Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач 30 березня 2017 року звернулась до суду з вказаним позовом та 6 червня 2017 року уточнив позовні вимоги зазначала, що є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,35 га. Відповідно до договору оренди № 254 від 3 березня 2009 року земельна ділянка була передана у користування відповідачу строком на 15 років. Відповідно до умов договору оренди, орендна плата за договором складає 3% від грошової оцінки земельної ділянки та виплачується з урахуванням індексу інфляції до 15 грудня поточного року. Орендар зобовязаний своєчасно сплачувати орендну плату. Відповідач в порушення умов договору у 2014, 2015 та 2016 роках не сплачувала орендну плату, крім того, у ці роки взагалі не обробляла земельну ділянку, тобто не використовує орендовану земельну ділянку за її цільовим призначенням. Просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки № 254 від 3 березня 2009 року, стягнути заборгованість з орендної плати за 2014 - 2016 роки у сумі 8604,10 грн. та відшкодувати понесені судові витрати. Рішенням Олександрівського районного суду від 12 червня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Розірвано договір оренди землі № 254, укладений 03 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з орендної плати за 2014 рік 2026,11грн., судові витрати - 150,72 грн. , разом 2176,83(дві тисячі сто сімдесят шість) гривень 83 копійки. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі представник відповідача [PERSON]- [PERSON] просить скасувати рішення суду, оскільки вважає, що воно не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що для дострокового розірвання договору оренди землі з підстав невикористання орендарем земельної ділянки за цільовим призначенням необхідно довести обставини істотного порушення договору внаслідок такої бездіяльності, що призвело до погіршення стану сільськогосподарської землі, що у судовому засіданні встановлено не було, а що стосується розірвання договору внаслідок несплати орендної плати за договором, то має бути встановлено системне порушення , тобто два та більше випадків несплати. Крім того, порушення умов договору у вигляді нецільового використання встановлені судом виключно показами свідків, що є недопустимим, інших належних доказів на підтвердження цього факту суду надано не було. Також, суд, в порушення вимог процесуального законодавства, вийшов за межі заявлених позовних вимог та прийшов до висновку про розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав незаконної передачі відповідачем спірної земельної ділянки третім особам, хоча заявлений позов таких позовних вимог не містить. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав , просив її задовольнити, рішення суду скасувати. Позивач у засідання апеляційного суду не зявилися,про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Апеляційний суд, заслухав доповідача, представника відповідача ,вивчив матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає , що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 5,35 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мирнодолинської сільської ради Олександрівського району Донецької області, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 720229,виданого 28 травня 2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01081650209 . Кадастровий номер земельної ділянки : 1420384400010000313 ( а.с 5). 3 березня 2009 року між сторонами був укладений договір оренди землі, за яким [PERSON] передала [PERSON] в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,35 га, що розташовану на території Мирнодолінської сільської ради Олександрівського району. Відповідно до п. 8 договору, строк дії договору оренди складає 15 років. Договір оренди зареєстрований у Олександрівському районному відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 3 березня 2009 року за № 04091650195 (а.с. 6-8). Передача земельної ділянки орендарю відбулась за актом прийому-передачі (а.с. 9) Ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості по орендній платі , суд прийшов до висновку, що невиплата орендної плати мала місце у 2014,2015,2106 роках, але оскільки у період 2015-2016 року позивач стала обробляти земельну ділянку самостійно, стягнув заборгованість по орендній платі лише за 2014 рік. Рішення в цієї частині позивачем не оскаржується. Доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість рішення суду в частині стягнення заборгованості за 2014 рік не заслуговують на увагу , оскільки не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» , оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За ст. 13 цього ж Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Стаття 21 Закону України «Про оренду землі» ,передбачає , що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Згідно ст. 96 ЗК України, встановлено обовязок землекористувачів, у тому числі орендарів, своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею. Відповідно зі ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Пункт 9 договору оренди від 3 березня 2009 року передбачає, що розмір орендної плати складає 3% від нормативної грошової оцінки вартості землі та строк її виплати до 15 грудня поточного року ( а.с. 6). Відповідачем не було надано належних доказів, що свідчать про виплату орендної плати за договором оренди за 2014 рік. Наявні у матеріалах справи документи податкової звітності, відповідно до яких відповідач сплатила податки з цієї орендної плати , факт проведення розрахунку з позивачем не підтверджують. Посилання у скарзі на ті обставини, що правові підстави для стягнення заборгованості відсутні, оскільки позивач не зверталася до відповідача з письмовими претензіями про виплату заборгованості не ґрунтуються на законі, оскільки законом не передбачено обовязкове досудове врегулювання спору. Що стосується задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди , то колегія суддів не може погодитися з правовими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин . Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст.118 ЦПК України, позов предявляється до суду шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом 30 березня 2017 року та уточнив свої позовні вимоги 6 червня 2017 року, просила суд розірвати укладений між сторонами 3 березня 2009 року договір оренди з тих підстав, що відповідач з 2011 року не виконує взяті на себе зобовязання по обробці земельної ділянки відповідно до її цільового призначення ( а саме взагалі не використовує земельну ділянку за призначенням), а також систематично порушує умови договору в частині своєчасної оплати орендної плати(а.с.90). Ухвалюючи рішення в цієї частині суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки через несплату орендної плати відсутні, так як відсутня систематичність такого порушення. Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується, тому апеляційний суд переглядає рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача. Що стосується правових висновків суду в частині розірвання договору оренди земельної ділянки , то апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України ,договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що, у відповідності до ст. 6 цього Кодексу ,сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України, землекористувачі мають право самостійно господарювати на землі. Права та обовязки орендаря визначені у ст. 25 Закону України «Про оренду землі», зокрема, право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. До обовязків орендаря входить, зокрема, приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином, належними сторонами, у передбачений законом чи договором спосіб та термін, за відповідною ціною і інше. Згідно з частиною першою статті 24 Закону Про оренду землі, орендодавець має право вимагати від орендаря безпосереднього використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором, що означає безпосереднє здійснення господарської діяльності самим орендарем. Відповідно до ст.25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі. За змістом частини першої статті 32 Закону Про оренду землі, договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. При цьому підстави розірвання договору оренди земельної ділянки внаслідок порушення цільового використання земельної ділянки,передбачені ст.24 Закону «Про оренду землі» та порушення безпосереднього використання земельної ділянки орендарем з передачею цих функцій третім особам, передбачені ст.25 Закону це дві різні самостійні підстави розірвання договору оренди земельної ділянки. Суд, першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача про розірвання договору оренди земельної ділянки, виходив з того, що відповідач передану їй в оренду земельну ділянку сама безпосередньо не обробляла, фактично передала право чоловіку самостійно господарювати на землі, що не уповноважена була робити без погодження з орендодавцем. Проте, такі позовні вимоги позивачем заявлені не були, суд першої інстанції,в порушення вимог діючого цивільно-процесуального законодавства вийшов за межі заявлених позовних вимог, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав зазначених позивачем у позові , а саме, через використання земельної ділянки не за її цільовим призначенням або взагалі не використання, апеляційний суд виходить з наступного. Статтею 5 Земельного Кодексу України визначені основні принципи земельного законодавства, серед яких зазначено принцип раціонального використання та охорони земель. Раціональним вважається таке використання сільськогосподарських земель, у ході якого забезпечується одержання сталих високих урожаїв сільськогосподарських культур, запобігання необґрунтованому вилученню земель зі сфери сільськогосподарського виробництва для потреб інших галузей народного господарства, збереження та підвищення родючості ґрунтів, охорона навколишнього середовища. Згідно зі статтею 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена і в статті 31 Закону України "Про оренду землі". Згідно із частиною першою статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Отже, на момент укладення договору оренди земельної ділянки істотними умовами договору визначено, зокрема, й умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду і умови збереження стану обєкта оренди. Відповідно до ст.60 ЦК України кожна сторона повинна довести у суді ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обгрунтовуючи позовні вимоги в цієї частині позивач зазначала, що з осені 2014 року відповідач взагалі перестала обробляти належну їй земельну ділянку, вона залишилася покинутою та у 2015 та 2016 роках позивач стала обробляти ділянку самостійно. Проте, будь-яких доказів, що тривалим невикористанням належній їй земельної ділянки сільськогосподарського призначення відповідач як орендар порушила істотні умови договору, що призвело до порушення режиму використання земельної ділянки, забурянення та інше позивач суду не надала. Договір оренди земельної ділянки може бути розірвано в односторонньому порядку з підстав її використання орендарем земельної ділянки не за цільовим призначенням внаслідок істотного порушення умов договору, що призвело до випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди. Само по собі нецільове використання як і взагалі невикористання за призначенням не може бути підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки. Позивач не довела суду, що тривалим невикористанням земельної ділянки відповідачем як орендарем порушені істотні умови договору, що призвело до порушення режиму використання земельної ділянки. Відповідно п.4 ч.1 до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору оренди земельної ділянки слід скасувати та у задоволенні позовних вимог в цієї частині відмовити, проте позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про розірвання договору оренди з інших правових підстав.

Outcome: partial