Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

В позовній заяві від 21 квітня 2017 року [PERSON], просив стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» /надалі Підприємство/ заборгованість в розмірі 1000,00 грн., як різниці між сумою на яку працівник мав право виходячи із середньодобової заробітної плати за 9 днів в березні 2010 року та фактично сплачених за цей період сум Підприємством в червні 2011 року. Обґрунтовував свої вимоги тим що 9 днів у березні 2010 року не були простоєм та дії роботодавця щодо невиплати заробітку за цей період охоплюються поняттям вимушений прогул який повинен оплачуватися із розрахунку середньоденного заробітку. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2017 року в позові відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вже були предметом судового розгляду і рішення суддів що набрали законної сили свідчать про те, що відповідач повністю розрахувався із працівником [PERSON] В апеляційній скарзі позивач просив рішення скасувати, через те, що суд фактично не вирішив заявлених позовних вимог та вважав встановленими попередніми судовими рішеннями тих обставин, які не стосуються предмету спору в даній справі. Заслухавши доповідача, пояснення позивача, за відсутності відповідача представник якого в письмових заявах на адресу суду просив здійснити розгляд справи без його участі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за таких підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] з 17 лютого 1992 року по 17 жовтня 2012 року працював в Підприємстві гірничим робітником з ремонту гірничих виробіток 4 розряду дільниці РГВ-1. Також підтверджені фактичні дані з приводу того, що 9 днів в березні 2010 року [PERSON] враховувались як вимушений прогул не по вині працівника. Такі дії адміністрацією Підприємства кваліфіковані як простій який працівнику оплачений в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу. Суд першої інстанції відмовляючи в позові керувався тим що під час вирішення спору за участі тих самих сторін щодо поновлення позивача на роботі в Підприємстві також вирішувалось питання про всі суми які підлягали стягненню з роботодавця на момент звільнення, а саме вирішувався спір з приводу стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 жовтня 2012 року по 20 березня 2013 року і за період з 27 березня 2013 року по день ухвалення рішення судом та суди встановили обставини які мають преюдиціальне значення про те, що відповідач повністю розрахувався із працівником [PERSON] та всі суми які підлягали стягненню на користь позивача були враховані та стягнуті. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не встановив обставини у справі, та не вірно визначився з характером спірних правовідносин. За наявною у справі довідкою Підприємства від 04 квітня 2013 року в червні 2011 року Підприємством була погашена заборгованість по заробітній платі [PERSON] за 9 днів вимушеного прогулу не по вині працівника за березень 2010 року в порядку ст. 113 КЗпП України в сумі 885,96 грн. що склала дві третини тарифної ставки встановленого працівникові розряду. Разом з тим, підставою позову є фактичні обставини, які наведені у заяві, з приводу того що жодного простою на Підприємстві не було та зазначені 9 днів за своєю суттю були вимушеним прогулом за який слід було нарахувати до сплати середню заробітну плату. Законодавче визначення простою наведено у ст. 34 КЗпП України, як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується. Отже суд першої інстанції фактично не відреагував на аргументи позивача щодо недостовірності відомостей відображених в довідці Підприємства від 04 квітня 2013 року щодо наявності на Підприємстві простою в березні 2010 року. Належним доказом щодо простою міг би бути наказ по Підприємству, однак представник відповідача такого документального письмового доказу, який є вирішальним для вирішення даної справи, не надав. Відповідачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами обставин з приводу того, що в роботі Підприємства було запроваджено простій, також не зазначено протягом якого часу тривав простій та коли мало місце закінчення простою. З огляду на встановлені факти, відповідач в запереченнях не навів жодного аргументу здатного переконати апеляційний суд дійти іншого висновку. Оцінюючи Довідку від 04 квітня 2013 року та іншу Довідку Підприємства від 11 жовтня 2017 року за змістом якої простоїв в роботі по видобутку по ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» в березні 2010 року не було, суд апеляційної інстанції доходить висновку що права позивача були порушені. У роботодавця були відсутні правові підстави для нарахування та виплати [PERSON] заробітку за 9 днів березня 2010 року в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду. Встановлені обставини вказують на те, що практична і доступна можливість для виправлення встановленого у даній справі порушення прав [PERSON] полягає в стягненні на користь працівника заробітку який йому би належав за 9 днів березня 2010 року виходячи із середньоденної заробітної плати. Задовольняючи позов про виплату позивачу середнього заробітку за 9 днів березня 2010 року апеляційний суд виходить з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Враховуючи, що порушення прав працівника [PERSON] відбулося в березні 2010 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за січень і лютий 2010 року. Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Разом з тим, суд погоджується із розрахунком наведеним позивачем який здійснено з дотриманням вимог ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, згідно якого сума нарахованого доходу [PERSON] за січень 2010 року складає 5756,14 грн. при 19 виходах на роботу, за лютий 2010 року - 4458,72грн. при 20 виходах (а.с. 6, 52-53). При визначені середньоденного доходу в розмірі 259,74грн. обґрунтовано не врахована сума 85,05грн. яка не входить до структури заробітної плати та носила разовий характер. Отже з Підприємства на користь позивача підлягали стягненню 2337,66грн. (5756,14 грн. + 4458,72грн. - 85,05) : 39 днів х 9 днів), з яких 885,96 грн. були виплачені підприємством, однак стягненню підлягає сума в розмірі 1000,00грн. оскільки суд обмежений вимогами позивача, які зводились до стягнення заробітку за 9 днів березня 2010 року саме в такому розмірі. Також є обґрунтованими доводи позивача, про те, що мали місце процесуальні порушення, оскільки відповідно до цивільного процесуального законодавства порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи /ч. 3 ст. 309 ЦПК України/, та стосовно даної справи такі порушення процесуального законодавства полягали в тому що суд ухвалюючи рішення не вирішив питання щодо того чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги позивача, та не дослідив доказів в їх підтвердження. Спір про оплату праці за 9 днів в березні 2010 року суд першої інстанції фактично не вирішив та обмежився тим що при вирішенні спору про незаконність звільнення [PERSON] судами вже вирішувались питання про всі суми які належали працівнику на час звільнення, та спір в цій частині вже було вирішено, суд першої інстанції позовні вимоги безпідставно пов'язував із вимогами про незаконність звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На порушення вимог ст. ст. 212, 214 ЦПК України суд першої інстанцій не врахував суті позовних вимог та предмету спору і як наслідок, не визначився з характером спірних правовідносин, не перевірив обставин з приводу того, що простою в роботі Підприємства в березні 2010 року не було та не було вини працівника в цьому. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що наявні підстави для задоволення позову [PERSON] Суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, неповно з'ясував обставини що мають значення для справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову. Також у відповідності до положень статті 88 ЦПК України з Підприємства на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1344(одна тисяча триста сорок чотири),00грн., оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору.

Outcome: partial