Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів, просила скасувати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], а також поновити статус зазначеної квартири, як комунальної форми власності та здійснити реєстрацію права власності на квартиру за територіальною громадою м. Миколаєва. Згідно останніх уточнень від 11 квітня 2016 року позивач просила визнати недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, укладені 25 грудня 2012 року та 28 грудня 2012 року між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], відповідно; а також скасувати державну реєстрацію прав власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову [PERSON] послалась на ті обставини, що її колишній чоловік [PERSON] в порушення її права користування квартирою № 23 будинку № 106 по вул. Чкалова в м. Миколаєві, одноособово приватизував дане житло, яке в подальшому відчужив [PERSON], яка, в свою чергу, продала квартиру [PERSON] У такий спосіб було також порушене її ([PERSON]М.) право на приватизацію спірного майна в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Як на одну з правових підстав задоволення позову позивач послалась на те, що спірні правочини укладені в порушення п. 1 ст. 203 ЦК України. В судовому засіданні позивач позов підтримала, суду пояснила, що з часу отримання квартири [ADDRESS] у 1991 році на сім'ю у складі трьох осіб, вона з сином [PERSON] постійно в ній проживають та нею користуються. З того часу постійного місця проживання не змінювали. Проте, за позовом [PERSON] їх було визнано такими, які втратили право користування житловим приміщенням. Після цього [PERSON] оформив приватизаційні права на квартиру на себе особисто та в подальшому продав. Про такі обставини їй ([PERSON]М.) стало відомо вже після того, як до квартири намагався вселитися новий власник. ДО цього часу жоден з потенційних покупців квартиру не оглядав та взагалі сторонні особи квартиру не відвідували. На її ([PERSON]М.) звернення заочне рішення суду було скасоване, та 30 квітня 2013 року в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, які втратили право користування житлом - відмовлено. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року скасовані також розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 1733-р від 13 грудня 2012 року про приватизацію спірної квартири на ім'я [PERSON] та свідоцтво про його право власності на квартиру. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] - вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суду дав пояснення, аналогічні поясненням позивача. Представник відповідача проти позову заперечував за його безпідставністю. Просив застосувати до спірних правовідносин, - в частині уточнених позовних вимог, наслідки пропуску строку позовної давності за зверненням до суду за захистом порушеного права. Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ордеру на житлове приміщення № 581 серії 008474, виданому 23 вересня 2004 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, право користування квартирою № 23 будинку № 106 по вул. Чкалова в м. Миколаєві належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Як слідує з рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, які втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 23 по вул. Чкалова, 106 в м. Миколаєві. Після набрання вищевказаним заочним рішенням законної сили, 13 листопада 2012 року за заявою [PERSON] позивача та їх сина [PERSON] знято з реєстрації у спірній квартирі. 14 листопада 2012 року [PERSON] звернувся до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, яким 13 грудня 2012 року винесене розпорядження № 1733 про приватизацію квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та йому видане свідоцтво про право власності на квартиру за реєстровим № 777\\ж. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2013 року заочне рішення суду від 25 вересня 2012 року скасоване, а рішенням суду від 30 квітня 2013 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року, що набрало законної сили 13 грудня 2013 року, скасоване розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 1733-р від 13 грудня 2012 року про приватизацію квартири [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON], а також скасоване свідоцтво про право власності на житло за реєстровим № 777\\ж, видане [PERSON] (а.с. 14-16) З представлених суду копій договорів купівлі-продажу (а.с. 7-9) вбачається, що після отримання у вищезазначеному порядку свідоцтва про право власності, [PERSON] 25 грудня 2012 року, тобто менше ніж через два тижні після приватизації, уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 75800 грн. 00 коп., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1872. В свою чергу, [PERSON] вже 28 грудня 2012 року уклала договір купівлі-продажу цієї ж квартири з [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6208. Відповідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як зазначено в\~\~ пунктах 1, 2\~\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~ № 9\~\~ від 06 листопада 2009 року «Про судову\~\~ практику розгляду\~\~ цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~\~при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. В силу п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень\~\~ ст. 215,\~216 ЦК\~\~ України\~\~\~\~вимога\~\~ про\~\~ визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування\~\~ наслідків\~\~ його недійсності, а також вимога про застосування наслідків\~\~недійсності нікчемного правочину може бути\~\~заявлена\~\~як однією зі сторін правочину,\~так і іншою заінтересованою\~\~ особою, права\~\~та законні інтереси\~\~якої порушені вчиненням правочину. Судом установлено, що вчиненим [PERSON] правочином - договором купівлі-продажу, згідно якого він відчужив квартиру [PERSON], були порушені права позивача, як користувача цієї квартири, як об'єкту комунальної власності, а також право на приватизацію цієї квартири в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки такого права вона фактично позбулася і викладене доводить те, що спірний правочин за своїм змістом суперечить законодавству України. Таким чином, договір купівлі-продажу від 25 грудня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1872 має бути визнаний судом недійсним із застосуванням наслідків недійсного правочину, а саме: шляхом повернення квартири [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва. У визнанні недійсним подальшого договору купівлі-продажу квартири № 23 будинку № 106 в м. Миколаєві суд потреби не вбачає, оскільки ці правовідносини у разі спору між їх сторонами можуть бути вирішені судом у самостійному провадженні за позовом особи, права якої порушені. Вирішуючи питання щодо повернення квартири до комунальної власності, суд виходить з того, що відповідачем [PERSON] не представлено суду у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є добросовісним набувачем, а тому майно не може бути витребуване в нього. Обставини справи свідчать про протилежне, а саме: ні покупець [PERSON], ні покупець [PERSON] перед купівлею нерухоме майно не оглядали, даних про те, чи мають право інші особи користування квартирою, яку вони бажають придбати не з'ясовували, права власності на квартиру передані від передостаннього власника останньому у вкрай стислі строки. Такі факти не дають суду підстав вважати [PERSON] добросовісним набувачем квартири [ADDRESS]. Не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків строку позовної давності, оскільки законність договору купівлі-продажу від 25 грудня 2012 року тільки в даній справі позивачем оспорюється з листопада 2014 року, а відтак трирічний строк давності для звернення до суду за захистом порушеного права, навіть з урахуванням уточнених вимог, заявлених у квітні 2016 року, для позивача не сплинув. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути 538 грн. 00 коп. судового збору

Outcome: partial