Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач звернувся в суд з даним позовом, мотивуючи його тим, що у соціальній мережі Фейсбук 2, 6 та 9 жовтня 2020 року була викладена інформація, автором якої є [PERSON] з доменними іменами [PERSON] та [PERSON]. В цій статті відповідач на своїй персональній сторінці поширив серед необмеженої кількості осіб інформацію, яка на його переконання, є неправдивою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, оскільки вона була поширена в той час, коли він балотувався у депутати Брониківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області. Посилаючись на наведене, просив суд визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем у соціальній мережі Фейсбук 2, 6 та 9 жовтня 2020 року, зобов`язати його спростувати цю інформацію у той самий спосіб, як вона була поширена, видалити її зі своєї персональної сторінки та стягнути з нього моральну шкоду в розмірі 1 гривні. Сторони в судове засідання не прибули. В заявах до суду просили справу слухати без їх участі. Позивач - позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач зазначив, що жодним чином не порушував честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , а лише висловив свою думку. При цьому останній, будучи депутатом сільської ради, мав бути готовим до критики на свою адресу, як позитивної, так і негативної. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог до позовної заяви були додані копії роздруківок з мережі Фейсбук з інформацією наступного змісту. Так, 02 жовтня об 11:46 на сторінці з іменем [PERSON] поширена наступна інформація: « Пан [PERSON] ви зараз піаритеся, що виділили 300 000 на інтернет, щоб проводити агітацію та забули про людей. Ви являєтесь членом з "питань соціально-економічного розвитку, фінансів, бюджету, комунальної власності та будівництва": чому витне підтримали депутата з с. Перемога який просив, благав виділити 10000 гривень на лікування онкохворої; чому ви та ваш брат [PERSON] , які проживають в с. Слобода Романівська не підняли питання щодо виділення коштів на оперативне втручання та лікування двом діткам з свого села яким зробили операцію з села в якому ви народились, люди якого голосували за вас та вашого брата, завдяки їм ви стали депутатом а ваш брат заступником; вам важливіший інтернет чим життя та здоров`я односельчан. Ніхто не був би проти щоб виділили 280 000 а не 300 000 а для людей була б суттєва допомога». 06 жовтня о 22:24 на сторінці з іменем [PERSON] поширена наступна інформація: «Поясність будь-ласка хто дав дозвіл на наступному тижні проводити передвиборчу агітацію в школі [PERSON] в с. Федорівка. На даний час обмежили вхід в школу батькам, а дозволили передвиборчу агітацію? Ми пам`ятаємо ваші робочі групи на початковому етапі "пандемії". Чи для них закони неписані?». [INFO] о 22:45 на сторінці з іменем [PERSON] поширена наступна інформація: «Пропозиція, створити робочу групу на виїхати на місцевість подивитися, як будується визитівка нашої громади (сонячна електростанція), яку так просували брати. Да трішки там було не так як вони розповідали на сесії, договір оренди був підписаний на 49 років, а не так як розповідав [PERSON] що на 2. [PERSON] був ще на посаді коли було голосування, використовуючи своє службове становище, він залякував, погрожував депутатам, які відмовилися голосувати за дане рішення. На даний час, вони забули про визитівку та всіляко намагаються використовувати бюджетні кошти для свого піару. Поясність, будь ласка, навіщо успішним бізнесменам йти на вибори? Все дуже просто, земля та бюджет громади. Розповідає про кредитування, а сам написав заяву в Новороманівську селищну раду, щоб надали йому 80000 гривень на розвиток його бізнесу». Відповідно до статті 34 Конституції України, статті 302 ЦК України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Разом з тим, кожному гарантується судовий захист права спростування недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст.32 Конституції України). У статтях 201, 297 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, на які кожен має право і які є недоторканими. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист її гідності та честі, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. При цьому, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Зокрема, у Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У своїй заяві до суду відповідач не заперечив факту поширення інформації щодо позивача. Як пояснив останній у судовому засіданні, на час опублікування статті він був кандидатом в депутати Брониківської сільської ради, відтак є публічною особою, а тому підлягає ретельному громадському контролю і може зазнавати гострої та сильної громадської критики. Відповідно до Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Рішенням Європейського суду у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Безсумнівно, всі люди мають право захищати свою репутацію, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи. Однак в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Суд зазначає, що вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Позивач був публічною особою, яка неминуче відкривається для прискіпливого висвітлення своїх слів, вчинків і повинен був це усвідомлювати, оскільки це тягне за собою ширші межі допустимої інформації порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Таким чином, поширена відповідачем інформація стосовно позивача не є недостовірною, позивачем не доведено, що вказана інформація поширена з «явним злим умислом», а судом не встановлено, що вона є такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди також відсутні, оскільки вони є похідними від первісних вимог.

Outcome: dismissed