Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до [PERSON], [PERSON] обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним іпотечного договору від 12 грудня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, зареєстрованого в державному реєстрі за № 858 приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Обґрунтовує позов тим що спірний договір укладався на забезпечення виконання [PERSON] як фізичною-особою підприємцем зобовязань, що випливають з укладеного між нею та [PERSON] обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів договору №12-11-ЦП про надання цільової позики на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів від 09 грудня 2011 року у розмірі 363699 гривень. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], яка придбана відповідачем [PERSON]Й на підставі договору купівлі продажу за час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] Після розірвання шлюбу, на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2013 року в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на ? частини зазначеної квартири. На момент укладення іпотечного договору позивач як співвласник квартири не давав письмової нотаріально посвідченої згоди на передачу квартири в іпотеку, наявність якої в даному випадку є обов'язковою. З цих підстав позивач вважає, що його права порушені, тому просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 20 грудня 2011 року та зобовязати приватного нотаріуса [PERSON] вилучити із Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесений нею запис від 12 грудня 2011 року за № 11954351 про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 858 від 12 грудня 2011 року. За заявою представника позивача судом до участі у справі залучено як співвідповідача Реєстраційну службу [PERSON] міського управління юстиції. Згідно з заявою про зміну позовних вимог позивач просив визнати недійсним спірний іпотечний договір та зобовязати відповідачів приватного нотаріуса [PERSON] та Реєстраційну службу [PERSON] міського управління юстиції вилучити із Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесений запис від 12 грудня 2011 року за № 11954351 про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №858 від 12 грудня 2011 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, підтримав, зіславшись на викладені в позовній заяві мотиви та просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, пояснила, що при укладенні договору цільової позики та договору іпотеки вони з чоловіком перебували у неприязних стосунках, разом не проживали, тому при укладенні зазначених договорів не звернула уваги на ці обставини. Згоди на укладення іпотечного договору від 12 грудня 2011 року [PERSON] не надавав. Представники відповідача [PERSON] обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів [PERSON], [PERSON], у судовому засіданні позову не визнали, просили відмовити в його задоволенні з тих підстав, що позичальник [PERSON], укладаючи договір іпотеки, для забезпечення виконання зобовязань за договором позики, у заяві зазначила, що квартира [ADDRESS], яка передана нею в іпотеку, є її особистою власністю. З поданих нею документів на квартиру не вбачалося право будь-яких інших осіб, крім [PERSON], на це майно. На момент укладення договору іпотеки Фонду не було відомо про те, що відповідач [PERSON] перебувала у шлюбі, а передане нею в іпотеку майно було спільною сумісною власністю подружжя. Зауважили, що підтвердженням цього є договір купівлі-продажу квартири, та інші надані [PERSON] документи, з яких убачалося, що вона була єдиним власником переданого в іпотеку майна. Визнання недійсним договору іпотеки вважають способом ухилення відповідача [PERSON] від обовязку виконати зобовязання за договором цільової позики. Відповідач приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала. Пояснила, що під час укладення оспорюваного позивачем договору іпотеки, вона перевірила обсяг повноважень іпотекодавця [PERSON] щодо передачі майна в іпотеку. [PERSON] подала заяву про те, що на момент придбання квартири [ADDRESS] вона у шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах не перебувала, квартира, яка передана нею в іпотеку, є її особистою власністю. Оскільки законом не передбачено здійснення додаткових заходів щодо встановлення факту перебування іпотекодавця у шлюбних відносинах при укладені договору іпотеки, якщо згідно з поданою заявою іпотекодавець зазначив, що він не перебуває у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах, нею як нотаріусом виконано всі необхідні дії для посвідчення іпотечного договору відповідно до вимог закону. Представник відповідача Реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки. За вказаних обставин відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу в його відсутності. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 09 грудня 2011 року між [PERSON] обласним відділенням фонду соціального захисту інвалідів та [PERSON] було укладено договір №12-11-ЦП про надання цільової позики на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів від 09 грудня 2011 року у розмірі 363699 гривень. На забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором 12 грудня 2011 року між [PERSON] обласним відділенням фонду соціального захисту інвалідів та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 858. Згідно з п. 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно квартира [ADDRESS], яка належить на іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня1999 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером №2701. З зазначеного договору купівлі-продажу слідує, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], продали, а [PERSON] купила належну [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Як слідує зі свідоцтва про шлюб серії 1-ИД № 055963, виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції від 03 червня 2009 року, актовий запис №1729, [PERSON] та [PERSON] з 02 листопада 1991 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 лютого 2012 року шлюб між ними розірвано. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю, який діяв на час придбання зазначеної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2013 року встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, та в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом установлено, що квартира [ADDRESS] на момент укладення іпотечного договору перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статей 63, 65 СК України, чинного на час укладення відповідачем [PERSON] оспорюваного договору іпотеки, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. На іпотекодавця покладається обов'язок попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки та відповідно встановлені негативні наслідки у разі порушення такого обов'язку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнала, що вона не ставила до відому свого чоловіка позивача [PERSON] про укладення договору цільової позики та іпотеки, оскільки з ним не спілкувалася на той час, та не повідомляла про ці обставини Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів та нотаріуса при укладенні та посвідченні іпотечного договору. З наданих у судовому засіданні відповідачем [PERSON] копій нотаріальної (архівної) справи, слідує, що в них наявна заява [PERSON] від 12 грудня 2011 року про те, що вона не перебуває в шлюбі. Зокрема, з зазначеної заяви слідує, що цією заявою [PERSON] стверджує, що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, на час її набуття в зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних стосунках вона не перебувала, зазначена квартира не є спільною сумісною власністю, і осіб, які могли б порушити питання визнання за ними права власності на зазначену частку квартири, в тому числі відповідно до ст. ст. 62, 74, 97 Сімейного кодексу України немає. За вказаних обставин судом установлено, що позивач [PERSON], будучи співвласником квартири [ADDRESS], яка була обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згоди на передачу її в іпотеку та на укладення спірного іпотечного договору не надавав. Отже, за встановлених судом обставин, беручи до уваги, що предметом іпотеки за оспорюваним позивачем договором іпотеки є майно, яке перебувало в його з іпотекодавцем спільній сумісній власності, переданий в іпотеку без згоди позивача, суд приходить до висновку, що при укладенні договору іпотеки № 858 від 12 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] обласним відділенням фонду соціального захисту інвалідів було допущено порушення вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Заперечення відповідачів проти позову з тих підстав, що відповідач [PERSON] не повідомила позикодавця та нотаріуса про те, що нерухоме майно, яке передавалося нею в іпотеку, перебувало у спільній сумісній власності з позивачем [PERSON], не заслуговують на увагу суду, оскільки не звільняють сторін договору від обовязку дотримання вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку». За вказаних обставин суд приходить до переконання про наявність підстав для визнання іпотечного договору від 12 грудня 2011 року недійсним у судовому порядку. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як убачається зі змісту розділу 7 зазначеного договору іпотеки, сторони договору визначилися, що договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання основного зобовязання, враховуючи можливу наявність додаткових угод, у тому числі про його пролонгацію, збільшення та інше. Згідно з п. 1.6 договору іпотеки обтяження іпотекою предмета іпотеки підлягає державній реєстрації в поярку встановленому законом. Відповідно до п 1.7 зазначеного договору на предмет іпотеки нотаріусом на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладається заборона відчуження на період дії цього договору. Як слідує з витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 34191384 від 12 грудня 2011 року, реєстратором приватним нотаріусом [PERSON] на підставі договору іпотеки від 12 грудня 2011 року зареєстровано заборону на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], номер запису 11954351 від 12 грудня 2011 року, заявник Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Аналізуючи практику застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, Верховний Суд України в листі від 01 квітня 2014 року вказав, що в разі, якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Такий спосіб захисту прав передбачений ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої в разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Виходячи з зазначених вимог закону суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання спірного договору недійсним та скасування в Державному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису, зареєстрованого 12 грудня 2011 року за № 11954351 реєстратором приватним нотаріусом [PERSON] на підставі договору іпотеки від 12 грудня 2011 року на квартиру [ADDRESS]. Разом із тим, позовні вимоги про зобовязання приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та Реєстраційну службу [PERSON] міського управління юстиції вилучити зазначений запис із Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна не ґрунтуються на вимогах закону, є передчасними, зокрема судом не встановлено наявність між сторонами спору з цього приводу. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про порушення прав позивача [PERSON] щодо здійснення ним права власності на належну йому частку в нерухомому майні, які підлягають захисту шляхом визнання іпотечного договору недійсним і скасування запису в реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, а тому його позов підлягає до часткового задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 63, 65 СК України, ст. ст.15, 16, 202, 203, 207, 215, 216, 368, 369, 578 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень",

Outcome: partial