Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

До суду 12.11.2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за яким позивачка просила стягнути із відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 5250 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.11.2018 року еквівалентно 147 682, 50 грн., та три проценти річних від простроченої суми боргу 5000 дол. США згідно ч.2 ст. 625 ЦПК до моменту виконання рішення суду. Згідно обґрунтування позовних вимог, 10 травня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від позивачки позику грошові кошти у розмірі 5 000 дол. США, які зобов`язався повернути в строк до 02.09.2017 року. На підтвердження чого відповідач написав власноручно відповідну розписку. Зазначала, що строк виконання зобов`язання настав, проте в добровільному порядку позичальник суму позики не повернув, а тому позивачка вимушена звернутись до суду з дійсним позовом. Також позивачка просила стягнути 3% річних від простроченої суми боргу 5000 дол. США за період із 02.09.2017 року по 02.11.2018 року у розмірі 250 дол. США, та вирішити питання про нарахування 3% річних від простроченої суми заборгованості 5000 дол. США до моменту виконання рішення суду. Справа у порядку авторозподілу надійшла до провадження судді Шкамерди К.С. та 28 січня 2019 року було постановлено заочне рішення суду, яким позовні вимоги [PERSON] було задоволено та суд стягнув із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10.05.2017 року у розмірі 5250 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.11.2018 року еквівалентно 147 682, 50 грн., а також відшкодування судового збору у розмірі 1477 грн.. Ухвалою суду від 02.04.2019 року вказано заочне рішення суду від 28.01.2019 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. На підставі наказу від 16 вересня 2019 року № 50-ос/с Голови суду Кічмаренко С. М . про відрахування зі штату Приморського районного суду м. Одеси судді Шкамерди К. С. у зв`язку із закінченням терміну відрядження, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової службової записки помічника та секретаря судового засідання судді Шкамерди К. С. - Іванової О. І. та Довгань Ж. А. здійснено перерозподіл справи. Матеріали справи надійшли до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 28.10.2019р. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 09.12.2019 року. Ухвалою суду від 09.12.2019 року за клопотання представника позивача вирішено питання про витребування доказів. Розгляд справи відкладено на 03.02.2020 року. Витребувані судом докази були надані Прокуратурою Одеської області 24.01.2020 року (а.с.150). Ухвалою суду від 03.02.2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи. Підготовче провадження у справі закрито та призначено її до розгляду по суті на 14 годин 00 хвилин «26» березня 2020 року. У зв`язку з неявкою сторін та відсутністю належного повідомлення усіх учасників справи розгляд справи 26.03.2020 року та 12.05.2020 року відкладався. У судове засідання 14.07.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника позивача від 23.03.2020 року (а.с.168-169), згідно якої просив розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача. Також у вказаній заяві позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Додатково зазначив, що витрати на професійну правову допомогу складають 13 000 грн. та докази про надання такої правової допомоги будуть надані протягом 5 днів після ухвалення судом відповідного рішення. Від представника відповідача - адв. Алфєєва Д.М. на електрону пошту суду надійшла заява. згідно якої просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з тим, що він перебуватиме в запланованому відрядженні до смт. Сергіївка Білгород-дністровського району Одеської області за наказом від 01.07.2020р. Між тим, дослідивши подану заяву представника відповідача, суд приходить до висновку про її необґрунтованість та відмовляє в її задоволенні, зважаючи на те, що це вже третя неявка відповідача та дата засідання була повідомлена ще з травня 2020р. При цьому, відповідач/ його представник не був позбавлений можливості участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції в приміщенні суду або поза межами приміщення суду, а також подати до суду письмовий відзив на позов із обґрунтування заперечень щодо позовних вимог. Між тим, жодних відповідних заяв по суті справи ні відповідач, ні його представник до суду не подали. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Одночасно суд звертає увагу та те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Отже, можливість сторони дізнатись про стан відомого їй судового провадження залежить від волевиявлення самої сторони, тобто має суб`єктивний характер. У свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для належного повідомлення сторони позивача про розгляд справи. З огляду на викладене, зважаючи на строки розгляду справи, належне сповіщення сторін, участь останніх через представників, суд відхиляє клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи, враховуючи що діяльність адвокатів постановою КМУ дозволена та вважає за можливе вирішити спір за відсутності сторін. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 22.07.2020 року. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 10 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути в строк до 02.09.2017 року. На підтвердження факту укладення цього договору позики та його умов, [PERSON] видав [PERSON] письмову розписку від 10.05.2017 року, яка посвідчує факт отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 5 000,00 грн. від [PERSON] .. Оригінал розписку суду надавався для огляду. Доказів на спростування викладеного матеріали справи не містять та стороною відповідача до суду не надано. Також матеріали справи не містять докази на спростування того, що розписка була написана не відповідачем. Як встановлено судом, строк виконання зобов`язання за договором позики сплинув 02.09.2017 року, проте в добровільному порядку [PERSON] свої боргові зобов`язання перед [PERSON] не виконав та у визначений строк суму позики не повернув. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Проте відповідач до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання за згаданим договором щодо повернення грошових коштів (позики). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Як слідує із змісту ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року, у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Оскільки, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач, станом на день розгляду справи, свої зобов`язання за договором позики, в обумовлений сторонами термін, не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу борг за розпискою в сумі 5 000,00 дол. США. Таким чином в цій частині вимог позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд вбачає, що позивач просить стягнути із відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості 5000 дол. США, визначаючи конкретний період (із 02.09.2017 року по 02.11.2018 року), та відповідно до ч.10 ст. 265 ЦПК України (до моменту виконання рішення суду). Згідно розрахунку позивача, 3 відсотки річних від суми заборгованості 5000 дол. США за період із 02.09.2017 року по 02.11.2018 року становлять 250 дол. США. Згідно розрахунку суду, 3 відсотки річних від суми заборгованості 5000 дол. США за вказаний період становлять : 175,48 дол. США. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 02/09/2017 до 02/11/2018 5 000,00 x 3 % x 427 : 365 : 100427175,48 дол. США Таким чином, у цій частині вимог [PERSON] суд приходить до висновку про їх часткову обґрунтованість та вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивачки 3% річних від простроченої суми заборгованості 5000 дол. США за період із 02.09.2017 року 02.11.2018 року у розмірі 175, 48 дол. США. Також, згідно зі ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Між тим, згідно ч.2 Прикінцевих положень ЦПК України, частини десята, одинадцята статті 265, частини четверта, п`ята статті 479 цього Кодексу вводяться в дію з 1 січня 2019 року. Отже, зважаючи на викладене, з метою процесуальної економії, суд частково задовольняє вимоги позивача в цій частині і вважає обґрунтованою вимогу про нарахування трьох відсотків (процентів) річних на підставі ст. 625 ЦК України до моменту виконання рішення, починаючи з 01 січня 2019 року шляхом нарахування на основну суму заборгованості 5000 дол. США трьох відсотків річних за кожний день прострочення до моменту належного виконання цього рішення. Виходячи з положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли часткове своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачем, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в сумі 1477,00 грн., що підтверджується квитанцією від 05.11.2018 року, що підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial