Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Заявленими та уточненими в ході розгляду справи вимогами (а.с.2-6 т.2) позивач просила суд ухвалити рішення яким, визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] , визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку відповідачів та витребувати земельну ділянку на свою користь та звільнити її від забудов. Вимоги представник позивача у судовому засіданні обґрунтовував наступним. Позивач у справі є власником земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі легітимних правовстановлюючих документів. Натомість, [PERSON] на підставі недійсних документів отримав у власність земельну ділянку, яка частково накладається на ділянку позивача. В подальшому, [PERSON] продав ділянку [PERSON] , останній [PERSON] . [PERSON] , у свою чергу забудував ділянку. Такі дії відповідачів заявник вважає протиправними. На розгляд справи з`явився лише представник відповідача [PERSON] адвокат Сищук В.В. і заперечував вимоги позивача. Свою позицію мотивував тим, в частині, яка зачіпає права його довірителя, правових підстав для витребування майна та знесення будівель, не має і позов у даній частині задоволеним бути не може. Заслухав пояснення присутніх представників та проаналізував надані матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 27 квітня 2007 року рішенням Житомирської міської ради № 239, серед іншого, постановлено видати [PERSON] дублікат державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0616 га для будівництва за адресою [ADDRESS] (а.с.10-17 т.2). 3 липня 2007 року позивач, як покупець за договором купівлі - продажу придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0616 га в [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва (а.с.3 т.1). 17 жовтня 2007 року позивач отримала акт на право власності на придбану земельну ділянку. Кадастровий номер земельної ділянки 1810136300:07:033:0024 (а.с.4 т.1). 8 жовтня 2010 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,12 га розташовану за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1822083200:05:000:0579. Продавцю земельна ділянка належала на підставі акту на землю серії ІІІ ЖТ № 003367 виданого 25 липня 1995 року на підставі рішення виконавчого комітету Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 27 липня 1994 року (а.с.120-121,148-150 т.1 а.с.54 - 55 т.2). 17 серпня 2012 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав, двома правочинами, дві земельні ділянки. Перша - площею 200 квадратних метрів за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1822083200:05:000:0607; друга - площею 1000 квадратних метрів за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1822083200:05:000:0606. Державні акти мають відмітки про перехід прав власності до [PERSON] (а.с.36-43 т.1). 30 березня 2015 року начальник державної інспекції сільського господарства в Житомирській області повідомив позивача про наступне. При обстеженні земельної ділянки позивача виявлено, що [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 0,10 га в [ADDRESS] . Земельна ділянка останнього накладається на земельну ділянку позивача і площа накладань становить 0,0595 га (а.с.5 т.1). 2 червня 2015 року представника позивача повідомлено про те, що 14 січня 2013 року зареєстровано початок будівельних робіт з приводу зведення житлової забудови за адресою [ADDRESS] . Замовником є [PERSON] (а.с.6,35 т.1). 6 вересня 2016 року перший заступник Житомирського міського голови повідомив представника позивача, що [ADDRESS], як і земельна ділянка за адресою [ADDRESS] розташовані в адміністративних межах міста Житомира і не змінювались з 1973 року (а.с.7-9 т.2). 24 квітня 2017 року Житомирський міський голова повідомив позивача про те, що по [ADDRESS] відсутні вкраплення земель Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області, а адреси [ADDRESS] та [ADDRESS] перебувають в адміністративних межах м. Житомира (а.с.18 т.2). 11 лютого 2020 року рішенням суду у справі №295/6905/16 позов [PERSON] до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, [PERSON] про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на землю, треті особи [PERSON] , [PERSON] задоволено. Визнано недійсними: рішення виконавчого комітету Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 47 від 27 липня 1994 року в частині передачі земельної ділянки площею 0,12 га за адресою [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] та акт на таку земельну ділянку серії ІІІ ЖТ № 003367 виданий 25 липня 1995 року. Судом у такій справі встановлено, що сільська рада, видаючи рішення про надання у власність земельної ділянки [PERSON] , вийшла за межі своїх повноважень, адже не мала права розпоряджатись землями, які входять в межі іншої адміністративно - територіальної одиниці. Земельна ділянка, надана у власність [PERSON] , накладається на земельну ділянку [PERSON] . Рішення набуло законної сили 30 березня 2020 року (а.с.107-109 т.2). 24 грудня 2020 року експерт висновком № 466/20 зазначив, що на земельній ділянці позивача розташована частина житлового будинку літера "А" та господарська будівля літера "Б", належні [PERSON] (а.с.186-208 т.2). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 3 та 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За правилами ст. 208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України). За ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 317, 319, 321 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що [PERSON] володів земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 0,12 га на підставі не легітимних документів. Звідси, правових підстав реалізовувати таке майно у нього не було. З відси договір про продаж земельної ділянки [PERSON] законним бути не може та підлягає визнанню недійсним. Державні акти на дві земельні ділянки, видані на ім`я [PERSON] з відмітками про перехід прав власності на таке майно до [PERSON] , також підлягають визнанню недійсними, адже видані на підставі незаконного первинного правовстановлюючого документу. Стосовно іншої частини вимог, а саме про витребування майна на користь позивача від [PERSON] суд вирішує відмовити з огляду на наступне. Правовими підставами для заявлення таких вимог є положення ст. 388 ЦК України. Наявна ситуація, суд вважає, не підпадає в жодне з визначень, передбачених зазначеною нормою матеріального закону. Тим самим, суд погоджується з доводами представника відповідача у даній частині. Так, земельна ділянка не вибувала з власності позивача не з його волі (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Прийняття рішення органом місцевого самоврядування не в межах своїх компетенції щодо видачи земельної ділянки [PERSON] , яка частково наклалась за ділянку позивача, на переконання суду, не свідчить про вибуття такого майна з власності. Інші випадки, а саме визначені пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 388 ЦК України, не стосуються фактичних правовідносин між сторонами і не підлягають дослідженню судом. Також, суд вважає, передчасно заявленою та безпідставною вимогу про знесення будівлі, збудованої [PERSON] , адже правових підстав для цього не має. Так, заявлений позов в останній редакції, на розгляді якої наполягав представник позивача, не містить взагалі будь-яких посилань на норми матеріального закону, які регламентували такі вимоги. Передбачені цивільним законодавством механізми знесення будівель у даному випадку і на переконання суду, застосованими бути не можуть. Вимоги, визначені положеннями ст. 376 ЦК України про знесення самочинно збудованої будівлі не розповсюджуються на дані правовідносини, оскільки як встановлено судом та не спростовувалось сторонами факт самочинності зведення будівлі спростовується наявними у справі доказами, адже [PERSON] у передбачений на той час спосіб та з дотриманням регламентованої процедури почав будівництво. Так само, вимоги ст. 417 ЦК України не можуть бути застосовані судом до даних правовідносин, оскільки не вирішувалось питання про припинення права користування [PERSON] згадуваною земельною ділянкою. Приймаючи рішення у даній справі, суд зазначає, що рішення суду від 31 березня 2010 року (а.с.53,54 т.1) стосовно усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою [PERSON] по [ADDRESS] не має ніякого значення для прийняття даного рішення, адже правовстановлюючі документи на земельну ділянку [PERSON] визнані незаконними. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial