Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що начальником відділу ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» [PERSON] складено договір банківського вкладу від 12 грудня 2013 року з порушенням закону, оскільки строк зберігання вкладу в ньому зазначений - 460 днів, до 17 березня 2015 року, а позивач просив заключити договір на один календарний рік. Загальна сума договорів складала 69000 гривень під 25 % річних. Так, 17 грудня 2014 року, позивач мав намір забрати свій вклад з відсотками. Прийшовши до відділення, відповідач дав позивачу підписати неправдиву заяву, що нібито 18 грудня 2014 року він отримає 70 416 гривень. Наступного дня позивачу сказали, що за його заявою перевели на картотеку і він кожного дня буде отримувати по 1000 гривень, на що позивач відмовився і написав скаргу генеральному директору Банка. Відповідь не надійшла до сьогоднішнього дня. Таким чином, позивач був змушений звернутися до суду із позовом про повернення строкового банківського вкладу (депозиту). Позов було задоволено, винесено заочне рішення, яке апеляційним судом Закарпатської області було залишено без змін та на підставі чого було видано виконавчий лист. Позивачем через відділення банку було отримано 70 300 гривень та недоотримано 348 гривень із суми, яка була зазначена у виконавчому листі. Таким чином, позивач вважає, що за період з 17 грудня 2014 року по 14 серпня 2015 року недоотримав 25 % річних, що становить 11239 гривень. Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву [PERSON] не визнав та пояснив суду, що даний позов є необгрунтованим та безпідставним. Позивач [PERSON] був клієнтом ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», де мав розміщений депозит. [PERSON] написав заяву про його розірвання і кошти в повному обсязі були перераховані на його поточний рахунок з використанням платіжної картки. На підставі постанови Правління Національного банку України від 23 червня 2015 року № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «[PERSON] банк Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 червня 2015 року №121 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ Фінансова ініціатива». Після визначеного нормативними актами НБУ терміну, [PERSON] отримав свої кошти в повній мірі через уповноважений банк. При незгоді клієнта з умовами нарахування відсотків, позивачу слід було звернутися до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива». Також вважає, що він ([PERSON]А.) є неналежним відповідачем по справі. Заслухавши думки позивача - [PERSON], відповідача - [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. -2- Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством [PERSON] «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА», в особі начальника Мукачівського відділення №3 ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» [PERSON] та [PERSON], укладено Договір банківського вкладу №254276 від 12 грудня 2013 року, згідно умов якого [PERSON] прийняв від Вкладника грошові кошти в сумі 35 000 гривень, з процентною ставкою з 12 грудня 2013 року 25 %, з 17 грудня 2014 року 3 % річних, з датою повернення вкладу 17 березня 2015 року (а.с.27-29). 23 грудня 2013 року між позивачем [PERSON] і ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» в особі Мукачівського відділення № 3 був укладений Додатковий договір № 1 (до договору банківського вкладу «Лояльний» № 254276 від 12 грудня 2013 року) відповідно до якого позивач поповнив вклад на 34 000 гривень, з моменту підписання цього додаткового договору загальна сума вкладу становила 69 000 гривень (а.с.30-32). Як вбачається із копії Заяви на видачу готівки №56 від 14 серпня 2015 року, [PERSON] отримав через Відділення №134 АТ «Укрсиббанк» 70 380,00 гривень (а.с.24). Із позовної заяви також вбачається, що позивач звертався з позовом про повернення строкового банківського вкладу (депозиту) до суду, рішення якого апеляційним судом Закарпатської області було залишено без змін та на виконання якого було видано виконавчий лист, проте жодного документу на підтвердження вказаних обставин позивачем додано не було. Відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Так, загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є: наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобовязання. Наявність шкоди і її розміри доводить потерпілий; протиправність дій того, хто завдав шкоду. За загальним правилом, шкода, заподіяна правомірними діями, відшкодуванню не підлягає, якщо інше не встановлене законом (до таких винятків відноситься, наприклад, відшкодування шкоди, заподіяної в стані крайньої необхідності); причинний зв'язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла. Для виникнення деліктних зобовязань необхідний безпосередній причинний зв'язок між цими явищами, тобто протиправні дії повинні породжувати шкідливий результат; вина, того, хто завдав шкоду. При цьому закон виходить із презумпції вини того, хто завдав шкоди. Якщо потерпілий довів наявність шкоди, то той, хто завдав її, повинен довести відсутність своєї вини. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, оскільки позивачем не доведено заподіяння йому матеріальної шкоди саме неправомірними діями відповідача [PERSON], то у задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди необхідно відмовити. При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 3, 4 та 5 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня -3- вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 оку - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди, в чому полягали психічні та фізичні страждання, та необгрунтовано розмір моральної шкоди. Тому суд відмовляє в цій частині позовних вимог. Також, суд звертає увагу на зміст статті 76 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Відповідно до частин 1 та 2 статті 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Із зазначеного необхідно зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача. При цьому суд звертає увагу на те, що частинами 4 та 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. В той же час ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань. Таким чином враховуючи те, що суд в силу вимог статті 51 Цивільного процесуального кодексу України, позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обовязок щодо розяснення права -4- позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] предявлений до неналежного відповідача у справі, оскільки відповідачем в цій справі має бути юридична особа, в якій працює [PERSON]А - Публічний акціонерний комерційний [PERSON] «Фінансова компанія». Враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав до задоволення даного позову.

Outcome: dismissed