Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням фінансових санкцій за невиконання умов договору й відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на те, що 16 листопада 2012 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого він передав [PERSON] кошти в сумі 31 500 грн. 00 коп. в якості безвідсоткової позики. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується умовами вказаного договору, в якому відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 31 500 грн. 00 коп. у строк до 16 травня 2013 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Вважає, що неповернуті вчасно відповідачем надані ним у борг гроші, позбавили його тривалий час використовувати їх на потреби родини, що призвело до проблематизації його життя, погіршило гармонійні адаптовані умови життєдіяльності тощо, внаслідок чого завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 2 000 грн. 00 коп.. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 08 квітня 2014 року (а.с.18), позовні вимоги підтримала з тих же підстав, посилаючись на вимоги закону про виконання боргових зобов»язань, й просив їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 31 500 грн. 00 коп. - суму боргу за договором позики; 846 грн. 62 коп. - три відсотки річних; 1 407 грн. 00 коп. - індексу інфляції від простроченої суми; 3 668 грн. 62 коп. - пеню за час прострочення в розмірі подвійної ставки НБУ; 2 000 грн. 00 коп. - моральної шкоди; 8 000 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (а.с. 44, 49-50). За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за заявою позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних відносинах. Так, 16 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] кошти в сумі 31 500 грн. 00 коп. в якості безвідсоткової позики. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується умовами вказаного договору, в якому відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 31 500 грн. 00 коп. у строк до 16 травня 2013 року (а.с.7). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов»ячався повернути отримані кошти готівкою у строк до 16 травня 2013 року у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Позивач згідно даних зобов»язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов»язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув. З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг у позивача коштів у сумі 31 500 грн. 00 коп. в якості безвідсоткової позики, що засвідчений договором позики грошей від 16 листопада 2012 року про зобов»язання відповідача повернути вказану суму в строк та на умовах, визначених його умовами. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 31 500 грн. 00 коп. - суму боргу за договором позики; 846 грн. 62 коп. - три відсотки річних; 1 407 грн. 00 коп. - індексу інфляції від простроченої суми; 3 668 грн. 62 коп. - пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, які підлягають задоволенню із вищенаведених правових підстав. Суд, дослідивши правильність проведення вказаних розрахунків, вважає їх доведеними та такими, що відповідають вимогам законодавства (а.с.14). Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Проценти, визначені статтею 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. За таких підстав, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 31 500 грн. 00 коп. - сума боргу за договором позики; 846 грн. 62 коп. - три відсотки річних; 1 407 грн. 00 коп. - індексу інфляції від простроченої суми; 3 668 грн. 62 коп. - пеня за час прострочення, за період з 17 травня 2013 року по 08 квітня 2014 року, в розмірі подвійної ставки НБУ. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача в даній частині вимог є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують їх вимоги, судом не встановлені. Відповідно до частини 2 статті 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Проте, не всі докази позивача обґрунтовані та доведені. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 4 статті 60 ЦПК України). Так, ставлячи вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн., позивач не обґрунтував належність та допустимість доказів до даних правовідносин, та з яких міркувань виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. Вважає, що неповернуті вчасно відповідачем надані ним у борг гроші, позбавили його тривалий час використовувати їх на потреби родини, що призвело до проблематизації його життя, погіршило гармонійні адаптовані умови життєдіяльності тощо. Проте суд вважає, що позивач не довів в судовому засіданні рівень душевних страждань, яких він зазнав у зв»язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього самого, членів його сім»ї чи близьких родичів, на які він мав би послатися як на підставу свої доводів. Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані, обставини, на які він посилається, не підтверджуються наявними в матеріалами справи доказами, причинний зв»язок між вказаною моральною шкодою і протиправною діяльністю відповідача судом не встановлені, а тому законні підстави для задоволення такої вимоги відсутні. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги розмір задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити й понесені позивачем судові витрати (судовий збір) у співвідношенні до розміру задоволених позовних вимог - 374 грн. 22 коп., які підлягають стягненню з відповідача. Вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу в розмірі 8 000 грн. 00 коп. не підлягають задоволенню, виходячи із таких правових підстав. Так, відповідно до ст. 79 КЦПК України, до витрат пов'язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Правову допомогу, згідно ч.1 ст. 56 ЦПК України, може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Права вказаної особи визначені ч.2 вказаної статті. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між правозахисником й клієнтом та мають бути закріплені в угоді, що й встановлено судом у даних правовідносинах. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов»язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», граничний розмір витрат, пов»язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. З урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов»язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік», ст.ст. 56, 79 ЦПК України, суд вважає вказані вимоги необґрунтованими, недоведеними, не заснованими на вимогах закону, що регулюють дані правовідносини, а тому не підлягають задоволенню, оскільки представником позивача на підтвердження цих вимог не надано документа, що вказує на його статус представника, як фахівця в галузі права (диплом про вищу юридичну освіту, свідоцтво адвоката тощо), розрахунок витрачених нормогодин, пов»язаних із наданням правової допомоги; окрім того договір про надання правової допомоги позивачем укладений з ТОВ «Фінансово-промислова спілка «Світ» (а.с.20-23), проте участь в судовому засіданні приймав [PERSON], діючий на підставі довіреності (а.с.18), який договору про надання правової допомоги з позивачем не укладав. За таких обставин вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 23, 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial