Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

В січні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось з позовом, в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором кредиту № 958/2-62 від 20.04.2006 в розмірі 58975,83 доларів США, що в еквіваленті згідно з курсом НБУ станом на 14.01.2015 складає 930121,93 грн. та суму судового збору в розмірі 3654,00 грн. В подальшому під час розгляду справи позовні вимоги були зменшені. Позивач просив стягнути суму заборгованості в межах строку позовної давності. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 квітня 2016 року позов ПАТ «УКРСОЦБАНК» задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «УКРСОЦБАНК» заборгованість за період з 21.01.2012 року по 21.01.2015 року за кредитним договором №958/2-62 від 20.04.2006 у розмірі 27585,97 доларів США заборгованості за кредитом, 10087,37 доларів США заборгованості за процентами, 43064,40 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 27714,95 грн пені за несвоєчасну сплату процентів. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УКРСОЦБАНК» 3654 грн у відшкодування сплаченого судового збору по 1827 грн з кожного. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 квітня 2016 року в частині задоволених позовних вимог до нього та постановити нове рішення, яким позов задовольнити частково, а саме: стягнути з нього заборгованість за кредитним договором в межах строків позовної давності лише за відсотками та пенею. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в оскаржуваній частині рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, заявник вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі, не врахувавши висновки ВССУ від 27.05.2015 у справі № 6-6474св15, від 23.12.2015 у справі № 6-29365ск15, та висновки ВСУ від 02.12.2015 у справі № 6-249сц15, яка є обов'язковою для всіх судів. В судовому засіданні апелянт підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Позивач належним чином був повідомлений про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 16.05.2016 поштового відправлення (а.с.76). В письмовій заяві від 20.05.2016 просив про розгляд справи без участі представника (а.с.74). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення 13.05.2016 поштового відправлення (а.с.78). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» ґрунтуються на законі та укладених договорах. З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи за наступних підстав. По справі встановлено, що 20 квітня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту №958/2-62 за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 33070 доларів США, зі сплатою 12 відсотків річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 15 квітня 2021 року та щомісячним погашенням суми основної заборгованості в сумі 183,73 долари США. 20.04.2006 р. між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким відповідно до п.1.1.1, п.3.5.2 Договору поруки [PERSON] взяв на себе зобов'язання у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] умов щодо сплати суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також інших платежів у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту №958/2-62 від 20.04.2006 року. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, а позичальник свої зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином, внаслідок чого в період з 21.01.2012 по 21.01.2015 утворилася заборгованість, яка відповідно до висновку №С-15 судової економічної експертизи від 31.03.2016 складає : заборгованість за кредитом - 27585,97 доларів США; заборгованість за процентами - 10087,37 доларів США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 43064,4 грн; пеня за несвоєчасне повернення процентів - 27714,95 грн. Останній платіж [PERSON] по сплаті відсотків було здійснено 27.11.2008 24.12.2014 ПАТ «Укрсоцбанк» направив [PERSON] та [PERSON] повідомлення про наявність заборгованості станом на 24.12.2014 в розмірі 37566,54 доларів США та необхідність її погашення до 04.01.2015, а також роз'яснило, що у разі непогашення заборгованості вони будуть зобов'язані достроково повернути наявну заборгованість по кредиту та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції в сумі 67835,49 доларів США, а справу буде передано до судових органів (а.с.8-10 том 1). Заборгованість ані боржником, ані поручителем добровільно погашена не була. З позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 20.01.2015. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що згідно з пунктом 4.5. кредитного договору від 20.04.2006, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.8. (сплата процентів за користування кредитом), 3.3.9. (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як вказувалося вище, пунктом 4.5. кредитного договору №958/2-62 сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором відповідач [PERSON] здійснив 27 листопада 2008 року, а тому за визначенням пункту 4.5. договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 26 січня 2009 року. Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено - на 26 січня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся з зазначеним позовом лише 20 січня 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в суді першої інстанції подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Ухвалюючи рішення про стягнення щомісячних платежів за кредитом, відсотки за користування кредитом, пені за тілом кредиту та пені за відсотками за період з 21.01.2012 по 21.01.2015, суд першої інстанції не врахував, що в зв'язку з неналежним виконання умов договору, змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 4.5. договору), та банк мав право з 26 січня 2009 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подав до суду лише у січні 2015 року. Після зміни строку виконання зобов'язання до 26 січня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 26 січня 2009 року не підлягали виконанню. На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, застосувавши помилково правову позиції ВСУ від 19.03.2014, що висловлена у справі 6-20цс14, замість правової позиції ВСУ від 02.12.2015 у справі 6-249цс15. Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Вказане також відповідає правовій позиції ВСУ від 02.12.2015 у справі 6-249цс15. З огляду на це з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 10087,37 доларів США - заборгованість за процентами за період з 21.01.2012 по 21.01.2015 та пеня в сумі 70 779,35 грн (яка складається з 43064,40 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 27714,95 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів ). Підстави для стягнення суми боргу з поручителя [PERSON] відсутні. Згідно ст. 559 ч.4 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки №935/09-155 не визначають часу його дії, проте повністю дублюють зміст забезпеченого порукою зобов'язання за кредитним договором №958/2-62, про що вказано в п.1.1. договору. В цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на викладене вище, слід зазначити, що порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Вказане відповідає правовим висновкам ВСУ висловленим в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року (справа № 6-28цс14) та в постанові від 20.04.2016 (справа №6-2662цс15). Як вказано вище, за умовами п. 4.5 Договору кредиту №958/2-62 строк виконання основного зобов'язання було змінено - на 26 січня 2009 року. Саме з цього моменту у позивача виникло право на пред'явлення протягом шести місяців вимоги до поручителя. Цим правом позивач скористувався тільки 20.01.2015, тобто за межами строку, що встановлений ст. 559 ч.4 ЦК України. З огляду на це, підстави для стягнення суми боргу з поручителя відсутні. За змістом ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Оскільки суд припустився порушення норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову до [PERSON] та відмови в задоволенні позову до [PERSON] Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, колегія виходить з положень ст. 88 ЦПК України. Позов задоволений на 34,57%, відповідно підлягає пропорційному відшкодуванню сплачений позивачем судовий збір, а саме 1263,19 грн (3654 х 34,57 : 100 = 1263,19). Ця сума підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. За розгляд справи в апеляційній інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] слід стягнути пропорційно судовий збір в розмірі 2629,89 грн (4019,4 х 65,43 : 100 = 2629,89). Відшкодування витрат за проведення експертизи судом не проводиться через відсутність оригіналів відповідних платіжних документів, що підтверджують оплату експертизи.

Outcome: partial