Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області із позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення від спадкування. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те,що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 05.10.2013 року (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], видане виконавчим комітетом Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 32). Однак вона та [PERSON] проживали однією родиною, як чоловік та дружина з березня 1990 року. За час спільного проживання з [PERSON] вони разом працювали. Їздили на «садки»- прибирали врожай в Воронежській області с. Криничне. Пробули там один місяць. Заробили грошей в розмірі 4 тисячі рублів на двох. Після повернення почали добудовувати свою половину житлового будинку, в якій проживали: кімнати 2-3, 2-2, 2-1 ( згідно старого технічного паспорту), що розташований по [ADDRESS]. Фактичним власником цих кімнат була [PERSON], 1917 року народження і яка пообіцяла переоформити цю частину житлового будинку, що складало 63\\100 частин на її чоловіка [PERSON] На 1990 рік у фактичній власності [PERSON] знаходилась квартира № 2, до складу якої входила «веранда площею 10,3 кв.м.; кухня площею 12,7 кв.м., жила площею 19,3 кв.». Загальна площа квартири № 2 складала 40,3 кв.м., жила- 19,3 кв.м. та яка розташована по [ADDRESS]. У 1990 році вони разом з чоловіком [PERSON] побудували до своєї частини будинку прибудову літ. «А?-1» (кімнати 2-4; 2-5), тамбур літ. «а?», веранду II. У 1992 році вони разом з чоловіком [PERSON] побудували літню кухню літ. «В», гараж літ. «Н», сарай літ. «О», сарай літ. «Е», вбиральню та альтанку. Провели опалення, утеплили підлогу. У 2005 році замінили вікна на пластикові,у 2008 році викопали колодязь, у 2010 році побудували огорожу,у 2013 році поміняли фундамент. Згідно договору дарування від 17.03.1993 року її чоловіку [PERSON] вже належало 63\\100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] Згідно договору дарування від 22 травня 1995 року [PERSON] належало 14\\100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS]. Відповідач у справі [PERSON] з 1997 року перестала спілкуватися з її чоловіком [PERSON], коли дізналась, що її колишній чоловік (батько [PERSON])- [PERSON] подарував її чоловікові 14\\100 частин квартири № 1,яка була розділена по рішенню Дергачівського районного суду Харківської області. У 2004 році відповідачка [PERSON] свої 24\\100 частини житлового будинку подарувала другому сину - [PERSON], з яким фактично і проживає. Відповідачка [PERSON] вела себе по відношенню до її чоловіка [PERSON] агресивно, постійно намагалась посваритися та зробити якусь шкоду. За життя [PERSON] мав ряд тяжких захворювань: стабільну стенокардію, атеросклірозний кардіосклероз, сахарний діабет. Вона була вимушена продати свій житловий будинок, що був розташований по [ADDRESS] за 7,5 тисяч доларів США . [PERSON] намагався спілкуватися зі своєю донькою [PERSON] , дзвонив їй, однак вона вважала, що у неї «новий батько», забезпечений, заможній і вона в його спілкуванні не потребує. На весілля [PERSON] вона її чоловіка запросила. Він їй подарував обручку з діамантом. Про те,що у нього народилась онука, її чоловікові [PERSON] вона не повідомила і він про цю подію дізнався від сторонніх людей. Останній раз мій чоловік [PERSON] бачив свою доньку [PERSON] на весілля. Коли відповідачу у справі [PERSON] виповнилось 70 років її чоловік з нею вже взагалі не спілкувався та ніяких відносин з нею не підтримувала. Він дізнався від своєї двоюрідної сестри [PERSON], що на день народження запрошено його доньку. Він її попрохав зайти, однак та пообіцяла зробити це наступного разу. Після цього чоловік намагався з нею зв'язатися по телефону, номер якого дала [PERSON] в 2011 році. Хотів поговорити з нею та прояснити всі стосунки, почати нормальне спілкування. Прохав приїхати до нього, враховуючи його стан здоров'я. Однак, всі його спроби ні до чого не призвели. Розмову [PERSON] перервала та більше про долю свого батька нічого не знала, не цікавилася його станом здоров'я, та ніякої допомоги йому не надавала. [PERSON] потребував допомоги як своєї матері так і своєї доньки так як перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу. Стан його здоровя потребував належного догляду, значних фінансових зусиль, які забезпечувала тільки я - позивач у справі. 10.09.2010 року між нею та [PERSON] відбувся договір купівлі-продажу квартири кв. № 534, що належала мені на праві приватної власності та була розташована за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. за реєстровим № 1437. В договорі купівлі-продажу вказана ціна 276787,00 гривень (еквівалент 35000 доларам США). Ця квартира була придбана на гроші її матері [PERSON], яка продала свій будинок та надала їй кошти на придбання вищевказаної квартири. У 2011 році чоловікові стало значно гірше. Йому із-за підвищеного цукру в крові мало не ампутували ногу. Гроші з продажу квартири йшли на лікування чоловіка. 05.05.2010 року її чоловік [PERSON] переніс операцію. Лежав в реанімації, а потім ще цілий місяць в лікарні. До операції 22 дні лежав вдома. Вона постійно викликали лікарів. Швидка приїздила 2-3 рази на день. Чоловік не спав, кричав від болю. Він знаходився у безпорадному стані через тяжку хворобу, внаслідок чого був фізично неспроможним своїми силами самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим потребував стороннього догляду. За весь цей час його мати-відповідач у справі [PERSON] навіть жодного разу не поцікавилась, що відбувається. Один раз вона приїздила коли її чоловік був в реанімації, подивиться на нього. Там і дізналась, що у сина цукор. Після виписки [PERSON] з лікарні відповідачі у справі до нас не приходили, допомоги йому не надавали, хоча й мали таку можливість. Починаючи з 2010 року її чоловік [PERSON] не працював, був інвалідом 2-ї групи, хворів, знаходився у безпорадному стані, зумовленому похилим віком, не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. За 2013 рік її чоловік [PERSON] 8-м разів перебував на стаціонарному лікуванні, 4 рази його забирала швидка у зв'язку з зупинкою серця та діабетичною комою. Матеріальним забезпеченням сім'ї займалася лише вона, піклувалася про нього, вела домашнє господарство, лікувала його. Вона матеріально його забезпечувала, опікувалася ним, постійно здійснювала догляд за ним, надавали іншу допомогу, забезпечували належні умови його для життя, харчування. Після його смерті взяла на себе організацію його поховання. Перед смертю [PERSON] дуже тяжко хворів, перебував в безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Відповідачам у справі було відомо про хворобу [PERSON], про його безпорадний стан, однак вони всіляко ухилялися від надання йому необхідної допомоги, у зв'язку із чим повинні бути усунені від права на спадкування. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим виконавчим комітетом Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області за актовим записом № 88. Після його смерті вона у встановлений законом 6-ти місячний строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 35500317 від 23.10.2013 року, спадкова справа 55193119, номер у нотаріуса 434\\2013. До нотаріальної контори обидва відповідача звернулися із заявами про прийняття спадщини, у звязку із чим вона вимушена звертатися до суду з вищевказаним позовом. Відповідачі та їх представники позовні вимоги не визнали, посилаючись на ті обставини, що спадкодавець [PERSON] не перебував у безпорадному стані, не потребував допомоги саме від відповідачів, оскільки відповідачі не ухилялись від надання допомоги, а твердження позивача про ухилення є недоведеними, як і факт обізнаності відповідача [PERSON] про стан померлого. Крім того відповідач [PERSON] на дату смерті перебувала у віці 76 років, а тому не мала реальної можливості у разі необхідності надати допомогу померлому, а також, що померлий не потребував допомоги саме від відповідачів за умови її отримання від позивача та медичних працівників. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що спадкодавець [PERSON] з медичної точки зору не перебував у безпорадному стані, адже останній не був позбавлений основних фізичних та фізіологічних можливостей, а хвороби не позбавляли його можливості забезпечувати власне життя та піклуватись про себе. Крім того спадкодавець самостійно водив автомобіль, регулярно відвідував ринок, спілкувався з людьми,що є підтве6рдженням недоведеності тверджень позивача, викладених у позовній заяві. Судом були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON],[PERSON] Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З представлених доказів, наявних у матеріалах справи, вбачається, що 5 жовтня 2013 року між [PERSON] та позивачем у справі [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис №32. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 14.10.2013 виконавчим комітетом Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис №88. Відповідно до ч.1 ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Суд встановив, що спадкоємцями першої черги після померлого [PERSON] є [PERSON], як дружина останнього, відповідачі [PERSON], як мати померлого, та [PERSON], як його дочка, що також визнається сторонами. Згідно з ч.3 ст. 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до ч.5 ст. 1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для усунення осіб від спадкування згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: перебування спадкодавця в безпорадному стані, ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, що підтверджується висновками Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ, викладеними у п. 4 листа 16.05.2013 N24-753/0/4-13. Суд залишає поза увагою пояснення позивача та свідків, викликаних з боку позивача, стосовно характеру відносин між спадкодавцем [PERSON] та відповідачами, сварок, що мали місце у родині, пояснення щодо будівництва будинку, купівлі-продажу спільного та власного майна подружжям, оскільки такі пояснення не мають відношення до предмету доказування у даній справі та не мають жодного значення для її вірного вирішення. Позивач, на підтвердження заявлених вимог, посилається на те, що спадкодавець [PERSON] перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу та похилий вік. Факт перебування спадкодавця [PERSON] у безпорадному стані є одним із ключових для вірного розгляду даної справи, у зв'язку із чим потребує ретельного доведення та аналізу під час розгляду справи. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що померлий перебував у безпорадному стані через похилий вік, оскільки на дату смерті [PERSON] перебував у віці 55 повних років, при цьому похилим віком для чоловіків в Україні визнається вік у 60 та більше років. Так, відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Згідно з ч.1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Судом також встановлено, що основними хворобами, від яких страждав спадкодавець [PERSON], були цукровий діабет та серцева недостатність, інші хвороби померлого мали лише похідний характер. Такі висновки підтверджуються випискою із медичної картки стаціонарного хворого від 05.10.2013 №4.5893, виданої КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а також випискою Інституту терапії АМН України з історії хвороби №1127 за період знаходження на лікуванні [PERSON] з 04.04.1997 року по 25.04.1997 року. У матеріалах справи наявна довідка Київської міськрайонної медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААБ №170545 від 12.07.2012 року, яка підтверджує, що [PERSON] був інвалідом ІІ групи (причина - загальні захворювання). Проте суд не може погодитись з твердженнями позивача про те, що спадкодавець [PERSON] перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу. На даний час у законодавстві не закріплено визначення безпорадного стану особи у розумінні ст. 1224 Цивільного кодексу України. Верховний суд України, у п.6 Постанови пленуму від 30.05.2008 року №7 зазначив, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд приходить до висновку, що хвороби, від яких страждав [PERSON], не позбавляли померлого можливості самостійно забезпечити умови свого життя, як в цілому, так і на побутовому рівні. Суд встановив, що попри те, що серцева недостатність та цукровий діабет суттєво погіршували якість життя [PERSON], ці хвороби не позбавляли померлого основних фізичних та фізіологічних можливостей, таких як здатність адекватно діяти, мислити, здатність самостійно пересуватись, долати невеликі та середні відстані, робити елементарні фізичні дії, за допомогою яких особа забезпечує себе та своє життя. Під час допиту у судовому засіданні свідок зі сторони [PERSON] пояснив, що в останні роки життя, в тому числі у 2013 році, спадкодавець [PERSON] самостійно водив автомобіль. Дана обставина не заперечувалась сторонами по справі.. Суд вважає, що можливість спадкодавця самостійно водити автомобіль доводить той факт, що він міг самостійно піклуватись про себе та забезпечувати умови власного життя. Окрім того, згаданий факт підтверджує наявність у спадкодавця високого рівня рухомості та моторики кінцівок, які необхідні для водіння авто. Переважна більшість допитаних у справі свідків підтвердила, що неодноразово в останні роки життя, в тому числі у день смерті, спадкодавець [PERSON] самостійно, без допомоги третіх осіб або допоміжних приладів відвідував місцевий ринок, де купував продукти харчування та спілкувався із знайомими. Такі обставини свідчать про самостійність померлого, його здатність пересуватись та ясно мислити. Відповідно до рекомендацій, наданих спадкодавцю за п'ять днів до смерті, що містяться у виписці із медичної картки стаціонарного хворого від 05.10.2013 року №4.5893, виданої КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», хворому рекомендовано дієту, диспансерне спостереження та інсулінотерапію. Суд вважає, що характер зазначених рекомендацій, як і відсутність жорстких вказівок щодо необхідності стороннього догляду або продовження стаціонарного лікування свідчать про те, що хворий був у стані, який дозволяє самостійно забезпечити себе та власні потреби. Факт наявності у спадкодавця другої групи інвалідності суд сприймає як доказ того, що спадкодавець був спроможний самостійно забезпечувати умови власного життя. Відповідно до ч. 27 Положення «Про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. №1317, критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров'я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи, в тому числі - обмеження самообслуговування, здатності до трудової діяльності, здатності до навчання тощо. Пунктом 2.2 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.09.2011 року №561, передбачено, що критерії життєдіяльності людини - це здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності. Викладене підтверджує, що оскільки [PERSON], як інвалід другої групи, не був позбавлений жодної категорії життєдіяльності, він не був позбавлений і здатності до самообслуговування, пересування, контролю власної поведінки, які є цими категоріями. Позивачем не доведено факту ухилення відповідачів від надання спадкодавцю [PERSON] допомоги, як і факту обізнаності відповідача [PERSON] про стан померлого взагалі. Суд вважає безпідставними твердження позивача про ухилення відповідача [PERSON] від надання померлому допомоги за умови її не обізнаності про стан спадкодавця або його потребу у такій допомозі взагалі. Суд також враховує похилий вік відповідача [PERSON], яка на дату смерті спадкодавця перебувала у віці 76 років, що фактично позбавляє її можливості реально надавати фізичну або іншу допомогу померлому. Суд критично ставиться до тверджень позивача про ухилення відповідачів від надання померлому допомоги, оскільки фактична можливість надання такої допомоги з боку відповідачів, як і факт ухилення останніх від її надання не були доведені належними та допустимими доказами. Судом встановлено, що також визнається сторонами, підтверджено показами свідків, викликаних як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідачів, що позивач належним чином доглядала за померлим, надавала йому всю необхідну допомогу, піклування, а також належним чином виконувала обов'язок дружини по отриманню та забезпеченню чоловіка. Суд вважає, що спадкодавець [PERSON] не потребував допомоги саме від відповідачів за умови отримання необхідного догляду та допомоги від позивача, адже у випадку необхідності допомогу він отримував саме від дружини, яка проживала разом із ним. У якості доказу отримання спадкодавцем [PERSON] належної та необхідної допомоги суд сприймає регулярне перебування померлого на лікуванні, консультування та постійне проходження спадкодавцем медичних оглядів, що підтверджується матеріалами справи. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], яка працює медичною сестрою у закладі, в якому спадкодавець перебував на лікуванні, і яка зазначила, що спадкодавець [PERSON] перебував у безпорадному стані, оскільки свідок не змогла пояснити, який саме стан можна вважати безпорадним, плуталась у показах, та через те, що свідчення останньої спростовуються даними медичної виписки з картки стаціонарного хворого від 05.10.2013 року №4.5893, виданої КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Згідно з ч.1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1-3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу Укр аїни суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 213 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON], не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає позовні вимоги [PERSON],, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed