Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

В червні 2019 року представник позивача Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача кошти в сумі 61419,29 грн., а також судовий збір в сумі 1921,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач із 21.12.2010 року по теперішній час надає житлово-комунальні та інші послуги у будинку [ADDRESS] . Відповідач є власником квартири № [ADDRESS] в зазначеному будинку. 01.01.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання житлово-комунальних та інших послуг, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надавати відповідачу послуги обумовлені в договорі, а відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати за послуги. Разом з тим, позивач вказує, що всупереч умов договору відповідач у повному обсязі не сплачує кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті у відповідача перед позивачем за спожиті житлово-комунальні послуги утворилась заборгованість у розмірі 61419,29 грн. З огляду на викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить стягнути вказану заборгованість із відповідача на користь позивача в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В липні 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого позивач вказує, що позивач не надає належної якості послуги та в платівках до сплати постійно з`являються додаткові послуги. На неодноразові звернення до позивача щодо надання пояснень з приводу нарахованих сум, відповідач чітких відповідей не отримував. Ним сплачувались кошти за послуги, однак, розрахунок позивача про заборгованість не містить даних про це. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2019 року, було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В грудні 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позву, оскільки, позивачем не доведено факту надання відповідачу житлово-комунальних послуг, а також не доведено правомірність застосування позивачем тарифів і цін, які застосовуються позивачем , в тому числі і для нарахування заборгованості. Крім того, відповідачем подано до суду заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та не заперечувала щодо стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за три роки, які передували звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідач в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмових відзивах, а також просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири № [ADDRESS] , та є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, за надання яких відповідає позивач Фірма " Т.М.М. " - Товариства з обмеженою відповідальністю, на балансі якого перебуває вказаний будинок. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Частиною 1 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що 01.01.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання житлово-комунальних та інших послуг, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надавати відповідачу послуги обумовлені в договорі, а відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати за послуги. Зазначений договір є чинним, та у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Достатніх доказів на підтвердження того, що позивачем фактично не надавались послуги відповідачу, останнім, суду надано не було, як і не було надано доказів того, що ці послуги надавались неналежної якості. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед позивачем за договором, у зв`язку з несвоєчасною оплатою комунальних послуг за період з листопада 2015 року по червень 2019 року, включно, складає - 61419,29 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належних доказів на спростування наведеного розрахунку стороною відповідача суду надано не було, а надані відповідачем копії квитанцій про сплату коштів відображені в розрахунку, а тому доводи відповідача про те, що розрахунок є невірним, судом до уваги не приймаються. Крім того, відповідачем не було надано суду контррозрахунку заборгованості, як і не надано допустимих доказів того, що позивач не правомірно застосовує тарифи і ціни, в тому числі і для нарахування заборгованості. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача доведено факт наявності заборгованості у відповідача за послуги, які йому були надані, та те, що заперечення сторони відповідача не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, суд вважає, що право позивача на стягнення заборгованості з відповідача за житлово-комунанальні послуги підлягає захисту. Разом з тим, відповідачем в ході розгляду справи було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Так, відповідно до положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідним розрахунком, загальна сума заборгованості відповідача за період із з листопада 2015 року по червень 2019 року становить суму в розмірі 61419,29 грн. Позивач звернувся з даним позовом до суду в червні 2019 року. В ході розгляду справи відповідач просив застосувати до позовних вимог наслідки пропуску позивачем строків звернення до суду з позовом Слід звенути увагу на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пропуск строку позовної давності при зверненні до суду є підставою для відмови у задоволенні позов. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ст. 264 ЦК України). В силу ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд вважає, що в даному випадку положення ст. 267 ЦК України можуть бути застосовані до розміру заборгованості за останні три роки до дня звернення з даним позовом до суду, оскільки, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідач, вносив платежі за житлово-комунальні послуги, але не в повному обсязі. Застосовуючи строки позовної давності, суд вважає, що до сплати підлягає сума за останні три роки до дня звернення з позовом до суду, а саме: за період з травня 2016 року по травень 2019 року, включно. З розрахунку вбачається, що за період із травня 2016 року по травень 2019 року, включно, - було нараховано всього до сплати суму в розмірі 83067,19 грн., отримано субсидію в сумі 13016, 43 грн., та відповідачем було всього сплачено за рахунком та за додатковою угодою суму в розмірі 15602,30 грн., а тому примусовому стягненню підлягає сума в розмірі 54448,46 грн. (83067,19 грн. - 13016,43 грн. - 15602,30 грн.). Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню підлягає сума заборгованості в межах строків позовної давності, яка передувала зверненню з позовом до суду. Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial