Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 03 травня 2012 року вона надала у борг відповідачу 13321,00 грн., які остання зобовязалася повернути до 03 травня 2013 року, про що між ними було укладено договір позики. Оскільки в установлений термін відповідач боргу не повернула, позивач просить стягнути з відповідача в її користь грошові кошти в зазначеному розмірі із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми позики в загальному розмірі 18809,23 грн., а також понесені нею судові витрати. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 11 червня 2015 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання боргової розписки недійсною. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] мотивує свій позов тим, що в період з 01 січня по 27 червня 2012 року вона працювала продавцем в належному [PERSON] магазині та перебувала з останньою у трудових відносинах. Під час роботи у неї виникла нестача грошових коштів на суму 5754,51 грн. та на суму 1873,00 грн. За привласнення належних [PERSON] грошових коштів вироком Горохівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2012 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, і призначено покарання у виді 1-го року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. Цим же вироком з [PERSON] в користь [PERSON] було стягнуто 5754,51 грн. завданої шкоди, а в користь [PERSON] 1873,00 грн. Однак, під час проведення інвентаризації в магазині [PERSON], крім вищевказаної нестачі в загальному розмірі 7627,51 грн., було також виявлено нестачу в сумі 5694,00 грн., яка виникла за рахунок видачі товару покупцям в борг під запис у зошит. Таким чином, на думку [PERSON], загальний розмір нестачі склав 13321,00 грн. [PERSON] ще до порушення кримінальної справи виставила їй вимогу повернути грошові кошти у вищевказаному розмірі та зобовязала написати боргову розписку. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що реально грошових коштів вона не позичала, і їй невідомо, чому [PERSON] не надала цю розписку під час розгляду кримінальної справи. Крім того, покупці магазину з її допомогою повернули [PERSON] нестачу, яка виникла за рахунок видачі товару в борг під запис у зошит. Позивач за зустрічним позовом також стверджує, що боргову розписку вона підписала тому, що на той час мала намір їхати на заробітки до Польщі через проблеми сімейного характеру, а саме одруження сина, вагітність його майбутньої дружини та хворобу батька. За цих обставин [PERSON] застосувала до неї психологічний тиск та змусила написати боргову розписку. Розписку вона писала після 27 червня 2012 року, а саме після проведення інвентаризації. Чому в борговій розписці стоїть дата 03 травня 2012 року, їй невідомо, можливо, через те, що цю розписку вона писала під тиском та під диктовку [PERSON] У звязку з вищевикладеним позивач за зустрічним позовом просить визнати боргову розписку недійсною. Відповідач позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісного позову не визнала та просила відмовити у його задоволенні, а свій зустрічний позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснила суду, що зазначених в борговій розписці грошей вона не позичала. Ревізія в магазині проводилася 28 червня 2012 року, після закінчення якої [PERSON] підрахувала всю суму нестачі в розмірі 13321,00 грн., яку відповідач зобовязалась відшкодувати після приїзду із Польщі, а як гарантію цього відшкодування написала розписку про те, що взяла у борг зазначену суму коштів. Відповідач ствердила, що після повернення з Польщі вона дізналася про те, що стосовно неї було порушено кримінальну справу за привласнення належних [PERSON] коштів, після чого вироком суду ці кошти в розмірі 5754,51 грн. було стягнуто з неї в користь останньої. Про те, що в [PERSON] залишилась її боргова розписка, відповідач не думала, тому що не сподівалась, що ця розписка буде предявлятися до суду. Відповідач ствердила, що вона писала цю розписку в стані емоційного стресу, якого вона зазнала внаслідок психологічного тиску зі сторони позивача, а тому не звернула уваги на те, що під диктовку [PERSON] вказала іншу дату написання цієї розписки, а саме 03 травня 2012 року. Відповідач вважає, що покупці вже повернули позивачу грошові кошти, які вона давала їм у борг, а тому, на її думку, остання намагається безпідставно стягнути з неї кошти, які вона вже відшкодувала. Позивач відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, а предявлений [PERSON] до неї зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Крім того, суду пояснила, що дійсно в травні 2012 року вона позичила [PERSON] 13321,00 грн., про що остання власноручно написала розписку. На той час [PERSON] працювала продавцем як в позивача, так і в її чоловіка. Позивач ствердила, що при цьому будь-якого тиску на відповідача не здійснювала. В червні 2012 року в магазині було виявлено нестачу, а [PERSON] відшкодувати грошові кошти відмовилася, поїхала в Польщу та на дзвінки не відповідала. Позивач через місяць звернулася до правоохоронних органів. Суд виніс вирок, стягнув з [PERSON] в її користь 5754,51 грн. завданої шкоди, які через деякий час остання їй виплатила. Представник позивача відповідача за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Як вбачається із боргової розписки від 03 травня 2012 року (а.с.20), відповідач [PERSON] взяла у борг у позивача [PERSON] 13321,00 грн., які зобовязалася повернути до 03 травня 2013 року. Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2012 року встановлено, що [PERSON], працюючи на посаді продавця магазину "Гостинець", що в смт.Марянівка Горохівського району і, відповідно, являючись матеріально-відповідальною особою, в період часу з 01 січня по 27 червня 2012 року умисно привласнила матеріальні цінності (продукти харчування, алкогольні напої та тютюнові вироби) належні фізичним особам підприємцю [PERSON], які були їй ввірені та перебували в її віданні, на загальну суму 5754,51 грн., та підприємцю [PERSON] на загальну суму 1873,00 грн. Цим же вироком суду [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, і призначено покарання у виді 1 року обмеження волі, та підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 5754,51 грн. завданої шкоди, а в користь [PERSON] 1873,00 грн. (а.с.24-26). Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження серії ВП № 38223124 від 19 травня 2014 року (а.с.27), відділом державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Волинської області на підставі виконавчого листа № 1/0302/177/12 було стягнуто із [PERSON] в користь [PERSON] 1873,00 грн. завданої шкоди. Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження серії ВП № 38223197 від 11 квітня 2014 року (а.с.28), відділом державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Волинської області на підставі виконавчого листа № 1/0302/177/12 було стягнуто із [PERSON] в користь [PERSON] 5754,51 грн. завданої шкоди. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що на початку травня 2012 року [PERSON] взяла в борг у його дружини [PERSON] грошові кошти в розмірі близько 13000,00 грн., про що написала розписку, та по цей час цих грошей не віддала. Вищевказану розписку [PERSON] писала в підсобному приміщенні магазину, він особисто бачив, як це відбувалося. В той час він не цікавився, що то була за розписка, але через кілька днів він цю розписку бачив, при цьому його дружина йому сказала, що позичила для [PERSON] гроші. Свідок ствердив, що нестача в магазині була виявлена вже після написання розписки, а саме в червні 2012 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] не могла взяти в [PERSON] гроші, а розписку могла писати під тиском, оскільки такі погрози з боку [PERSON] висловлювались і стосовно неї. Свідок ствердила, що вона була продавцем в належному [PERSON] кафе, а [PERSON] в магазині, вони спілкувалися кожного дня. З листопада 2011 року по червень 2012 року вони працювали разом. [PERSON] говорила їй, що писала розписку на суму біля 7000,00 грн. Про розписку від 03 травня 2012 року свідку нічого не відомо. Свідок також ствердила, що 28 червня 2012 року вона бачила, як [PERSON] виходила з магазину, була в нервовому стані, сказала, що написала розписку про нестачу на суму біля 7500,00 грн. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона працювала продавцем у належному [PERSON] магазині. В кінці червня 2012 року в магазині проводилася ревізія, після підрахунків до неї прийшла [PERSON] і сказала, що є нестача. [PERSON] хотіла все залагодити, оскільки вона мала їхати до Польщі, а тому написала розписку про те, що зобовязується повернути борг. Свідок ствердила, що вона була присутньою при написанні цієї розписки, при цьому грошей ніхто нікому не позичав. Сума боргу не озвучувалася, мова йшла про нестачу та борг, при написанні розписки криків та погроз зі сторони [PERSON] не було. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частиною 3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Тобто, мається на увазі насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо), а саме заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою укласти правочин. Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину. Правочин, вчинений під впливом насильства, може визнаватися недійсним внаслідок відсутності волі самої особи на вчинення правочину, а волевиявлення, яке має місце, відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину. Оцінивши показання свідків, допитаних в суді, в сукупності з іншими доказами у справі, суд приходить до висновку, що доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] про написання боргової розписки проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку відповідача за зустрічним позовом [PERSON] не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами. Свідкам, на які посилається позивач, відомі обставини з її слів, будь-які інші докази, які б підтверджували факт здійснення на [PERSON] фізичного чи психологічного тиску під час написання нею боргової розписки на суму 13321,00 грн., в матеріалах справи відсутні. На думку суду, доводи [PERSON] про те, що насправді вищевказану розписку було написано нею не 03 травня, а 28 червня 2012 року, та про те, що частину боргу в розмірі 7627,51 грн. вже відшкодовано нею саме при виконанні судового рішення від 13 грудня 2012 року, також не підтверджується жодними дослідженими в судовому засіданні доказами. З приводу психологічного тиску або погроз у зв'язку з складанням розписки до компетентних органів [PERSON] не зверталась, на застосування з боку [PERSON] психологічного тиску при складанні розписки заявила лише через три роки після складання боргової розписки. А тому, з огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про недоведеність [PERSON] підстав для визнання недійсною вищевказаної боргової розписки відповідно до ст.ст.215, 231 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. А тому, на думку суду, доводи відповідача [PERSON] про те, що грошові кошти насправді не були одержані нею від позикодавця [PERSON], також не знаходять свого підтвердження в судовому засіданні, а навпаки, спростовуються написаною нею борговою розпискою. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною боргової розписки слід відмовити. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що борг відповідача [PERSON] виник із позикового зобовязання відповідача сплатити позивачу 13321,00 грн. до 03 травня 2013 року. Оскільки жодних доказів виконання такого зобовязання після 03 травня 2013 року відповідачем суду не представлено, то суд стягує з відповідача в користь позивача грошові кошти в розмірі 13321,00 грн. із врахуванням індексу інфляції в розмірі 4702,30 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми позики в розмірі 785,93 грн., що в загальному розмірі становить 18809,23 грн., тому що для цього є законні підстави. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивача сплачені останньою при зверненні до суду 243,60 грн. судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: approved