Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред»явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 20 вересня 2008 року уклала шлюб з відповідачем, однак 03 березня 2014 року рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області шлюб було розірвано. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], який на даний час проживає разом із з нею. З моменту фактичного припинення подружніх відносин, відповідач належним чином не виконує батьківський обов'язок по утриманню дитини, а вона самостійно не може надати для сина належне матеріальне утримання, достатнє для його віку та розвитку. Відповідач є працездатною особою, має можливість і матеріальну змогу надавати матеріальну допомогу, однак добровільно цього не робить. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали, зіславшись на доводи викладені у ньому та вказали, що позивач змінила прізвище на «Фрадинська». Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини його неявки суду не відомі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони з 20 вересня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, однак 03 березня 2014 року даний шлюб було розірвано, що підтверджується рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 березня 2014 року (а.с.3). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON], 17 листопада 2008 року, що стверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 124633 від 09.12.2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис за № 4522 (а.с.4). Згідно довідки про склад сім»ї № 95 від 26.12.2017 року, виданої ЖБК «Наш дім» вбачається, що до складу сім»ї [PERSON] зареєстровані та входять: син - [PERSON], [INFO]; донька - [PERSON], [INFO]; батько - [PERSON], [INFO]; сестра [PERSON], [INFO] (а. с.8). Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проведеного депутатом Кременецької міської ради [PERSON] вбачається, що згідно із записами у будинковій книзі за вище вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Зі слів сусідів [PERSON], [PERSON] батько [PERSON] [PERSON] в даній квартирі не зареєстрований та фактично не проживає. Участі у вихованні та утриманні сина не приймає, з сином не спілкується та не підтримує жодних відносин та фінансової підтримки не надає (а. с. 9). Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника [PERSON], дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ст. 3 даної Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Положеннями ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи вищезазначене та те, що відповідач є особою молодого віку, працездатним, приймаючи до уваги інтереси дитини та забезпечення його гармонійного розвитку, суд вважає, що розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання сина [PERSON], [INFO] слід визначити в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з дня пред"явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у власності нерухомого майна, його вік, вік та потреби дитини, фінансове становище матері, а тому прийшов до переконання, що саме такий розмір аліментів буде відповідати потребам дитини та фінансовим можливостям батька. В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідачем не представлено суду жодних доказів про те, що він за своїм матеріальним становищем чи станом здоров»я позбавлений можливості надавати таку матеріальну допомогу малолітньому синові. Більше того, відсутність доходу не звільняє батьків від обов»язку сплачувати аліменти на утримання дитини. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати судового збору у розмірі 704 грн 80 коп..

Outcome: approved