Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 03.03.2011 року у розмірі 57826 грн. 35 коп., стягнути судовий збір 1600 грн. В обґрунтування позову представник посилається на те, що 03.03.2011 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 27,60% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, однак умов договору не виконує. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 25.05.2017 року становить у розмірі 57826 грн. 35 коп., з яких: 13376 грн. 77 коп. - заборгованість за кредитом; 39259 грн. 04 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1960,71 грн. - заборгованість за пенею та комісією, та штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 2729 грн. 83 коп. - штраф (процентна складова). На підставі викладеного, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 19.10.2018 року у заяві про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.11.2017 року, відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 18.02.2019 року представник відповідача зазначив, що [PERSON] не було отримано судових повісток, заочного рішення суду від 22.11.2017, а дізналася вона про стягнення з неї заборгованості від працівника банку. Після чого, позивач звернулася за правовою допомогою. Копію рішення представником було отримано 08.10.2018 року, тому строк на звернення з заявою про перегляд заочного рішення пропущений з поважних причин, тому просить поновити його. Щодо суті заяви зазначила, що рішенням суду з позивача стягнуто заборгованість з пропуском строку позовної давності, оскільки кредит було надано 03.03.2011 року, а строк дії картки становить два роки, то кінцевим терміном повернення коштів є 03.03.2013 року, однак банк звернувся до суду 13.06.2017 року, тому у задоволенні вимог банку має бути відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Також, посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року. Роздруківка з сайту позивача належним та допустимим доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Надані позивачем Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору. Також, посилання позивача щодо строку дії кредитного договору та кредитної карту суперечать собі, оскільки в первісно позивачем в позовній заяві було зазначено, що відповідно до умов кредитного договору б/н від 03.03.2011 року кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом відповідає строку дії картки. Згідно Тарифам по картам Visa строк дії картки складає 2 роки. Крім того, позивачем до відповіді на відзив було додано довідку від 27.02.2019 р. №30.1.0.0/ 2-20170531 РВ0000002647 , в якій він повідомляє суду, що Клієнт [PERSON] згідно кредитного договору №б/н від 03.03.2011 року отримала три картки, остання з них мала термін дії до 08.2017 року. Дана довідка містить неправдиву інформацію, якою позивач умисно вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи. Також, позивачем не було надано суду жодних доказів особистого отримання [PERSON] кредитних карток, про які позивач зазначає в довідці. Факт отримання пере випущених кредитних карток з новим строком дії має підтверджувати або заява [PERSON] до Банку про пере випуск кредитної карти або в разі пере випуску карти за ініціативою банку - лише письмове підтвердження отримання карток відповідачем за її підписом. Позивачем таких доказів не надано, а банком з власної ініціативи була пере випущена карта № [NUMBER] та без згоди позичальника в односторонньому порядку була продовжена дія кредитного договору б/н від 03.03.2011 року. 15.03.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій представник зазначив, що банк виконав свої обов`язки та надав відповідачу кредит. Відповідач, підписанням анкети -заяви приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Стосовно строку дії договору та кредитної картки, то відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Зазначили, що дія договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Тому, кредитний договір чинний, а заперечення відповідача нічим не обґрунтовані. Щодо строків позовної давності, то відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 08.2017 року, позивач звернуся до суду 31.05.2017 року, тобто до спливу строку позовної давності. Крім того, підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому вважала, що позовні вимоги підлягають задоволенню. 22.08.2019 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від позивача, в яких представник позивача наголосив на формі кредитного договору, а саме на тому, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в подальшому відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, що засвідчується власним підписом в Заяві про приєднання. Вказав, що відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] - ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач в Заяві. В поясненнях зазначено, що до матеріалів справи долучено «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3 % річних (36% на рік), вказано розміри комісій та штрафів, тощо. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором, проводив операції за картковим рахунком. Представник позивача наголошував, що застосування наведених у відзиві правових позицій Верховного Суду є недоречним, всі документи, долучені до справи позивачем підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг. Також зазначив, що на сьогоднішній день відповідач не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами, не ініціював розірвання договору, активно користувався карткою, що свідчить про прийняття відповідачем, як клієнтом, діючих умов банківського обслуговування, а тому вважали заперечення відповідача необґрунтованими. Наголошував, що 03.03.2011 року [PERSON] було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» № [NUMBER] зі строком дії до 11.04.2014 року. В подальшому, 30.12.2013 року відповідачу було пере випущено картку на престижну картку «Універсальна Голд», відповідно до тарифів якої вбачається, що відповідач отримав кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В подальшому картка неодноразово перевипускалась, що підтверджується фотографуванням клієнта за карткою, користуванням кредитними коштами та погашенням заборгованості. Наголошували, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, а є інформаційним, тому надали до позову випуску по рахунку, що має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 року №578/5. Щодо нарахування пені, то представник позивача зазначив, що нарахування пені здійснювалось з 01.05.2009 року в розмірі 1% від суми заборгованості, але не менше 30 грн., в подальшому Наказом СП-2013-65000941 від 28.01.2013 року розмір пені було збільшено до 50 грн., яка нараховується щомісячно у разі виникнення прос рочки по кредиту на суму від 100 грн. 19.09.2013 року СП-2013-6776448 від 19.09.2013 року внесені зміни до тарифів щодо розміру пені, а саме у разі виникнення прострочки заборгованості протягом одного місяця - сплачується пеня в розмірі і50 грн., у разі виникнення прострочення другий місяць поспіль - сплачується пеня в розмірі 100 грн. Також представник наголошував на сторони у договорі передбачили обов`язок сплачувати штраф у разі порушення позичальником термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів. Щодо строку дії договору та кредитної картки зазначено, що дія договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання зобов`язань, а строк дії картки зазначено на самій картці. 25.11.2019 року на адресу суду надійшли пояснення від представника відповідача, в яких остання наголошувала, що факт отримання [PERSON] пере випущених карток з новим строком дії має підтверджувати або її заява до Банку про перевипукс кредитної картки та власноруч підписаний акт прийому -передачі нових кредитних карток, або в разі пере випуску картки за ініціативою Банку - лише письмове підтвердження отримання карток [PERSON] за її підписом. Зазначала, що доказів цього суду надано не було. Вказувала, що виходячи зі змісту позовної заяви між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику було надано кредит в сумі 15000 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а тому враховуючи, що строк дії картки був встановлений тривалістю два роки, то кінцевим терміном повернення грошових коштів, що були предметом позики, є 3 березня 2013 року. З позовною заявою позивач звернувся 13.06.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності. Наголошувала на необхідності застосування висновків, викладених у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17. ІІ. Процесуальні дії у справі. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» загальну заборгованість за кредитним договором від 03.03.2011 року у сумі 57 826 (п`ятдесят сім тисяч вісімсот двадцять шість) грн. 35 коп., що включає заборгованість за: кредитом - 13376 грн. 77 коп., відсотками - 39259 грн. 04 коп., пенею - 1960 грн. 71 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп.; штраф (процентна складова) - 2729 грн. 83 коп. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. 19 жовтня 2018 року до суду надійшла заява представника відповідача про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року. Ухвалою Київського районного суду м. Харкові від 10.12.2018 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.11.2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Банк «ПриватБанк» до [PERSON] , про стягнення заборгованості було скасовано, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Рішенням Вищої Ради правосуддя №924/0/15-20 від 09.04.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 13.04.2020 року справу №640/8944/17 передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Якуші Н.В. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Представник відповідача адвокат Денисенко О.В. надала заяву, в якій просила суд справу розглянути без участі сторони відповідача на підставі наявних в справі матеріалів. Проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, просила застосувати строк позовної давності до вимог, заявлених позивачем. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 03.03.2011 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту «Універсальна» з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.2). У довідці про умови кредитування, підписаною відповідачем, встановлено, що розмір щомісячного платежу становить 7% від заборгованості, однак не менше 50 грн. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця. Також визначено розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а саме пеня складається з суми пені, яка розраховується діленням базової відсоткової ставки на 30 днів, та пені, яка становить 1% від заборгованості, однак не менше 10 грн. щомісяця, при виникненні прострочки за кредитом або відсоткам 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн. (а.с.7). V. Норми права, що підлягають застосуванню. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. VІ. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи. Так, судом встановлено, що у заяві позичальника від 03 березня 2011 року, на яку посилається банк у позовній заяві, та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільговий період», яка підписана позичальником, базова процентна ставка за кредитним лімітом становить 3 % на місяць на залишок заборгованості. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором б/н від 03.03.2011 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси. Вказані обставини відповідачем не спростовані. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) стягнути проценти за користування кредитними коштами. На підтвердження позовних вимог в цій частині, в тому числі їх розміру та порядку нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості, позивачем надано Довідку щодо умов кредитування, підписану відповідачем 03.03.2011 року, яка містить у собі інформацію щодо пільгового періоду користування коштами, процентної ставки, відповідальність сторін, зокрема розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, комісія, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. Згідно із наданою банком інформацією, яка відповідачем не спростована, старт карткового рахунку у спірних правовідносинах відбувся 03.03.2011 року із кредитним лімітом в 15000,00 грн. [PERSON] отримувала кредитні кошти, користувалася ними та протягом тривалого періоду часу частково виконувала зобов`язання щодо їх повернення. Вказане підтверджене долученою до матеріалів справи випискою по рахунку, що має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 року №578/5. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13376,77 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за процентами, пенею, комісією, то суд зазначає наступне. З розрахунку заборгованості за договором б/н від 03.03.2011 року вбачається, що позивач нараховує відсотки на прострочену заборгованість у розмірі 27,60 % - з 30.12.2013 року, з 01.09.2014 року - 32,40%, з 01.04.2015 року - 42,00% річних на залишок заборгованості. Разом з тим, вказаний розмір відсоткової ставки наявними у справі договором від 03.03.2011 року та довідкою про умови кредитування від 03.03.2011 року, не передбачений. Більш того, в самих поясненнях позивача зазначено, що до матеріалів справи долучено «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3 % річних (36% на рік). Доказів повідомлення та ознайомлення відповідача про подальшу зміну розміру відсоткової ставки матеріали справи не містять. Щодо нарахованої пені та комісії, то судом вбачається, що їх нарахування здійснювалось виходячи з фіксованого розміру 50 грн., з періоду після 31.07.2015 року - 100 грн. Разом з тим, відповідно до умов Довідки щодо умов кредитування, підписаної відповідачем, вбачається, нарахування пені повинно було здійснюватися в розмірі 1% від суми заборгованості, але не менше 30 грн. Доказів повідомлення та ознайомлення відповідача про подальшу зміну розміру пені та комісії матеріали справи не містять. Доводи позивача про зміну умов кредитування, які підтверджуються позивачем шляхом надання до суду роздруківки з сайту Наказів банку про внесення змін в тарифи по карткам «Універсальна» та «Універсальна Голд», є на переконання суду неналежними доказами, оскільки ці докази повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу зміни в Умовах та Правилах банківських послуг, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов, а також накази про внесення до них змін, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді процентів, неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань саме у тому розмірі, який розрахований у позові та наданий до суду. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами у розмірі, зазначеному в Довідці щодо умов кредитування від 03.03.2011 року позивач не пред`являв, як і не пред`являв вимоги щодо їх стягнення з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 1048 ЦК України чи з підстав встановлених частиною 2 статті 625 ЦК України. Це ж саме стосується розміру пені та комісії. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Крім того, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при зміни умов кредитування за укладеним договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про зміну умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Приходячи до такого висновку, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача заборгованість лише за тілом кредиту у розмірі 13376,77 грн., так як було встановлено, що відповідач за ст. 525,526, 530 ЦК України був зобов`язаний виконати належним чином та у встановлений строк даний договір, разом з тим не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованих процентів, пені, комісії. Крім цього, позивач просить стягнути на користь Банку 3223,93 грн. штрафу, нарахованого відповідно до Довідки щодо умов кредитування від 03.03.2011 року, яка передбачає відповідальність за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з передбачених кредитним договором зобов`язань на строк більш ніж на 30 днів. Проте, судом встановлено, що нарахована сума до стягнення в якості пені, відповідно цієї ж Довідки від 03.03.2011 року також передбачена у якості відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості за цим кредитним договором, внаслідок чого має місце подвійне стягнення за прострочення відповідачем виконання своїх обов`язків по поверненню кредиту, сплаті відсотків і комісійної винагороди. Як зазначено у правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15, від якої не відступає Верховний Суд, у разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності - це не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому, відповідно до правила тлумачення вказаної правової позиції від зворотного, такі умови договору про одночасне застосування різних видів неустойки, що передбачені у ст.549 ЦК України, у якості заходів відповідальності за одне й теж правопорушення в силу прямої заборони Основним Законом України є нікчемними і з огляду на це не повинні застосовуватися судом. Щодо доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Крім того, ч.1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 03 березня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Доказів протилежного, виходячи із наявних матеріалів справи, сторонами не надано. Зважаючи на наведене, до звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 13376 грн. 77 коп. Підстави для задоволення решти позовних вимог відсутні з вищевикладених підстав. VІІ. Судові витрати. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн. (а.с.39). Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (23,13%), та стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 370 грн. 08 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial