Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати відповідачку та її доньку такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача пояснила, що на праві власності йому належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. За вищевказаною адресою також були зареєстровані відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] З липня 2016 року та теперішній час відповідачка фактично в будинку не проживає. На даний час вона проживає за кордоном і не має наміру повернутися на Україну, проте в добровільному порядку не може знятися з реєстраційного обліку. Тому просить суд задовольнити позовні вимоги та визнати [PERSON] та її доньку [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла письмова заява про розгляд справи в її відсутності з позовними вимогами погоджується, та не заперечує проти їх задоволення. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази по справі приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересі. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 12.11.1987 року ( а.с. 8), копією акта обстеження депутата Красноградської міської ради, згідно якого відповідачка та її донька фактично не проживають у вказаному будинку з липня 2016 року ( а.с.9), копією довідки про склад зареєстрованих осіб підтверджується факт реєстрації в будинку відповідачки ( а.с.10). Відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року N 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Відповідно до ст. 82ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. На даний час встановлено, що відповідачка разом зі своєю донькою в вищезгаданому будинку не проживають з липня 2016 року, що підтверджується актом у складеним депутатом Красноградської міської ради, а відомо, що вона проживає фактично у Франції в м. Гранд Курон. Частина 4 ст. 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років,є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Таким чином місце проживання малолітньої донькивідповідачки - [PERSON] є місце фактичного проживання її матері. За змістом ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. На підставі ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved