Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

В червні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Стичинською Г.М., набула право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Від 25.08.2016 року Печерським районним у місті Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис №1740 від 25.08.2016 року. З 11.05.2018 року місце проживання відповідача зареєстроване у вказаній квартирі Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Відносини між позивачем та відповідачем не склалися, сторони почали проживати окремо, фактичне місце проживання відповідача невідоме позивачу. Відповідач ніколи не проживав у квартирі, тобто понад один рік без поважних на те причин, будь-якої домовленості про користування квартирою між Сторонами не існує, реєстрація місця проживання відповідача у квартирі створює надмірні витрати для позивача по сплаті комунальних послуг та інших витрат по утриманню житла, чим порушуються права позивача на користування і розпорядження своїм майном, а тому позивач як власник квартири звернулася до суду з позовом, яким просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 27.08.2019 р. дана справа передана для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Ухвалою від 02.09.2019 р. було відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом з призначенням розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відзив на позов відповідачем не поданий. В судове засідання представник позивача - адвокат Пронін Є.І. в судове засідання не з`явився, засобами електронного зв`язку подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи відповідно до вимог закону, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Стичинською Г.М. за реєстром №790, набула право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно із записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, станом на дату пред`явлення позову квартира Позивачем не продана, не подарована, не відчужена будь-яким іншим шляхом. Судом встановлено, що 25.08.2016 року Печерським районним у місті Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві було зареєстровано шлюб між Позивачем та Відповідачем, актовий запис №1740 від 25.08.2016 року. З 11.05.2018 року місце проживання Відповідача зареєстроване у вказаній квартирі Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Як зазначає сторона позивача, відносини між позивачем та відповідачем не склалися, подружжя проживає окремо, фактичне місце проживання відповідача невідоме позивачу, відповідач жодного дня з часу реєстрації не проживав у спірній квартирі. 07.06.2019 року громадянами [PERSON] та [PERSON] , які проживають в сусідніх квартирах, було відвідано квартиру [ADDRESS] на предмет проживання в ній відповідача та складено відповідний акт, яким встановлено, що відповідач у зазначеній квартирі щонайменше з 11.05.2018 року і до теперішнього часу не проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Окрім цього, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто, виключно у випадку задоволення позовних вимог, позивач буде мати достатні підстави та необхідні можливості для зняття відповідача з реєстрації місця проживання у власній квартирі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи із порівняльного аналізу ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (відповідна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). В судовому засіданні обставин, які свідчать про те, що відповідач проживав у зазначеній квартирі, або що позивачем або іншим особами чиняться перешкоди у користування відповідачем зазначеною квартирою, або що між Сторонами наявна домовленість про користування квартирою, не було встановлено, а відтак, право власності позивача підлягає захисту в судовому порядку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідач не надав доказів на спростування доводів та доказів позивача. Не здобуто таких доказів і під час розгляду справи судом. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач, маючи об`єктивну можливість проживати в житловому приміщенні за місцем своєї реєстрації з травня 2018 р., не проживав за місцем своєї реєстрації понад один понад один рік без поважних та те причин, а тому втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На основі повно та всебічно встановлених обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими та заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню понесені Позивачем судові витрати у вигляді сплаченого нею при подачі позову судового збору в розмірі 768,40 гривень. На підставі викладеного, Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, статтею 1 Першого протоколу Конвенції, ст. 41 Конституції України, ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст.ст. 16, 316, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

Outcome: approved