Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому, зменшивши свої позовні вимоги (а.с. 112), просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 15 квітня 2010 року, що виникла станом на 19 листопада 2020 року, в розмірі 6623,27 грн., яка складається з наступного: 4630,46 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1992,81грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, та сплачений судовий збір. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 15 квітня 2010 року, згідно якої отримав кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Відповідач був ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети - заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді , а також наказом банка про їх затвердження. Відносини між банком та клієнтом, які регулюються договором, можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорі або додаткових угод до цього договору, так і шляхом погодження, тобто обміну інформацією по питанням банківського обслуговування з клієнтом через веб-сайт банку або інший інтернет/смс-ресурс, зазначений банком. Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача, АТ КБ «ПриватБанк», що діяв на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 29 липня 2009 року, а зараз діє на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 05 жовтня 2011 року, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою, і клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача повністю підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Також дія договору між банком та відповідачем підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується з ч.2 ст. 642 ЦК України. Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою банку. З 01 вересня 2014 року впроваджені зміни щодо відсоткової ставки до розміру 34,8% річних, а з 01 квітня 2015 року - до розміру 43,2% річних. З 01 вересня 2015 року також впроваджені зміни до Умов та Правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, згідно яких клієнт доручає банку здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту (п. 2.1.1.3.1 Умов). З 01 квітня 2019 року запроваджені зміни до Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, згідно яких в разі порушення зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнт зобов`язується сплатити банку заборгованість по кредиту та проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна голд». АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Але в процесі користування кредитними коштами відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображено в розрахунку заборгованості. Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, і зобов`язання клієнта вважається простроченими. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач має заборгованість в розмірі 6623,27 грн., яка складається з наступного: 4630,46 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1992,81грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 138-141), де зазначено, що Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якими банк може самостійно встановлювати ліміт та умови кредитування клієнтів, ним не підписувалися. Це документ також не містить дати його підписання представником позивача а також відсутня інформація, що ці Умови та Правила були додатком до підписаною ним заяви. Витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не можна вважати складовими частинами укладеного кредитного договору, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 11 березня 2015 року (провадженні №6-15цс154). Пам`ятка клієнта, на яку посилається позивач у позовній заяві, і яка, згідно пунктів 2.1.1.2, 2.1.1.12.13 Умов та правил, є невід`ємною частиною договору, яка визначає, зокрема умови кредитування, вид кредитної картки, і яка видається позичальнику, в матеріалах справи відсутня. Оскільки позивачем не надано доказів того, що бак належним чином та у встановлений спосіб ознайомив його з Умовами та правилами надання банківських послуг шляхом вручення відповідного документу йому особисто від власноручний підпис, зазначені Умови та правила не можна вважати складовою часткою укладеного між сторонами кредитного договору. Саме по собі Анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містить в собі даних про строки надання кредиту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів в рахунок погашення отриманих коштів, відповідальність сторін тощо, тому вказаний договір не може вважатись укладеним та не спричиняє настання юридичних наслідків та виникнення відповідних прав і обов`язків у сторін. Як на правове обґрунтування своїх заперечень проти позову, посилається на частини першу та другу статті 207, статтю 549, частини першу та другу статті 551, статті 626, 628, частину першу статті 633, статтю 634, частину першу статті 638, статті 526, 1048, 1049, частину першу статті 1050, частини першу та другу статті 1054, статтю 1056-1. В його Анкеті-заяві позичальника від 15 квітня 2010 року не зазначена процентна ставка, при тому, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Також у цій Анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень того, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, він розумів та ознайомився та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву. Роздруківка з сайту позивача також не є належним доказом, бо цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій позивача який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Ним не визнаються наявні у справі Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: https://privatbank.ua, бо вони не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 15 квітня 2020 року між ним та банком шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що ним та банком, як сторонами за договором, були обумовлені у письмовому вигляді ціна договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Щодо вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив відповідний розрахунок, зазначених сум, а саме розрахунок нарахувань процентів за користування кредиту, а також розрахунок нарахованої пені. Крім того, позивач не дотримався вимог, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», бо не повідомив його, як споживача послуг, про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Серед іншого, безпосередньо укладений між ним та банком кредитний договір від 15 квітня 2010 року у вигляді підписаної сторонами Анкети-заяви не містить суми встановленого кредитного ліміту та також строку повернення кредиту (користування ним). Із доданих позивачем документів вбачається, що нараховувалась відсотки на відсотки, використовуючи алгоритм додавання нарахованої суми до поточної заборгованості по карті та в наступному періоді нараховувалась відсотки на цю сукупну заборгованість, левовою часткою якого є раніше нараховані суми. Як докази заборгованості банк надав суду роздруківку оборотів по карті, називаючи це «банківською випискою по рахунку», хоча вона такою не є, це всього лише оборотно-сальдова відомість за електронним платіжним інструментом. Досліджуючи її, ні позичальник, ні суд, ні експерт не можуть визначити склад заборгованості в розрізі дат. Єдиними документами, які дозволяють досліджувати склад заборгованості на різні дати відповідно до вимог НБУ, є виписки по рахунках кредитної заборгованості, нарахованих відсотків і комісій, пені (або її розрахунок), а не роздруківка по руху коштів по карті. Тому якщо цих виписок немає, розмір заборгованості неможливо підтвердити і стягнути. Враховуючи, що фактично отримані та використані ним кошти в добровільному порядку повернуті позивачу, оскільки вони списувались позивачем із його картки, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Вважає, що він має право просити суд застосувати позовну давність, так як позивач, звернувшись до суду з цим позовом у 2020 році, пропустив загальний строк позовної давності в три роки, оскільки останній раз він, відповідач, самостійно здійснив платіж у травні 2016 року, що вбачається навіть із наданого позивачем розрахунку боргу, а будь-якої згоди на автоматичне зняття коштів з його картки він банку не надавав. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову. Просить відмовити в задоволенні позову. Представником позивача надана відповідь на відзив (а.с. 148-158), де зазначені обставини, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, а також надані довідка про видані відповідачу кредитні картки (а.с. 160), виписка по рахунку (а.с. 161-168) та довідка про зміну умов кредитування (а.с. 169). Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив (а.с. 181-183), де зазначив обставини, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Представник позивача надав заперечення (а.с. 185 -193), вказавши обставини, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Також зазначив, що випискою по рахунку підтверджується активне використання відповідачем кредитного рахунку, і відповідно надання банком кредитного ліміту, його використання відповідачем, сплата відсотків за його користування, а також те, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідачу були відомі умови кредитування і він визнавав свої зобов`язання за договором. Ухвалою судді від 25 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовної провадження (а.с. 108). 09 грудня 2020 року представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 109). В судовому засіданні, яке відбулося 18 січня 2021 року представник позивача - Таран І.М. у вступному слові підтримувала зменшені позовні вимоги, надала пояснення, аналогічні обґрунтуванню позову. Також пояснила суду, що Умовами та правила надання банківських послуг передбачено право банка списувати кошти на погашення заборгованості з інших рахунків боржника у розмірі 5% від суми заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні, яке відбулося 18 січня 2021 року відповідач у вступному слові заперечував проти зменшених позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що з 1999 року він є особою з інвалідністю 2-ї групи. 15 квітня 2010 року він підписував анкету-заяву на отримання кредитної картки, за допомогою якої він користувався банківськими послугами, користувався кредитними коштами та погашав кредит, поки працював. З 2016 року він припинив погашати заборгованість, бо не було коштів, але банк самостійно з його пенсійного рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» перераховував кошти на погашення заборгованості за кредитом. Він жодного разу не звертався до банку, щоб перевипустити картку, і в 2018 році не звертався. Звертався до банку в 2015 році, щоб вирішити питання щодо заборгованості. З 2015 року він не використовував кредитні кошти, може тільки погашав. В судове засідання 01 квітня 2021 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником АТ КБ «ПриватБанк» було подано суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 45), про що також було зазначено в підписаній представником позивача Гребенюком Олександром Сергійовичем позовній заяві (а.с. 5). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав письмову заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності та відмовити в задоволенні позову. Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 3 ст. 211, суд ухвалив розглядати справу у судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та з урахуванням позиції сторін, що викладена ними у відзиві на позовну заяву, у відповіді на відзив та у письмових запереченнях. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 15 квітня 2010 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву від 15 квітня 2010 року (а.с. 17). У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 14). До позовної заяви, крім вказаної вище заяви, позивач додав: розрахунок заборгованості за договором б/н від 15 квітня 2010 року станом на 31 травня 2015 року (а.с. 6-8), станом на 30 вересня 2019 року (а.с. 9-16), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 18), Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», що розміщені в мережі інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms (а.с. 19-35), виписку за договором б/н станом на 07 травня 2020 року (а.с. 57- 60, 61- 67), довідку про видані відповідачу кредитні картки (а.с. 68), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а.с. 69), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 73-98), розрахунок заборгованості станом на 19 листопада 2020 року, доданий до заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 113-131). Також до відповіді на відзив на позовну заяву позивачем було долучено виписку по рахунку за період з 01 квітня 2010 року по 14 січня 2021 року (а.с. 161- 168). Згідно наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 6-16), розмір заборгованості відповідача станом на 28 листопада 2019 року становив 37824,81 грн., з яких 5710,86 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 779, 18 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 29057,40 грн. - пеня, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1777,37 грн. - штраф процентна складова. Звернувшись до суду 03 січня 2020 року з позовом, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2010 року. Під час судового розгляду справи позивач зменшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 15 квітня 2010 року, що виникла станом на 19 листопада 2020 року, в розмірі 6623,27 грн., яка складається з наступного: 4630,46 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1992,81грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, надавши суду розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 19 листопада 2020 року (а.с. 113 - 131). Згідно цього розрахунку, відповідач має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4630, 46 грн., та заборгованість за відсотками в розмірі 1992, 81 грн., нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також в ньому зазначено, що відповідачем погашено пені в розмірі 29057,40 грн. (а.с. 131 оберт). Як вказано у довідці АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 68), відповідачу в період дії кредитного договору були видані кредитні картки: 03 квітня 2012 року - № [NUMBER] з терміном дії «січень 2016 року», 07 грудня 2015 року - № [NUMBER] з терміном дії «грудень 2017 року», 25 травня 2016 року - № [NUMBER] з терміном дії «травень 2018 року». За час дії вказаних кредитних карток банком збільшувався та знижувався кредитний ліміт, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на [PERSON] (а.с. 69). Згідно виписки по рахунку (а.с. 161-168) відповідач користувався кредитними коштами та повертав використаний кредит. Із наданої позивачем довідки про надані кредитні картки (а.с. 68) вбачається, що термін дії виданої відповідачу кредитної картки закінчився останнього дня травня 2018 року. Отже, після закінчення терміну дії кредитної картки закінчився і строк дії кредитного договору. Після закінчення строку дії кредитного договору, тобто після 31 травня 2018 року банк втратив право нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитними коштами. Як зазначив відповідач у відзиві на позовну заяву, до 2016 року включно він користувався кредитними коштами, повертав кредит, в 2016 році він перестав повертати кредит, і більше кредитними коштами не користувався. Згідно виписки по особовому рахунку, станом на 26 травня 2016 року кредитний ліміт по картковому рахунку № [NUMBER] становив 8000 грн. (а.с. 161), після листопада 2016 року відповідач не використовував кредитні кошти, і його заборгованість за кредитом станом 30 листопада 2016 року становила 8525,96 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 12). Судом при розгляді справи встановлено, що в період з 01 грудня 2016 року по 31 травня 2018 року відповідач сплатив на користь банку 9553,66 грн., і після закінчення терміну дії кредитного договору продовжив погашати заборгованість за кредитом, сплативши банку ще 9719,72 грн., а всього після того, як припинив використовувати кредитні кошти відповідач сплатив банку 19273,38 грн., що відображено у графі «21» розрахунку «Сума погашення за наданим кредитом». В період після 1-го грудня 2016 року банк продовжував автоматично погашати аборгованість за відсотками, зараховуючи несплачені відповідачем відсотки за користування кредитними коштами до тіла кредиту, а також зараховуючи до тіла кредиту страхові платежі на договором «Страхування кредитного ліміту», комісію з обслуговування, пеню та подвійні відсотки, а на збільшене таким чином тіло кредиту позивач знову нараховував всі вказані вище платежі, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості (а.с. 6-16, 113-131). Проте, у підписаній [PERSON] та представником банку заяві від 15 квітня 2010 року не зазначені процентна ставка, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, нарахування подвійних відсотків та зарахування несплачених платежів до тіла кредиту. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить стягнути з відповідача прострочене тіло кредиту та заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Проте, як було вказано вище, із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку вбачається, що банк нараховував відповідачу не тільки відсотки за користування кредитом, а й подвійні відсотки, пеню, страхові платежі, комісію за банківське обслуговування, які включав до тіла кредиту, внаслідок чого тіло кредиту постійно збільшувалося навіть після того, як відповідач припинив використовувати кредитні кошти. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, та вважаючи, що відповідач має прострочену заборгованість за кредитом, до якої включені зазначені вище нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 квітня 2010 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/), як на невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг банку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та сплати неустойки (пені, штрафів), тобто не містять підтверджень розміру і порядку нарахувань, зазначених в доданих банком до позовної заяви документах. Не підписані відповідачем роздруківка Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" і Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Суд вважає, що надані позивачем правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Не можна брати до уваги при визначенні розміру заборгованості витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» (ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/), які не не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 квітня 2020 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також суд приймає до уваги, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 15 квітня 2010 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), хоча позивач у довідці (а.с. 68) вказує, що строк дії останньої виданої АТ КБ "ПриватБанк" відповідачці картки закінчується 31 травня 2018 року. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, а також того, що пересічний споживач банківських послуг, який має звичайний рівень освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Посилання позивача на те, що відповідач ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, про що зазначено в його особистій заяві, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови та Тарифи не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Тарифи розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву. У відповіді на відзив, у письмових запереченнях позивач посилається на те що відповідач погашаючи кредит, погоджувався на встановлені Умовами та правила надання банківських послуг та Тарифами банку, розмір відсотків за користування кредитними коштами, подвійний розмір відсотків у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, нарахування пені, штрафів та включення цих платежів до тіла кредиту. Проте, такі твердження позивача не підтверджуються належними та допустимим доказами, а сплата відповідачем на користь банку грошових сум на погашення кредиту лише свідчить про те, що відповідач не заперечував проти свого обов`язку повернути кредитні кошти. Таким чином, погашення банком пені розмірі 29026,06 грн. за рахунок сплачених відповідачем коштів за кредитом не було обумовлено договором. Отже, враховуючи вищевикладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] на день закінчення строку дії кредитного договору (31 травня 2018 року) повністю сплатив банку тіло кредиту в розмірі 8525,96 грн., а також після закінчення дії договору сплатив банку ще 9719,72 грн., які могли б бути зараховані банком на погашення процентів згідно облікової ставки НБУ, бо при підписанні анкети-заяви не був встановлений розмір процентів за користування кредитними коштами, а ніякі інші належні та допустимі докази на підтвердження встановленого розміру процентів позивачем суду не надані. Оскільки судом не встановлено прострочення відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем, то не вбачається правових підстав для стягнення на користь банку 1992,81 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Outcome: dismissed