Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить встановити правила користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: окремі житлові кімнати площею 7,4 кв.м. та 9,1 кв.м. відвести в користування позивача [PERSON] , житлові кімнати площею 17,2 кв.м. та 12,5 кв.м. та дві лоджії, площею 1,9 кв.м. та 1,5 кв.м., відвести в користування відповідачів [PERSON] та [PERSON] , решту частини квартири, а саме кухню, площею 8,7 кв.м., ванну кімнату - 2,4 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., вбудовану шафу 1,1 кв.м., вбудовану шафу 0,3 кв.м. залишити у спільному користуванні. Окрім того, позивач просить вселити його, власника 1/3 частки у спільній частковій власності, в квартиру [ADDRESS] та зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] надати комплект ключів від вхідних дверей зазначеної квартири позивачу.Також, позивач просить судові витрати розділити, відповідно до ст.141 ЦПК України. В обґрунтування свого позову [PERSON] вказав, що відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року він є власником 1/3 частини чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Вказане рішення зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Квартира розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з чотирьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 17,2 кв.м., 2 кімната - 12,5 кв.м., 3 кімната - 7,4 кв.м., 4 кімната - 9,1 кв.м., кухня - 8,7 кв.м., ванна кімната - 2,4 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудована шафа - 0,4 кв.м., вбудована шафа 1,1 кв.м., вбудована шафа 0,3 кв.м., лоджія - 1,9 кв.м., лоджія - 1,5 кв.м., загальна площа квартири - 75,7 кв.м. Також, позивач зазначає, що у червні 2017 року, з метою вселення в житлове приміщення, він зателефонував [PERSON] та повідомив про те, що він є співвласником квартири та бажає вселитись, на що остання відповіла, щ не може вирішити це питання та запропонувала звернутись до її сина [PERSON] . Після цього, в вересні 2017 року, він зателефонував до [PERSON] та останній відповів, що проживання позивача в квартирі створить для відповідачів незручності, а тому його вселення в квартиру є неможливим. Отже, оскільки у позивача є намір та бажання користуватись 1/3 часткою належної йому квартири, він просить встановити порядок користування нею. Окрім того, у зв`язку з перешкоджанням позивачу у користуванні зазначеною квартирою та неможливістю самостійно вселитись позивач просить усунути перешкоди у користуванні шляхом вселення. Позивач до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити, у разі неявки відповідачів, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові відправлення, повернуті поштовим відділенням на адресу суду, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, судом встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.7). При цьому, згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 08.06.2017 року рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Плєтнєр Т.В. зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року (а.с.6). Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вона розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з чотирьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 17,2 кв.м., 2 кімната - 12,5 кв.м., 3 кімната - 7,4 кв.м., 4 кімната - 9,1 кв.м., кухня - 8,7 кв.м., ванна кімната - 2,4 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудована шафа - 0,4 кв.м., вбудована шафа 1,1 кв.м., вбудована шафа 0,3 кв.м., лоджія - 1,9 кв.м., лоджія - 1,5 кв.м., загальна площа квартири - 75,7 кв.м. (а.с.9-10). Приводом та підставою звернення [PERSON] до суду з позовною заявою стала необхідність визначення порядку користування житловим приміщенням. Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Поняття права власності визначено законодавцем у ч.1 ст.316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Як встановлено ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями ч.1 ст.369 ЦК України встановлено, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, відповідно до ч.1 ст.356, ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Окрім того, нормами ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.155 ЖК УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно з ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду № 15 від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Як видно з рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] Вказане рішення не оскаржено, не скасовано, набрало чинності 11.04.2017 року. Спірна квартира складається з чотирьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 17,2 кв.м., 2 кімната - 12,5 кв.м., 3 кімната - 7,4 кв.м., 4 кімната - 9,1 кв.м., кухня - 8,7 кв.м., ванна кімната - 2,4 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудована шафа - 0,4 кв.м., вбудована шафа 1,1 кв.м., вбудована шафа 0,3 кв.м., лоджія - 1,9 кв.м., лоджія - 1,5 кв.м., загальна площа квартири - 75,7 кв.м. Таким чином, 1/3 житлової площі вказаної квартири складає 25,23 кв.м. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що визначаючи порядок користування житловим приміщенням слід виходити з того, що сторони мають рівні права на користування спірним нерухомим майном. За вказаних обставин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] щодо виділення йому в окреме користування кімнат, площею 7,4 кв.м. та 9,1 кв.м. на належні 1/3 частин квартири. При цьому, житлові кімнати площею 17,2 кв.м. та 12,5 кв.м. та дві лоджії, площею 1,9 кв.м. та 1,5 кв.м., відвести в користування відповідачів [PERSON] та [PERSON] , решту частини квартири, а саме кухню, площею 8,7 кв.м., ванну кімнату - 2,4 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., вбудовану шафу 1,1 кв.м., вбудовану шафу 0,3 кв.м. залишити у спільному користуванні. Зважаючи на те, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності, на думку суду, визначений порядок користування квартирою не порушить майнові права співвласників, оскільки позивачу у користування виділена кімната, яка за площею навіть є меншою за належну йому 1/3 частку. Що стосується позовних вимог [PERSON] про вселення у спірну квартиру, суд, також, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на такі обставини. За змістом ст.47 Конституції України та ст.9 ЖК УРСР, кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, в тому числі в ст.10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року. При цьому, відповідно до п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також в ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цього права передбачено право на судових захист. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За змістом ст.319 ЦК України, власник сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved