Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що з 16 вересня 2002 року перебував з відповідачем [PERSON] , у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у них народилась дочка [PERSON] . Вказує, що проживаючи однією сім`єю, набули у власність житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . На даний час вони перебувають у розірваному шлюбі. Згоди між ними про добровільний поділ майна не досягнуто. Оскільки вищезгаданий будинок ними було придбано перебуваючи у шлюбних стосунках за спільні кошти, посилаючись на норми Сімейного кодексу просить провести поділ майна подружжя та визнати за ним, позивачем [PERSON] , право власності на 1/2 (одну другу) частину будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги в частині поділу майна подружжя по 1/2 кожному підтримали, покликаючись на викладені мотиви в позові. В задоволені зустрічного позову в частині виділення [PERSON] , визнання права власності на частину житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою - [ADDRESS] та на ѕ частини приватизованої земельної ділянки кадастровий номер 4625386800:01:004:0034 за адресою - [ADDRESS] просять відмовити. Відповідач та її представник в задоволені первинного позову заперечили та подали до суду зустрічний позов в якому вказали, що на будівництво будинку майже повністю гроші передавала мати відповідача, яка спеціально для цього поїхала на заробітки за кордон. Гроші передавались водіями автобусів, або привозились мамою особисто. Саме на ці гроші вони купляли будівельний матеріал і сплачували робітникам за їх працю, однак цю обставину вона довести не може. Свідоцтво про право власності на цей будинок колишній чоловік оформив на своє ім?я. Так само як і приватизовану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,0679 га, кадастровий номер 4625386800:01:004:0034. В спірному будинку постійно проживає відповідач з їхньою донькою. Відповідач постійно проживає у будинку своїх батьків в тому ж селі. Але за іншою адресою. Коли відповідач пішов з сім?ї, вона залишилась в незавершеному будівництвом будинку і самостійно продовжувала викінчувати будівництво. Особисто, вже не перебуваючи у шлюбі, витратила на будівництво не менше 100 тисяч гривень. І це також з матеріальною допомогою мами. Так, як в даний час між ними стали виникати непорозуміння з приводу спільної власності, вона вимушена звернутись в суд з даним позовом про поділ спільного майна подружжя. Так, на її утриманні перебуває неповнолітня донька, на утримання якої відповідач по рішенню суду, так як він добровільно не утримував дитину, сплачує аліменти. Аліменти відповідач сплачує в невеликій сумі. Аліменти стягуються лише з його пенсії, так як він є інвалідом 3-ої групи. Але їй відомо і це бачить, що він постійно неофіційно робить на будовах приватних осіб, де має неофіційний стабільний заробіток. Їхня донька часто хворіє, перебуває на диспансерному обліку з приводу хронічного двобічного гаймориту, гострого пієлонефриту. Рекомендовано санаторно-курортне лікування, що дозволити собі не має можливості, так як працює і крім того, сама хворіє, стоїть на диспансерному обліку з приводу «гіпертонічної хвороби ІІ стадії, 2 ступ, ризик високий». На лікування доньки витрачає значну суму грошей. З врахуванням викладеного, при вирішенні питання поділу спільного майна подружжя, відповідач претендує на 3/4 частки всього будинку з господарськими спорудами та на 3/4 частин приватизованої земельної ділянки під будинком, з тим, щоб за відповідачем лишилось право власності на 1/4 частину від будинку і господарських споруд, а також на 1/4 частину приватизованої земельної ділянки під будинком. Враховуючи пояснення сторін, дослідивши представлені доводи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81, 82 ЦПК України стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що сторони з липня 16.09.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі та під час спільного проживання набули у власність житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору дарування житлового будинку від 15.04.2004р., [PERSON] , подарувала [PERSON] , житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.05.2004р., житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на праві власності зареєстрований за [PERSON] . Крім того, право власності на спірний житловий будинок оформлено на позивача [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.05.2015 та Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.05.2015. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Частинами 1, 2статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно із ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. При цьому, відповідно до ч.4 цієї статті, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , що складається із житлового будинку за адресою - [ADDRESS] та вважає, що [PERSON] , слід виділити та визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою - [ADDRESS] .. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Відповідач-позивач, в позовній заяві, посилається на те, що час спільного проживання, за її кошти та за кошти її мами, відбулось загальне покращення житлового будинку, оскільки нею були вкладені кошти у будівництво, однак суд вказані доводи до уваги брати не може, оскільки такі не доведені ні відповідачем ні матеріалами справи. Тому зважаючи на наведене, позовні вимоги щодо визнання права власності на ѕ частини житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою - [ADDRESS] не підлягають до задоволення. Крім того, відповідач просила визнати за нею право власності на ѕ частини приватизованої земельної ділянки кадастровий номер 4625386800:01:004:0034 за адресою - [ADDRESS] . Так, слід зазначити, що у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме у пунктах 23, 24 зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК,ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як встановлено судом, земельна ділянка кадастровий номер: 4625386800:01:004:0034 була надана [PERSON] , на підставі рішення 15 сесії 4 скликання Стрілківської сільської ради №218 від 22.02.2005 року площею 0,0679 га та яка розташовані по [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Згідно ч.5 ст. 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався, виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18). За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Таким чином, як встановлено вище, [PERSON] , приватизовано спірну земельну ділянки на підставі рішення Стрілківської сільської ради. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що твердження відповідача, що спірна земельна ділянки є спільної власністю подружжя не заслуговують на увагу та спростовуються нормами чинного законодавства, оскільки земельну ділянку було передано у власність [PERSON] , безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на земельну ділянку не поширюється Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позивачем при подані позову було сплачено судовий збір в розмірі 6890,00 грн., ухвалою суду від 14.07.2021 повернуто [PERSON] , 3445,00 грн., судового збору у зв?язку із закриттям провадження у справі [PERSON] , до [PERSON] , про виділ частки із спільного майна подружжя в натурі в частині виділення [PERSON] в частині виділення йому Ѕ частини земельної ділянки площею 0.0679 га. кадастровий номер 4625386800:01:004:0034 за адресою - [ADDRESS] , тому з відповідача [PERSON] , слід стягнути в користь [PERSON] , судові витрати в сумі 3445,00 грн. Крім того, слід стягнути з [PERSON] , в користь [PERSON] , судові витрати в сумі 5602,50 грн., пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Outcome: approved