Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 19.04.2018 року із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості майна подружжя та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.06.2019 року позивач зазначила, що в період з 08.11.1985 року до 18.05.2018 року вони з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони набули наступне майно: гараж № 92 в гаражному кооперативі «Енергетик», загальною площею 45,0 кв.м., який знаходиться по [ADDRESS] ; автомобіль Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] , автомобіль ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Оскільки, майно було придбане в період шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя, однак після припинення шлюбних відносин згоди про добровільний поділ вищевказаного майна між ними досягнуто не було. 10 вересня 2018 року їй стало відомо, що [PERSON] відчужив автомобіль Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу 6144/2018/1000256 транспортного засобу покупцю [PERSON] . Оскільки згоди на відчуження даного автомобіля вона не давала просить стягнути з [PERSON] 9 480 грн. грошової компенсації Ѕ вартості автомобіля Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] (попередній номерний знак [NUMBER]. Також просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь 30 664 грн. грошової компенсації вартості автомобіля ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Крім того просить визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку гаража [ADDRESS] без його реального поділу і залишити даний гараж у спільній частковій власності. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.09.2018 року, в порядку забезпечення позову [PERSON] накладено заборону відчуження автомобіля марки Ford Fiesta 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (попередній номерний знак - [NUMBER] ), який зареєстрований за [PERSON] , та заборону відчуження автомобіля марки ЗАЗ Cherry Amulet 2007 року випуску, об`єм двигуна 1597 см?, д.н.з. [NUMBER] та гаражу [ADDRESS] , які зареєстровані за [PERSON] . 23.07.2019 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов в якому просить в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що 31.05.2007 року він [PERSON] продав автомобіль Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , однак автомобіль був переданий покупцю згідно нотаріально посвідченої довіреності. За переданий відповідачу [PERSON] автомобіль ним було отримано грошові кошти, які були використані в інтересах сім`ї, зокрема на придбання автомобіля - ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску. Позивач знала про відчуження ним автомобіля Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Договором купівлі-продажу автомобіля 6144/2018/1000256 від 26.06.2018 року лише документально зафіксовано волю сторін, яка була закріплена ще у довіреності від 31.05.2007 року. Згоду дружини [PERSON] на продаж автомобіля отримана ним ще у 2007 році. Про це свідчить те, що протягом 11 років [PERSON] не зверталася ні до відповідача [PERSON] , ні до органів поліції, ні до [PERSON] про розшук автомобіля. Відтак вимоги про стягнення 9 480 грн. грошової компенсації вартості автомобіля Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] вважає необґрунтованими. Також вважає неможливим стягнення з нього на користь позивачки коштів у розмірі 30 664 грн. грошової компенсації вартості автомобіля ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску, оскільки він часто хворіє, є інвалідом, чорнобильцем, перебуває систематично на лікуванні. Відтак виплата компенсації буде для нього непомірним тягарем, оскільки він буде змушений відмовитися від лікування для того щоб сплачувати кошти позивачу. Водночас, зазначає, що він не захищений від повторних позовів [PERSON] , оскільки вимога про припинення її права у спільній власності і визнання права власності на автомобіль ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску за відповідачем [PERSON] не заявлена. Тому вважає, що слід визнати ідеальні частки [PERSON] та [PERSON] на спірний автомобіль без його реального поділу і залишити дане рухоме майно у їх спільній частковій власності. Крім того зазначає, що гараж № 92 в гаражному кооперативі «Енергетик», який знаходиться [ADDRESS] є його особистою власністю та не підлягає поділу, оскільки земельна ділянка для будівництва гаража буда виділена йому особисто, як громадянину, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Отримавши земельну ділянку для будівництва гаражу, а також вступивши у гаражний кооператив, він [PERSON] вносив у якості паю свої особисті кошти, які він заробив працюючи за межами України. Крім того, звертає увагу суду на те, що на будівництво гаражу ним спрямовані кошти виручені за реалізацію будинку, успадкованого ним після смерті матері. Також на підтвердження того, що гараж не підлягає поділу між позивачкою та [PERSON] , посилається на ст.19-1 ЗУ "Про кооперативи". [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про стягнення грошової компенсації в розмірі 36 250 грн. в порядку компенсації вартості майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову вказує на те, що окрім майна, що є предметом первісного позову, за час шлюбу ним та [PERSON] , як подружжям набуто спільне майно, а саме предмети домашнього вжитку на загальну суму 72 500 грн., які знаходяться у квартирі, де раніше проживало подружжя за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, нажитими за час шлюбу є такі предмети домашньої обстановки: 1.Кольоровий телевізор LG діагоналлю 24 дюйми, який позивач оцінює у 4 000 грн. 2.Кольоровий телевізор LG діагоналлю 29 дюймів, який позивач оцінює у 2 000 грн. 3.Котел Saunier Dual, який позивач оцінює у 10 000грн. 4.Пральна машина Indesit, яку позивач оцінює у 4 000 грн. 5.Холодильник Indesit, який позивач оцінює у 4 000 грн. 6.Пилосос Samsung, який позивач оцінює у 1 000 грн. 7.Кутовий диван, який позивач оцінює у 1 500 грн. 8.Кутовий диван, який позивач оцінює у 1 500 грн. 9.Душова кабіна, яку позивач оцінює у 5 000 грн. 10.Меблева стінка, яку позивач оцінює у 10 000 грн. 11.Шафа трьохдверна, яку позивач оцінює у 5 000 грн. 12.Шафа - купе, яку позивач оцінює у 3 000 грн. 13.Кухонний гарнітур, який позивач оцінює у 10 000 грн. 14.Вмонтована духовка Indesit, який позивач оцінює у 6 000 грн. 15.Газова поверхня Indesit, яку позивач оцінює у 2 000 грн. 16.Витяжка Eleus, яку позивач оцінює у 2 000 грн. 17.Комп`ютерний стіл, який позивач оцінює у 1 500 грн. Документи, які підтверджують придбання вказаного вище майна як і саме майно перебувають в користуванні [PERSON] та зберігаються у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Доступу до вказаного житлового приміщення він не має. Позивач-відповідач [PERSON] та її представник адвокат Балабан П.О. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги щодо стягнення 9 480 грн. грошової компенсації вартості автомобіля Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] та визнання за нею право власності на 1/2 ідеальну частку гаража № 92 в [ADDRESS] без його реального поділу. Також враховуючи співмірну вартість автомобіля ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску, яким користується [PERSON] та предметів домашнього вжитку, які знаходяться у її користуванні, просили суд в порядку поділу майна подружжя залишити автомобіль у власності [PERSON] , а предмети домашнього вжитку вказані у зустрічному позові залишити у її власності. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник адвокат Бабій Г.В. в судовому засіданні підтримали зустрічний позов та просять його задовольнити, в задоволенні первісного позову просять відмовити в повному обсязі. Одночасно [PERSON] не заперечив, щодо залишення автомобіля у його власності та виділення предметів домашнього вжитку у власність [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості майна подружжя та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя підлягає до часткового задоволення, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації в порядку компенсації вартості майна подружжя підлягає до задоволення частково з наступних підстав: Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За умовами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2011 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ст.372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Згідно ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08.11.1985 року перебували в зареєстрованому шлюбі який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.05.2018 року. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] виданого 29.07.1997 року та дійсним довічно, [PERSON] є особою категорії 1, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Згідно інформації наданої 06.04.2018 року Регіональним сервісним центром в Тернопільській області, станом на 06.04.2018 року за [PERSON] зареєстровано транспортні засоби: ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску, д.н.з [NUMBER] (дата реєстрації 19.05.2007р.) та Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] (дата реєстрації 06.11.1998р). Згідно висновку експерта ТВ КНДІСЕ №97/98/19-22 складеного 10.04.2019 року за результатами судової автотоварознавчої експертизи: - ринкова вартість автомобіля марки, модель Ford Fiesta 1.1, номер кузова [NUMBER] , 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] (попередній номерний знак [NUMBER] ), що визначалась без його огляду, станом на час проведення експертизи становить 18 960 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. -ринкова вартість автомобіля марки, модель ЗАЗ CHERY AMULET, номер кузова [NUMBER] , 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , станом на час проведення експертизи становить 61 328 (шістдесят одна тисяча триста двадцять вісім) грн. 31 травня 2007 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О.В. посвідчено довіреність згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] або [PERSON] , [PERSON] , що проживають в [ADDRESS] та [PERSON] , що проживає в м. Тернопіль продати за ціну і на умовах на розсуд уповноваженого належний довірителю автомобіль марки Ford Fiesta 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а також на період дії цієї довіреності експлуатувати цей автомобіль. Довіреність видана на невизначений строк. Згідно договору купівлі-продажу 6144/2018/1000256 від 26.06.2018 року [PERSON] відчужив автомобіль Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] , покупцю [PERSON] за ціною 15475 грн. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що в 2007 році він купив у [PERSON] автомобіль марки Ford Fiesta 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . За взаємною домовленістю із [PERSON] , вони вирішили не оформляти договір купівлі-продажу, оскільки на той час це коштувало дорого. Натомість, [PERSON] видав йому нотаріально посвідчену довіреність на право користування та відчуження автомобіля. Довіреність видана з правом передоручення іншій особі на невизначений строк. За вказаний вище автомобіль він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 доларів США. [PERSON] говорив, що збирається купити новий автомобіль за кошти, отримані від продажу автомобіля Ford Fiesta, доклавши ще трохи грошей. В момент продажу автомобіля у 2007 році [PERSON] перебував у шлюбі і його дружина знала про те, що автомобіль продано йому. Протягом 11 років [PERSON] не зверталася до нього з вимогою повернення автомобіля. В червні 2018 року вважаючи автомобіль своїм майном та маючи намір оформити своє право власності він звернувся до [PERSON] з пропозицією здійснити формальне оформлення догої купівлі-продажу. [PERSON] погодився і 26.06.2018 року ними оформлено договір купівлі-продажу. На момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу на майно не було накладено жодних обтяжень, арештів і заборон відчуження. Допитані в судовому засіданні свідки - [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми колишнього подружжя [PERSON] , суду пояснили, що [PERSON] в 2007 році було відомо про те, що автомобіль Ford Fiesta 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] був відчужений шляхом продажі [PERSON] Кошти, які були отримані від продажу даного автомобіля були витрачені їх батьками на придбання іншого автомобіля - ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску, який використовувався в інтересах сім`ї. Аналізуючи наявні у справі документи, зокрема довіреність від 31 травня 2007 року, договір купівлі-продажу 6144/2018/1000256 від 26.06.2018 року, беручи до уваги вищевказані пояснення свідків, суд приходить до переконання, що автомобіль Ford Fiesta 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] фактично був відчужений шляхом його продажу у 2007 році за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та кошти, отримані від його продажу, витрачені в інтересах сім`ї, а відтак вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] 9 480 грн. є такою, що не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, а відтак в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі ними як подружжям окрім двох вищевказаних автомобілів набуто у власність рухоме майно яке на даний час знаходиться у користуванні [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зокрема: кольоровий телевізор LG діагоналлю 24 дюйми, кольоровий телевізор LG діагоналлю 29 дюймів, котел Saunier Dual, пральну машину Indesit, холодильник Indesit, пилосос Samsung, кутовий диван (2 шт), душову кабіну, меблеву стінку, шафу трьох дверну, шафу-купе, кухонний гарнітур, вмонтовану духовку Indesit, газову поверхню Indesit, витяжку Eleus, комп`ютерний стіл. Ринкова вартість вищевказаного майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 60 784, 00 грн., що підтверджується Висновком експерта ТВ КНДІСЕ №1429/19-22 складеного 06.12.2019 року за результатами судової товарознавчої експертизи. Враховуючи, що вартість автомобіля яким користується [PERSON] ЗАЗ CHERRY AMULET 2007 року випуску (61 328 грн.) є співмірною вартості предметів домашнього вжитку, які знаходяться у користуванні [PERSON] (60 784, 00 грн.), беручи до уваги пояснення [PERSON] , яка просила суд в порядку поділу майна подружжя залишити автомобіль у власності [PERSON] , а предмети домашнього вжитку вказані у зустрічному позові залишити у її власності та пояснення [PERSON] , який не заперечив, щодо такого поділу майна подружжя, суд приходить до переконання, що справедливим буде в порядку поділу майна подружжя: - виділити у власність [PERSON] автомобіль ЗАЗ CHERRY AMUFET 2007 року випуску номерний знак [NUMBER] вартістю 61328 грн. 00 коп., припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб; - у власність [PERSON] виділити рухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 60784 грн. 00 коп. а саме: кольоровий телевізор LG діагоналлю 24 дюйми, кольоровий телевізор LG діагоналлю 29 дюймів, котел Saunier Dual, пральну машину Indesit, холодильник Indesit, пилосос Samsung, кутовий диван (2 шт), душову кабіну, меблеву стінку, шафу трьох дверну, шафу-купе, кухонний гарнітур, вмонтовану духовку Indesit, газову поверхню Indesit, витяжку Eleus, комп`ютерний стіл. Щодо вирішення вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку гаража [ADDRESS] суд виходить з наступного: З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1209 від 12.10 2005 року вирішено оформити право власності за [PERSON] на гараж [ADDRESS] . 28.10.2005 року Виконкомом Тернопільської міської ради видано свідоцтво про право власності [PERSON] на гараж [ADDRESS] 28.10.2005 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності [PERSON] на вищевказаний гараж. Як вбачається з технічного паспорта складеного 11.07.2005 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, гараж [ADDRESS] має загальну площу 45, 0 кв.м. з яких площа гаража становить 24, 0 кв. м. , а площа підвалу 21, 0 кв.м. Рік побудови гаража та підвалу - 2004. Відповідно до висновку експерта ТВ КНДІСЕ за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи № 99/19-22 від 18 квітня 2019 року дійсна (ринкова) вартість гаража [ADDRESS] , площею 45 м2, станом на день проведення обстеження, визначена порівняльним підходом, становить 190 800 (сто дев`яносто тисяч вісімсот) грн. 26.01.2000 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадковим майном є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] . Вказаний будинок був відчужений [PERSON] покупцю [PERSON] за 12120 грн. згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Пивоваром В.А. 10 червня 2005 року за реєстровим №3421. Даний факт підтверджується довідкою №463/01-16 від 05.09.2018 року, виданою Приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Пивоваром З.А. Суд критично оцінює доводи відповідача [PERSON] про здійснення будівництва гаража за його власні кошти зокрема кошти виручені від продажу будинку успадкованого після смерті матері, оскільки за даними технічного паспорта на вищевказаний гараж, останній закінчений будівництвом в 2004 році, а кошти від продажу будинку позивачем виручені в 2005 році, а відтак не могли були витрачені на побудову спірного гаража. Відхиляє суд і доводи відповідача [PERSON] , що [PERSON] мала незначний заробіток, а відтак не могла вкладати кошти у будівництво гаража, оскільки відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року по справі № 6-399цс17. Водночас тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2019 року у справі 621/302/15-ц. Відповідачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності подружжя на гараж [ADDRESS]. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2017 №11 передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства. Вказане підтверджено й судовою практикою, зокрема Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 640/11441/15-ц, провадження № 61-3005 св 18 (ЄДРСРУ № 74266173) в постанові від 23 травня 2018 року вважає, що пайові внески в ГБК саме у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу, то за кожним із подружжя слід визнати право власності на належну кожному з них частку в пайовому внеску в ГБК і залишити це майно у їх спільній власності. Окрім цього, згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З врахуванням вказаних позицій вбачається, що пайові внески спрямовані на будівництво гаражного боксу і передані подружжям до гаражно - будівельного кооперативу, в подальшому (після створення об`єкта нерухомості) трансформуються в неподільну річ (гараж), який в свою чергу, враховуючи презумпцію спільності права власності майна подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та ділиться між ними у рівних (ідеальних) частках. Оскільки, суд розглядає цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів є всі підстави вважати, що спірний гараж побудований за час перебування сторін у шлюбі, презумпція спільності майна подружжя [PERSON] не спростована, а тому вказаний гараж належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що поділ майна між сторонами слід провести виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку гаража [ADDRESS] . Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з наступного: Згідно з матеріалами справи позивачем-відповідачем [PERSON] сплачено вартість судової автотоварознавчої експертизи двох автомобілів в розмірі 9152, 00 коп. ( по 4576, 00 грн. за кожен автомобіль), а також вартість судової товарознавчої експертиза гаража в розмірі 3432, 00 грн., в свою чергу відповідачем-позивачем сплачено 5024, 00 грн. вартості судової товарознавчої експертизи предметів домашнього вжитку. Враховуючи часткове задоволення первісного позову та зустрічного позову, суд вважає, що в порядку розподілу судових витрат понесених сторонами на оплату вартості експертиз слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2984 грн. судових витрат пов`язаних із проведенням експертиз. Розрахунок суми 2984 грн. судом проведено наступним чином: від суми вартості сплаченої [PERSON] експертизи транспортного засобу та гаража (4576, 00 грн. + 3432, 00 грн.) віднімається сума коштів сплачених - [PERSON] за експертизу предметів домашнього вжитку в розмірі 5024, 00 грн. = 2984 грн. В силу ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору, [PERSON] слід компенсувати за рахунок держави 795 грн. 20 коп. судового збору. Одночасно із постановленням рішення суд вважає за необхідне скасувати вжиті судом ухвалою від 18.09.2018 року заходи забезпечення позову [PERSON] .

Outcome: partial