Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Кіровське, вул. Центральна, буд. 33 в порядку спадкування за законом. Визнати за нею право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Кіровське, вул.Центральна, буд. 33, Кіровська селищна рада, загальною площею 0,2149 гектарів в порядку спадкування за законом. Представник позивача надав суду заяву в якій просив розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідач [PERSON], в судове засідання також не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечував. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 18.09.2001 року померла матір позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, а саме: домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт.Кіровське, вул.Центральна, буд.33, що належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31.08.1984 року виданого Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1879 та свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя від 31.08.1984 року, а також земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт.Кіровське, вул.Центральна, буд. 33, Кіровська селищна рада, загальною площею 0,2149 га та належало спадкодавцю на підставі Державного акту серія П-ДП № 101095 від 14.06.2000 року. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно даних, що надані зі спадкового реєстру нотаріусом Дніпропетровського MHO [PERSON] та Обухівською селищною радою (Кіровська селищна рада), заповіту [PERSON] залишено не було. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. З моменту відкриття спадщини було визначене коло спадкоємців, а саме: донька [PERSON], [INFO], прізвище після укладання шлюбу - [PERSON]; донька [PERSON], [INFO], прізвище після укладання шлюбу - [PERSON]; син [PERSON], [INFO], який помер 23.06.2002 року, таким чином всі його права за правом на спадщину перейшли до його сина, [PERSON], [INFO] При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Суд погоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на спадкове майно у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON], задовольнити. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON], не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved