.2013 року [PERSON] померла. Все спадкове майно померлої складається зі спірної квартири. Відповідачка [PERSON], сестра померлої, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, про інших осіб, які звернулись чи могли звернутись до нотаріуса, позивачу не відомо. Проте, позивач вважає, що оскільки спірна квартира належала йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то прийняття [PERSON], як спадкоємницею 2-ї черги, спадщини в цілому всієї квартири порушить його права інтереси. Ухвалою суду від 31.08.2015 року (т.1, а.с. 262-263) були прийняті доповнення позовних вимог від [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.12.2007р. та від 27.12.2007р.. Стосовно позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.228-230) [PERSON] зазначив, що згідно договору дарування від 31.01.2007 року йому була подарована вказана квартира. У грудні 2007 року його колишня дружина [PERSON], дізнавшись про продаж ним одноособово (без її участі) дачі і земельної ділянки та про наявність у нього нової квартири, повідомила про намір звернутись до суду з позовом про стягнення з нього грошей, отриманих від продажу будинку та земельної ділянки, та з заявою про накладення арешту на подаровану йому квартиру. З метою уникнення будь-яких судових процесів та з метою запобігання накладенню арешту на його квартиру, [PERSON] спільно зі своєю дружиною [PERSON] вирішили переоформити квартиру на імя останньої. Зазначене було здійснене шляхом укладення між ними відповідного договору купівлі продажу квартири від 14.12.2007 року, [PERSON] відразу ж зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН». У подальшому позивачу вдалося досягти домовленостей з колишньою дружиною [PERSON] шляхом надання ним зобовязання подарувати їй належні йому 457/3000 частини квартири [ADDRESS], що і було згодом здійснено, про що свідчить договір дарування, укладений між ним та [PERSON]. Як тільки претензії з боку [PERSON] зникли, позивач переоформив квартиру на своє імя, уклавши 27.12.2007 року відповідний договір купівлі продажу з [PERSON]. при цьому будь-яких коштів при укладанні даних правочинів не передавалось. Відтак, вказані договори купівлі-продажу носили суто формальний характер, оскільки гроші за нібито продаж та придбання квартири сторонами не отримувались та на виконання правочину ніяке майно передано не було. З огляду на що вважає, що оспорювані договори мають бути визнані недійсними, оскільки є фіктивними відповідно до ст.. 234 ЦК України, при цьому посилався також на ч.1 ст.215, ч.5 с. 203 ЦК України. Також, ухвалою суду від 18.05.2015 року до спільного розгляду з даною цивільною справою за позовом [PERSON] було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, за яким [PERSON] просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.57-60). В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначила, що 16.09.2013 року померла її рідна сестра [PERSON]. Після смерті останньої [PERSON] як спадкоємницею 2-ї черги було подано приватному нотаріусу ОМНО [PERSON] заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець першої черги мати померлої, [PERSON], відмовилась від права на спадкування на користь [PERSON]. У подальшому відповідачці за первісним позовом стало відомо, що з заявою про прийняття спадщини звернувся також [PERSON], з яким спадкодавець деякий час підтримувала стосунки. В усній формі нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року (справа №522/5969/14-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року, було задоволено частково позов [PERSON], а саме визнано факт сумісного проживання зі спадкодавцем, [PERSON], у період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року, в решті позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування та усунення від спадкування [PERSON] було відмовлено. Отже, на думку [PERSON] єдиним спадкоємцем на даний момент є вона, а відповідач згідно до положень ЦК України (ст.. 1264 ЦК України) відноситься до четвертої черги права на спадкування. 23.04.2015 року приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] було отримано заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про права на спадщину, яка складається з нерухомого майна, а саме квартири 13, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, 25. Проте, нотаріус листом від 27.04.2015 року за вих..№31/02-14 повідомила щодо необхідності надання оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оскільки, у [PERSON] відсутні такі документи та їх доля їй на даний момент не відома, остання позбавлена можливості надати їх нотаріусу, а тому і оформити свої права на спадкове майно, у звязку з чим звернулась до суду з відповідними позовом. При цьому висловила заперечення щодо позовних вимог [PERSON], за якими просила відмовити в позові. Вважає, що оскільки державна реєстрація речового права на квартиру [ADDRESS] за нею не здійснено, власником вказаного нерухомого майна є спадкодавець померла [PERSON], а вона [PERSON] неналежним відповідачем по справі. Вважає, що спірна квартира не може бути визнана обєктом права спільної сумісної власності, оскільки рішенням суду від 03.02.2015 року було встановлено факт сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] у період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року, при цьому датою придбання квартири є також 02.07.1996 року. Оскільки на придбання нерухомого майна необхідні значні витрати, то вважає, що в процесі збирання коштів на придбання квартири приймала участь спадкодавець [PERSON] самостійно, а фактичні шлюбні відносини між нею та позивачем за первісним позовом виникли вже після цього нелегкого процесу збору коштів та придбання майна. Посилається, що даний факт та непричетність [PERSON] до придбання вказаного нерухомого майна було встановлено у рішенні суду від 03.02.2015 року, підтверджується показаннями свідка [PERSON], та сам позивач визнавав, що [PERSON] займалась підприємницькою діяльністю та мала кошти на придбання майна. Заперечувала проти посилань [PERSON], що у спірній квартирі на момент придбання було відсутнє опалення, каналізація, а також квартира не була газифікована. Вважає, що дані твердження спростовуються первинним технічним паспортом від 04.08.1998 року, у якому є примітка «по состоянию на 18.06.1996 г.» в розділі «технічна характеристика квартири» квартира обладнана: водопроводом, каналізацією, центральним опаленням, електроосвітленням, центральне опалення обладнано радіатором, комфортною газовою плитою 1шт. Так, дійсно [PERSON] та спадкодавець дійсно пізніше проводили покращення житлових умов та проводили ремонт, але це не свідчить про виникнення права спільної сумісної власності, та позивач за первісним позовом не надає належних доказів, що саме він здійснював витрати на покращення стану майна. Посилання позивача за первісним позовом на отримання ним від гр.. [PERSON] 50\~000 Євро (за розпискою)як єдиної допомоги на будівництво суперечить його посиланням в іншому процесі, за якими він вказував, що дані кошти витрачав на лікування спадкодавця, що підтвердили також всі свідки. Крім того, він усіляко ухиляється від надання для огляду та експертизи оригіналу вказаної розписки, впевнено мотивує ксерокопією, яка в залежності від предмета спору та провадження міняє своє цільове призначення. [PERSON] є правдивими свідчення [PERSON] про те, що він та спадкодавець не отримували грошей від матері спадкодавця [PERSON], оскільки згідно пояснень останньої, наданих у якості свідка по справі №522/5969/14-ц, [PERSON] надавала спадкодавцю два рази суми у розмірі по 5\~000 Євро, а потім надавала по 300 євро кожного її приїзду в гості до матері до Німеччини, також спеціально з метою придбання квартири №13 на вул.. Гімназичній, 25, у м. Одесі, [PERSON] було надано значну суму коштів, а саме 9\~000 дол. США.. Тому виходячи з наведеного, вважає, що квартира №13, розташована по вул.. Гімназичній, 25, у м. Одесі, не є обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та померлої [PERSON]. Єдиним законним спадкоємцем вказаного нерухомого майна є вона [PERSON] як сестра померлої. 10.06.2015 року [PERSON] подала до суду клопотання (т.1, а.с.101-102), за яким просила доповнити зустрічну позовну заяву наступними вимогами: визнати обєктом права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а. При цьому посилалась на те, що [PERSON], звертаючись до суду з відповідним позовом, свідомо приховує факт, що за час спільного сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем [PERSON], ними було придбано квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а. Право власності на вказану квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, було зареєстровано 28.12.2007 року, а право власності на 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а, було зареєстровано 10.01.2006 року, тобто в період коли сторони проживали однією сімєю та вели спільне господарство, тому вважає, що вказане нерухоме майно має бути визнане обєктами права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON]. Пізніше, 17.09.2015 року [PERSON] надала до суду заяву про збільшення позовних вимог (т.1, а.с.267 268), за якою просила визнати недійсним договір дарування частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а, укладений 04.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], реєстраційний номер в державному реєстрі правочинів 1960. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірний договір було укладено 04 листопада 2011 року, тобто в період спільного проживання [PERSON] та спадкодавця [PERSON] разом без реєстрації шлюбу. Право власності на вказану частку квартири було набути 10.11.2015 року, а зареєстроване 10.01.2006 року. Вважає, що у порушення ч.1, 3 ст. 65 СК України вказаний спірний договір дарування був укладений [PERSON] без отримання згоди своєї покійної дружини [PERSON] (відсутня нотаріально посвідчена згода останньої) та він одноосібно визначив долю спільного майна. Тому [PERSON] з посиланням на ч.2 ст. 65 СК України, ст.. 203, 215 та ч.2 ст. 719 ЦК України вважає, що даний договір має бути визнано недійсним та її права порушується, оскільки вона як спадкоємниця майна померлої [PERSON] має право на частину даного майна. Таким чином, загалом [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з наступними вимогами: - визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.57-60); - визнати обєктом права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а (т.1, а.с.101-102); - визнати недійсним договір дарування частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, укладений 04.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], реєстраційний номер в державному реєстрі правочинів 1960 (т.1, а.с.267 268). У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги та заперечення на зустрічний позов та пояснили суду , що придбана квартира перебувала в незадовільному технічному стані, була відсутня каналізація, опалення було пічним, стелі та підлога знаходились в непридатному стані. Після отримання дозвільних документів було розпочато будівельні роботи, які продовжувались тривалий час. До вересня 2005 року [PERSON] регулярно зверталась до компетентних органів з заявами про надання дозволу на продовження будівельних робіт. В результаті проведення будівельних робіт технічні характеристики квартири кардинально змінились: загальна площа стала 117,3 кв.м. (було 55,9 кв.м.), житлова площа стала 38.2 кв.м. (було 31,4 кв.м.), зявився 2-ий поверх (буда одноповерхова квартира), 3 кімнати (було 2 кімнати), була облаштована ванна кімната (раніше ванни не було), проведено нові комунікації, поміняно кровлю тощо. Після завершення будівельних робіт [PERSON] отримала свідоцтво про право власності та зареєструвала право власності на вищезазначену квартиру в КП «ОМБТІ та РОН». Пояснюючи причини многорічної тривалості будівельних робіт, позивач вказав, що прибутки в їх сімї були невеликими. Зокрема, в той період заробітна плата [PERSON] складала 800 грн. щомісячно, з яких 330 грн. сплачувала за контракт на навчання протягом 2002 2006 років, прибутків від підприємницької діяльності вона не отримувала, оскільки лише була зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності, але фактично діяльності не було, звіти до органів податкової служби не здавала. Будь-яка допомога з боку родичів не надавалась. Щодо його особистої участі в будівництві квартири [ADDRESS] позивач пояснив, що він, будучи електриком та сантехником, здійснював певні роботи своїми власними силами, а для виконання великих за обсягом робіт вони наймали робочих, послуги яких оплачували за рахунок спільних грошей, отриманих в основному від підприємницької діяльності позивача, який був зареєстрований СПД в період з 2003 по 2011 роки, отримував прибутки від підприємницької діяльності, про що регулярно подавав до податкових органів звіти про отримання ним прибутків в сумі 50000 грн., 19700 грн., 12000 грн., тощо. Враховуючи, що право власності на квартиру № 13 було набуто під час спільного проживання позивача та [PERSON] за рахунок спільних трудових та фінансових витрат, тому, на думку позивача, ця квартира може бути визнана обєктом права спільної сумісної власності. Обгрунтовуючи свою вимогу про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладених між ним та [PERSON] 14.12.2007 року та 27.12.2007 року, пояснив, що зазначена квартира була подарована йому 31.01.2007 року. Квартира № 6 потребувала ремонту, а також будівництво квартири № 13 ще на той час не було завершено, тому [PERSON] продав дачу та земельну ділянку, які дісталися йому в спадок від батьків, та витратив гроші на будівельні роботи в квартирах № 13 та № 6. Однак з боку колишньої дружини позивача [PERSON] та сина позивача [PERSON] виникли претензії стосовно відчуження дачі та земельної ділянки без їх участі, оскільки вважали себе особами, яким належить право власності на відчужене майно. Вони почали шантажувати позивача, погрожуючи накласти арешт на квартиру № 6 та в судовому порядку позбавити його права власності на цю квартиру. З метою врегулювання конфлікту [PERSON] та [PERSON] вирішили тимчасово переоформити квартиру на останню, щоб в такий спосіб унеможливити вчиняти будь-які дії стосовно квартири № 6. Для цього й було укладено правочин, відповідно до якого [PERSON] придбала квартиру № 6 та зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру. Як тільки це стало відомо [PERSON] та [PERSON], вони погодилися вирішити спірне питання шляхом припинення висування претензій на адресу позивача щодо квартири № 6, а останній на їх вимогу звільнив кімнату в квартирі, де проживають [PERSON] та [PERSON], яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 126 А, кв. 23, внаслідок чого вони отримали право користування 2-ма кімнатами, тоді, як до цього часу вони користувалися лише однією кімнатою. Пізніше, у 2011 році позивач подарував належну йому частину цієї квартири [PERSON] Після вирішення спірних питань з колишньою дружиною та сином необхідність в переховуванні майна від їх зазіхань відпала, тому за спільною домовленістю [PERSON] через 13 днів повернула [PERSON] квартиру, оформивши повторний договір купівлі-продажу квартири. Станом на сьогодні право власності на квартиру № 6 належить позивачу. Таким чином, позивач стверджував, що реального бажання ні у нього, ні у [PERSON] на відчуження та придбання квартири не було, гроші за відчуження квартири сторони не отримували, оскільки в них обох не було достатньо грошей на придбання квартири, всі кошти які вони мали витрачались багато років на реконструкцію квартири №13. Обидві операції щодо відчуження квартири були здійснені вимушено, реального наміру продажу у сторін не виникало , при житті [PERSON] не було такої потреби це якось зазначити бо все повернулось на своє місце. Тому позивач вважав, що данні правочини є фіктивними та підлягають визнанню судом недійсними. В судових засіданнях [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON]. не визнали та підтримали свої позовні вимоги посилаючись на те, що він не має відношення до квартири [ADDRESS], що дана квартира була придбана 02.07.1996 року особисто [PERSON] за її гроші, які належали їй до початку проживання з позивачем однією сімєю, що ремонтні роботи (а не реконструкція) в квартирі проводились без участі позивача та за гроші, які отримувала [PERSON] від матері [PERSON] та сестри [PERSON], відповідачки по справі, та також від попереднього продажу квартири [ADDRESS]. Відповідачка також пояснила, що вона разом з [PERSON] здійснювала підприємницьку діяльність та віддавала гроші сестрі, а також їх мати з Німеччини передавала гроші [PERSON] в якості допомоги на ремонт квартири № 13. Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідачка заперечувала з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з таким позовом до суду, а також вважала, що не має доказів стосовно фіктивності цих договорів. В минулих судових засіданнях [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не визнала та просила відмовити. Надала пояснення у якості свідка, за яким зазначила, що коли був укладений договір дарування частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, то в ньому був відповідний пункт, що [PERSON] ні з ким у шлюбі не перебуває (п.1.3 договору). Пояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1979 року, в 1982 році у них народився син, а 1986 році вони розійшлись. Після розірвання шлюбу позивач за первісним позовом зайняв кімнату з окремим входом, а вона з сином зайняла прохідну кімнату. Потім вона з сином переїхала на рік до м. Миколаєва, повернувшись до м. Одеси приблизно у 1988-1989 роках знімали квартиру, а з 1995 року знову вона з сином мешкали в прохідній кімнаті зазначеної квартири №23 на вул.. Балківській, 12-а. [PERSON] вже на той час мешкав з [PERSON] в окремій кімнаті. Так вони прожили разом приблизно рік, проте оскільки це було незручно, [PERSON] разом з сином знову почали з 1996 року проживати в орендованій квартири. Проте у спірній квартирі залишились їх речі та вони мали ключі від неї, могли бувати там у будь-який час. Пізніше, [PERSON] та [PERSON] придбали нежитлову будівлю та почали ремонт, за які кошти вони її придбали їй невідомо. Зазначила, що і позивач, і [PERSON] заробляли кошти та відкладали їх на будівництво. Позивач на той час працював у Політехнічному університеті, пароходстві та займайся електрикою, у нього багато спеціальностей та золоті руки, він все може полагодити. [PERSON] займалась шиттям, а потім реалізацією пошитих речей. Коли було збудовано 2-й поверх приблизно у 2004 році вони переїхали до недобудованого будинку, а [PERSON] з сином зайняли знову прохідну кімнату спірної квартири. Квартира була приватизована у 2005 році та зазначила, що [PERSON] ніколи не претендувала на квартиру, оскільки мешкала там тимчасово на час здійснення ремонту (будування) їх житла. Мати [PERSON] після смерті залишала своє майно між донькою та сином [PERSON], залишивши йому дачу, щоб остання у подальшому перейшла онуку. Проте, [PERSON] продав вказану дачу без її повідомлення, та як потім він пояснив щоб добудувати будинок. Також, [PERSON] дізналась від знайомих, що позивачу була подарована квартира розташована за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25. Оскільки їх син мав право на 1/2 проданої дачі, вони звернулись до [PERSON] з проханням віддати половину коштів, отриманих від продажу. Проте, останній відмовився і пізніше, вони знову звернулись до нього з проханням віддати їм частину квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, і він погодився, вивіз свої речі та залишив їм ключі, та [PERSON] разом з сином спокійно мешкали у спірній квартирі, проте офіційно нічого не оформляли. [PERSON] зателефонував їм у 2011 році, повідомив, що у нього був інфаркт та запропонував, щоб вони офіційно оформили правочин, що й було зроблено. Померла [PERSON] ніколи не претендувала на спірну квартиру, у них були добрі стосунки, вони часто разом відпочивали та спілкувались. Відповідачку [PERSON] вона ніколи не бачила, проте зі слів [PERSON] знала, що у них існували напряжені стосунки. [PERSON] не зрозуміло як [PERSON] може на щось претендувати, адже спірну квартиру будували [PERSON] та [PERSON] спільно самостійно, їх син [PERSON] часто допомагав батьку при її будівництві, оскільки останній майже усі ремонтні роботи здійснював самостійно. Зі слів їй відомо, що коли захворіла [PERSON], то ні мати, ні [PERSON] нічим не допомагали, на похоронах був присутній син [PERSON], то відповідачка за первісним позовом не була присутня. Вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, пояснення свідків, оглянувши матеріали цивільної справи №522/ 5969/14-ц приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 16.09.2013 року померла [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 349306, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 9012, наявною в матеріалах справи (т.3, а.с.8). Унаслідок чого відкрилась спадщина на все належне їй майно, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом ОМР 24.10.2011 року (т.1, а.с. 24). Зазначене Спадкове майно було придбане [PERSON] на підставі укладеного 02.07.1996 року на товарній біржі «Центральна Одеська біржа» договору купівлі-продажу (т.1, а.с.86-88) та право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 08.07.1996 року (запис 658 стр.90 кн.38кр). За вказаним договором [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], загальною площею 55,9 кв.м.. У подальшому вказана квартира в період з 1997р. по листопада 2011р. була реконструйована та здійснено ремонтні роботи з надбудовою другого поверху, що підтверджується дозволом на виконання будівельних робіт № 251 від 28.07.1999 року (т.1, а.с.90), робочим проектом, виготовленим Художньо - інжінірінговим центром «Експрес проект» від 1999 року (т.1, а.с.145-165), робочим проектом на газифікацію від 2011 року (т.1, а.с.16-17). - проектна документація на квартиру [ADDRESS] в м. - дозвіл на проведення робіт від 22.09.2005 року (а.с. 242, т. 1), - технічні паспорти на квартиру № 13, які були виготовлені у 1996, 2011 роках (а.с. 65 т. 2 та а.с. 22 т. 1), У ході проведення ремонтних робіт також було укладено договір доручення на встановлення метало пластикових конструкцій (т.1, а.с.251), рахунок замовлення (т.2, а.с.78), гарантійні талони (т.2, а.с.71-75) видані на імя позивача [PERSON]. Крім того суду надані документи щодо фінансової спроможності позивача що підтверджує отримання ним певного доходу , [PERSON], а також відповідачки: - відомості з ДПІ у Приморському районі м. Одеси стосовно [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 168 т. 2), Про проживання [PERSON] з позивачем в той час, також свідчать і листи, написані [PERSON] та [PERSON] в період з 2007 по 2012 роки. Будь-яких належних та допустимих доказів надання коштів на реконструкцію квартири №13 з боку матері [PERSON], та відповідачкою суду не надано. Згідно технічного паспорту, виготовленого 13.09.2011 року КП «ОМБТІ та РОН» на імя [PERSON] (т.1, а.с.22-23), квартира [ADDRESS], розташована на 1-му та 2-му поверхах двоповерхового будинку, складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 117,3 кв.м., житлова 38,2 кв.м.. Право приватної власності на реконструйовану квартиру було зареєстровано за [PERSON] 01.12.2011 року, про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав (т.1, а.с. 25). Крім того на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/5969/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права на спадкування. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року (т.1, а.с.69-77), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року (т.1, а.с.78-84) та ухвалою ВССУ від 15.05.2015 року (т.1, а.с.225-227) позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено частково. Зокрема, суд встановив факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року. В іншій частині позовних вимог [PERSON] про надання йому права на спадкування разом із іншими спадкоємцями, які бажають отримати спадщину; усунення від спадкування відповідача по справі [PERSON] судом було відмовлено (справа № 522/5969/14ц). На підтвердження своєї позиції відповідачкою було надано такі докази: - 6 інвойсів на імя відповідачки за період з 03.05.2001 року по 24.08.2001 року (а.с. 120-163, т. 2), - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.08.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], - лист [PERSON] до сестри [PERSON] Оцінюючи надані відповідачкою докази, суд прийшов до висновку, що вони не свідчать про матеріальну допомогу [PERSON] з боку матері [PERSON] та сестри [PERSON], а саме: як вбачається з інвойсів, гроші отримувала [PERSON], а не [PERSON] До того ж, в кожному інвойсі зазначена адреса [PERSON] [ADDRESS], однак, кому належить ця адреса відповідачка не знає, про що вона підтвердила в судовому засіданні, відтак, надані інвойси, можливо, їй не належать. До того ж, згідно єдиному податковому звіту, який був наданий [PERSON] до податкових органів, її прибуток за ІІ квартал 2001 року склав 3820 грн., а відповідно до інвойсів за цей самий період її дохід дорівнював 43336 грн., що також викликає сумнів в належності цих інвойсів відповідачці та в реальному розмірі прибутку [PERSON], а також в можливості надавати фінансову допомогу сестрі [PERSON] З договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вбачається, що гроші за відчуження вказаної квартири отримала продавець квартири - [PERSON], але не [PERSON] Ствердження відповідача про продаж квартири [ADDRESS] спростовується наданою на ухвалу суду інформацією з КП «БТІ» ОМР (а.с. 109, т. 2), відповідно до якої відомості щодо зареєстрованих прав власності на вказану квартиру у зазначеного підприємства відсутні, що свідчить про неможливість здійснити відчуження цього обєкту нерухомого майна. Також суду не було надано жодного доказу про передачу грошей [PERSON] із Німеччини від її матері. Суд вважає надані позивачем докази є переконливими, оскільки вони беззаперечно підтверджують участь позивача в процесі будівництва другого поверху квартири [ADDRESS] та реконструкції першого поверху цієї квартири, внаслідок чого виник новостворений обєкт нерухомого майна, право власності на який було зареєстровано 01.12.2011 року. Наведені вище обставини стали підставами для звернення [PERSON] із вимогами про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності квартири [ADDRESS]. Законодавцем встановлено, що "сім'я" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов'язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов'язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім'ї не існує спеціального порядку реєстрації. Відповідно до ч. 2\~ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно\~\~ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8\~Сімейного Кодексу. Згідно п. 20 Пленуму Верховного суду України від 21.12 2007 р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, за правилами вищезазначеної статті, щоб майно належало особам на праві спільної сумісної власності, мають бути в наявності певні умови, а саме: - чоловік і жінка мають проживати однією сімєю, - не перебувати у шлюбі між собою, або у будь-якому іншому шлюбі, - майно має бути набуте ними за час спільного проживання, - інший правовий режим майна не має бути встановлено договором. Майно, набуте до 1 січня 2004 р. під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане у результаті спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135цс13). Зазначення у нормі ст. 74 СК України словосполучення набуте ними майно, підкреслює обовязковість доведення не тільки факту спільного проживання, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. При визнанні певного майна спільним сумісним обовязковим є встановлення факту, що це майно придбано чоловіком та жінкою за спільні кошти або внаслідок трудової участі обох фактичних чоловіка й дружини. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 74 СК України будуть правильно застосовуватися (правова позиція ВСУ в постанові від 23.11.2015 року у справі № 6-1026цс15). Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або\~ шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За змістом\~ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За\~статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вже зазначалось, факт проживання позивача [PERSON] з померлою [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року було встановлено Приморським районним судом м. Одеси у рішенні від 03.02.2015 року (т.1, а.с.69-77), Як вбачається, з тексту рішення, за розглядом вказаної справи № 522/5969/14ц, з метою встановлення факту спільного проживання позивача [PERSON] з померлою [PERSON] в судовому засіданні в якості свідків були допитані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які пояснили, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали однією сімєю, вели спільне господарство. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] та [PERSON], які проживали на той час [INFO] для власних потреб в квітні 2011 року позичили в нього 50\~000 євро, що також підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи №522/5969/14-ц. Також вбачається, що мати померлої [PERSON], яка була допитана в якості свідка та в судовому засіданні підтвердила дані факти, спілкувалась зі своєю донькою [PERSON] епістолярним стилем. В листах [PERSON] адресований [PERSON], датованих 04.09.2008 року, вона звертається до [PERSON] та [PERSON], як до подружжя, в них йдеться мова про їх побутові питання, як осіб які спільно проживали, копії яких наявні в матеріалах справи ( справа №522/5969/14-ц, а.с. 9,10). Підтвердженням факту проживання однією сімєю стали витребувані ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відомості з центру репродуктивної медицини «Ремеді», в яких зазначено, що пацієнт [PERSON] перебувала на обліку в амбулаторно-поліклінічному закладі з 03.09.2008 року по 06.11.2012 року та отримувала лікування з метою завагітніти. Зокрема у вказаний період їй були надані наступні види третинної ( високоспеціалізованої) медичної допомоги медикаментозна підтримка функцій яєчників та внутрішньо маткова інсемінація спермою чоловіка [PERSON] Вагітність не настала. (справа №522/5969/14-ц, а.с.176). При цьому, сторони не перебували у будь-якому іншому шлюбі. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за договором купівлі-продажу у 02.07.1996 року, тобто у період з якого сторони почали проживати разом. Саме з цього часу позивач проживав з [PERSON] як чоловік та дружина. Відповідно до ч.2\~ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття\~в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно згідно ст. ст.\~8,\~9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, на підставі якого проводиться реєстрація права власності. Таким чином, актами законодавства України встановлені вимоги щодо набуття права власності на новостворене нерухоме майно та момент його виникнення, що прямо пов'язано з прийняттям такого майна до експлуатації та здійснення його державної реєстрації. Отже, виходячи зі змісту ч.2\~ст. 331 ЦК України, моментом виникнення у особи права власності на об'єкт нерухомого майна, є момент здійснення державної реєстрації такого права, яка в свою чергу не можлива без прийняття об'єкту до експлуатації. Оскільки у подальшому вказана квартира була реконструйована сторонами з надбудовою другого поверху, то право власності на спірну квартиру №13 у тому вигляді, в якому вона існує на теперішній час, виникло у померлої [PERSON] з моменту державної реєстрації права власності, тобто з 01.12.2011 року (витяг КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав №32274552 (т.1., а.с.25)). У звязку з чим, суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки за первісним позовом, стосовно того, що спірна квартира була придбана [PERSON] ще до початку спільного проживання з [PERSON], оскільки спір виник відносно іншого, реконструйованого нерухомого майна, право власності на яке виникло у померлої в 2011 році. Згідно наданих в судовому засіданні пояснень свідка [PERSON], придбана [PERSON] у 1996 році нерухомість , а фактично це був «сарай» була не придатна для проживання, на час здійснення ремонтних робіт [PERSON] та [PERSON] мешкали разом у квартирі по вул.. Балківській. Позивач [PERSON] В,І. будував усе сам оскільки має певні знання на фах та він все вміє, та переїхавши до спірної квартири [ADDRESS], позивач продовжував ремонт, оскільки необхідно було закінчити усі внутрішні будівельні роботи. Будівництво здійснювалось за кошти [PERSON], останній продав свою дачу та автомобіль, щоб закінчити ремонт, шляхом особистої участі у будівельних роботах. Коли саме він познайомився з [PERSON] свідок не памятає, проте знав, що позивач разом з [PERSON] мешкали спочатку у батьків позивача. Де працював [PERSON] на момент його зустрічі з [PERSON] свідок не знає, та зазначив, що позивач «має золоті руки» та зможе завжди все заробити. Свідок про родичів [PERSON] нічого не знав та на похороні їх не бачив. Лише від [PERSON] свідок чув, що мати [PERSON] проживає за межами України, а їздила туди померла чи ні йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли йому було приблизно 12 років дізнався, що його батько [PERSON] проживає разом з [PERSON]. На той час вони мешкали у квартирі [ADDRESS]. Коли він разом з матірю повернувся до м. Одеси, то приблизно з 1996 року на протязі року вони усі разом( його батько з [PERSON], він та мати, ) мешкали в зазначеній квартирі. Десь у 2004 році батько з [PERSON] переїхали до їх власного житла ([ADDRESS]), у свідка були добрі стосунки з новою жінкою батька та він також допомагав їм по ремонту. Пізніше він дізнався, що [PERSON] хвора на рак. Про смерть [PERSON] дізнався за телефонним дзвінком від батька (приблизно два роки тому). Пізніше через півроку йому зателефонував батько [PERSON] та повідомив, що його виганяють з квартири. Свідок приїхав до квартири №13 та побачив, що батька майже вигнали з дому були присутні чоловіки та дві жінки, одна з яких [PERSON], речі батька були викинуті, батька до квартири не впускали. Свідок знав, що у [PERSON] є старша сестра, проте за життя [PERSON] ніколи її не бачив. Свідок зазначив, що бачив, як відбувалось будівництво кв. №13, оскільки допомагав батьку. Спочатку це був «сарай» не придатний для проживання, увесь ремонт був здійснений руками батька. Приблизно у 2007 році він з матірю [PERSON] дізнались, що батько продав дачу без їх відома, був конфлікт. Пізніше, вони дізнались, що батьку подарували квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, тому вимагали з нього грошову компенсацію, тому десь узимку батько залишив їм частину спірної квартири. Підтвердив, що кошти від продажу дачі були витрачені на будівництво [ADDRESS]. На теперішній день його батько проживає в маленькій коморці, кВ.№6 яка знаходиться у цьому ж дворі, - підсобці. Свідок знав, що [PERSON] інколи виїжджала за кордон. На похоронах родичів [PERSON] не було, що дуже його здивувало. Свідок [PERSON] померлої [PERSON] [PERSON] ,1933р.н. в судовому засіданні давала пояснила, що приблизно у 1992 році [PERSON] та [PERSON] почали займатись бізнесом. У 1993 році вона з чоловіком переїхали до м. Одеси з [PERSON], у них була 4-х кімнатна квартира, гараж та кошти у сумі 10 тис. дол.. США. Потім вони шукали квартиру у м. Одесі, оформили її на [PERSON] (оскільки остання мала українське громадянство). У 2001 році вона разом з [PERSON] та її двома дітьми переїхали до Німеччини. Потім [PERSON] почала їздити до неї за кордон. У 2011 році [PERSON] привезла документи, за якими купила для свідка квартиру [ADDRESS] та сплатила за неї 6 тис. дол.. США. Проте, вона мало спілкувалась з донькою, оскільки не могла самостійно пересуватись, а донька не хотіла за нею доглядати. Вони двічі приїжджали до [PERSON], проте двері їм ніхто не відкрив. Спірну квартиру №13 [PERSON] придбала за їх кошти (свідок дала приблизно 2\~200 дол. США, [PERSON] 2600 дол. США та чоловік свідка більше 4000 дол. США). [PERSON] вона бачила тричі: першого разу приблизно у 1996 році, коли приходили подивитись квартиру №13, яку донька оформила на себе, другого разу також у спірній квартирі. До переїзду до Німеччини до 2001 року свідок приїжджала до [PERSON] разі чотири та [PERSON] ніколи не було. Лише у листах донька хвасталась, що проживає з [PERSON], тоді свідок відповіла, що нехай він одружиться з нею. Зазначила, що [PERSON] лише вказував робочим, що роботи, а кошти на ремонт надавала вона та [PERSON]. Зазначила, що позивач [PERSON] ніколи не працював. При цьому суд враховує, що свідок зовсім погано чує, та у деяких своїх поясненнях плуталась, але не спростовула листування з [PERSON] У судовому засіданні також надала пояснення свідок [PERSON], яка пояснила, що проживає у дворі по вул.. Гімназичній, 25, з 1983 року зареєстрована, а фактично з 1973 року. Приблизно у 90-х роках в їх дворі була виставлена на продаж квартира, яка була в жахливому стані, свідок навіть не думала, що її колись придбають. Проте, її придбали [PERSON] з жінкою [PERSON] Спочатку вони там не мешкали, а проживали у батьків [PERSON]. Отримавши дозвільні документи, вони почали ремонт, і коли була закінчена перша кімната [PERSON] разом з [PERSON] переїхали до квартири. Пояснила, що у них маленький двір і усі все знають. Конфліктів між позивачем та [PERSON] не було та вони мирно жили на протязі 20 років. На запитання представника позивача свідок пояснила, що в квартирі не було ні ванної кімнати, ні туалету, ні опалювання, фактично це був сарай з щурами. За чиї саме кошти здійснювалось будівництво свідку невідомо. Позивача померла [PERSON] завжди представляла як чоловіка та позивач [PERSON] на протязі усіх 20 років проживав з нею у квартирі [ADDRESS]. Відносно квартири №6 даного будинку пояснила, що дана квартира є сусідньою її квартири №7 та певний час там проживала сусідка, з якою у неї були складні стосунки, пізніше сусідка переїхала до США, а [PERSON] придбав вказану квартиру, проте як саме свідку невідомо. Вказана квартира була без туалету та опалення, та на протязі трьох років [PERSON] кожен день робив там ремонт. Зараз там живе [PERSON] Ніхто інший там не мешкав. На виконання ухвали суду від 31.08.2015 року державним реєстратором були надані оригінали документів реєстраційної справи фізичної особи підприємця [PERSON] (код [NUMBER] (т.2, а.с.38-42). Свідоцтво про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON] було видано Центральною районною адміністрацією виконкому ОМР народних депутатів 21.02.1997 року (т.1, а.с.41). З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 26.06.2015 року №20794696 вбачається, що [PERSON] не значиться як фізична особа-підприємець. (т.1, а.с.175), Ухвалою суду була витребувана інформація з ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області стосовно [PERSON], [PERSON], [PERSON], з якої вбачається, що [PERSON] здійснював підприємницьку діяльність протягом 2003 2011 років та систематично надавав звіти про отримані прибутки, [PERSON] була зареєстрована як СПД протягом 2001 2014 років та надала один звіт про отримані нею прибутки в ІІ-му кварталі 2001 року, [PERSON] була зареєстрована як СПД протягом 1997 2015 років та жодного звіту про отримані нею прибутки не надавала. Факт спільного будівництва цієї квартири сумісно [PERSON] та [PERSON] також підтверджується показаннями свідків-сусідів [PERSON] та [PERSON], які неодноразово бачили виконання самим позивачем ремонтних робіт у вказаній квартирі. І відповідачка також підтвердила, що позивач керував процесом будівництва, зазначивши про це в запереченні проти позову по справі № 522/5969/14-ц (а.с. 81 т. 1). Судом встановлено, що стосовно даної квартири іншого правового режиму не було встановлено жодним договором. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Отже на підставі доказів, поданих сторонами та дослідженими у даному судовому засіданні, суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] була реконструйована позивачем та [PERSON] спільними зусиллями, внаслідок трудової участі обох фактичних чоловіка та жінки, унаслідок здійснення ними обома відповідних витрат на перебудування квартири. На спростування даних обставин відповідачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів. З огляду, на що суд вважає, що спірна квартира має бути визнана обєктом спільної сумісної власності, яка належала позивачу [PERSON] та померлій [PERSON], а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. З витребуваної судом копії спадкової справи №8/2014, відкритої 07.03.2014 року приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] щодо майна померлої 17.09.2013 року [PERSON] (т.2, а.с.1-34) вбачається наступне. [PERSON] 07.03.2014 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої сестри [PERSON] (т.2, а.с.2). Листом від 07.03.2014 року вих.. №20/02-14 (т.2, а.с.5) приватний нотаріус повідомила [PERSON] перелік необхідних для надання документів, зокрема, правовстановлюючі документи на майно, яке успадковується. Відповідно до заяви [PERSON] - матері спадкодавця, вбачається, що вона відмовилась від спадщини на користь своєї доньки, рідної сестри померлої відповідачки за первісним позовом [PERSON]М.(т.2, а.с. 13). Також з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] до приватного нотаріуса ОМНО [PERSON] 17.03.2014 року звернувся позивач [PERSON] (т.2, а.с.12). Листом від 19.03.2014 року вих.. №32/02-14 (т.2, а.с.15) приватний нотаріус [PERSON] розяснила [PERSON] порядок оформлення права на спадщину та його право на звернення до суду з відповідним позовом у разі, якщо він не перебував у зареєстрованому шлюбі з померлою [PERSON]. На підставі вказаного рішення суду від 03.02.2015 року, мотивуючи тим, що вона є єдиною спадкоємницею другої черги, [PERSON] 23.04.2015 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.25), надавши при цьому рішення судів 1-ї та 2-ї інстанції від 03.02.2015 року та від 15.04.2015 року. Проте, 21.05.2015 року приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] винесено постанову по відмову у вчиненні нотаріальної дії (т.2, а.с.28), за якою було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої Н.М. на спірну квартиру [ADDRESS], у звязку з тим, що подані не всі відомості та документи, необхідні для вчинення такої нотаріальної дії. Згідно до вимог\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що мати спадкодавця відмовилась від спадщини на користь своєї доньки - сестри спадкодавця [PERSON] (відповідач за первісним позовом). Таким чином перейшли до другої черги осіб, які мають право на спадкування. Відповідно до ст..1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Outcome: partial