Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті фізичної особи. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що її чоловік 30.09.2015 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території в м. Донецьку Донецької області, помер в наслідок нещасного випадку на підприємстві. Заявниця зареєструвалася як переміщена особа за адресою: [ADDRESS]. Документом, що підтверджує факт смерті матері, є акт № 13 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом від 21.10.2015 року, лікарське свідоцтво про смерть № 3349 від 01.10.2015 року та свідоцтво про поховання №153540 від 02.10.2015 року. 06.10.2015 року заявниця зареєструвала факт смерті чоловіка та отримала свідоцтво про його смерть зразка, що використовується та тимчасово окупованій території. Заявниці 27.01.2016 року було відмовлено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області в реєстрації смерті чоловіка в звязку з тим, що державні органи України не визнають документи, надані органами, що розташовані на території не підконтрольній Україні. З метою захисту прав та інтересів як громадянина України [PERSON] просить суд встановити факт смерті її чоловіка [PERSON], [INFO], який помер 30.09.2015 року. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої вимоги та наполягала на їх задоволенні, просила суд встановити факт смерті її чоловіка [PERSON], [INFO], який помер 30.09.2015 року. Представник заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, зясувавши думку заявника, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.\~ Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб 1-НО № 086024, виданим 28.04.2007 року. В матеріалах справи міститься копія паспорту громадянки України [PERSON], згідно якого місце її проживання зареєстровано за адресою: [INFO] (а.с.5). Відповідно до довідки № [NUMBER] від 14.12.2015 року [PERSON] була взята на облік, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО. Контактна адреса переміщення: [ADDRESS] (а.с.7). [PERSON] помер 30.09.2015 року на роботі в Кіровському районі м. Донецька, в звязку з чим було видано лікарське свідоцтво про смерть № 3349 від 01.10.2015 року, акт № 13 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом від 21.10.2015 року, свідоцтво про смерть ДНР № 006928 від 06.10.2015 року та свідоцтвом про поховання № 153540 від 02.10.2015 року органами, розташованими на тимчасово окупованій території України (а.с.11-17). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] загинув на роботі в місті Донецьку Донецької області 30.09.2015 року. 02.10.2015 року його поховали в м. Донецьку. [PERSON] зазначив, що був присутній на похованні [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] загинув на роботі в місті Донецьку Донецької області 30.09.2015 року. 02.10.2015 року його поховали в м. Донецьку. [PERSON] зазначила, що була присутня на похованні [PERSON] Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 Постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Надані заявницею копія акту № 13 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом від 21.10.2015 року, копія лікарського свідоцтва про смерть № 3349 від 01.10.2015 року та копія свідоцтва про смерть серії ДНР № 006928 від 06.10.2015 року, не приймаються до уваги судом, оскільки у відповідності до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» дані документи не є належними доказами по справі. Згідно з ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в\~ певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до п. 1 Розділу 5 "Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні", затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Суд дійшов висновку, що заявниця є громадянкою України, зареєстрована та проживає на території України. Її чоловік [PERSON] також був громадянином України, але перебував на тимчасово окупованій території України - в м. Донецьку Донецької області, де помер 30.09.2015 року, про що було видано лікарське свідоцтва про смерть № 3349 від 01.10.2015 року та свідоцтво про смерть серії ДНР № 006928 від 06.10.2015 року, які згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними, що унеможливлює отримання заявником свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для заявниці юридичне значення, так як дозволяє їй реалізувати право на отримання свідоцтва про смерть чоловіка. За таких обставин, заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved