Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Заявник звернулась із зазначеним позовом, яким просить суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, які відбулись 14 серпня 2010 року і перейшли до сина [PERSON]. Правовими підставами заявленого позову, позивач зазначає положення ст. ст. 225, 230 ЦК України. В судовому засіданні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач, в судовому засіданні, вимог не визнав, просив ухвалити відповідне судове рішення. В обґрунтування заперечень, представник відповідача, зазначив наступне. Доказів вчинення оспорюваних правочинів під впливом обману, стороною позивача, наведено не було. Так само, не було наведено доказів і вчинення правочину особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Третя особа не виявила бажання приймати участь у справі, сторони не наполягали на її обов'язковій участі, в зв'язку з чим, було вирішено проводити розгляд справи у відсутність такої особи. Заслухав пояснення сторін, дослідив надані ними докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. 14 серпня 2010 року позивач подарував, а відповідач прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS], та три земельні ділянки, площами 0,3430 га для ведення особистого селянського господарства, 0,2442 га для обслуговування будинку та 0,2615 га для особистого селянського господарства, що розташовані в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області (а.с.6-13). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 4 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 липня 2013 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було відмовлено. Правовими підставами заявленого позову, що розглядались судом з урахуванням уточненого позову в останній редакції, були положення ст. 229 ЦК України, тобто вчинення правочину під впливом помилки (а.с.165 - 169). Рішення суду першої інстанції і рішення суду апеляційної інстанції мають посилання на положення ст. 230 ЦК України. З цього приводу апеляційним судом в ухвалі зазначено наступне (абзац 28, 29, 30 описово мотивувальної частини): "Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, як вбачається з матеріалів справи та обґрунтовано визнано судом, [PERSON] не доведено обставин та не надано доказів, що підтверджують обман щодо істотних умов договору. Тобто не доведено наявність обману зі сторони відповідача, в чому він полягав та істотність цих обставин для вирішення справи. Відтак, підстави передбачені ст. 230 ЦК України для визнання недійсними оскаржуваних договорів, зокрема із зазначених [PERSON] підстав відсутні". Висновком, проведеної у справі, судової психіатричної експертизи зазначено наступне. [PERSON] при освідоцтві виявляє клінічні ознаки органічного емоційно - лабільного розладу внаслідок судинного захворювання головного мозку (церебральний атеросклероз, симптоматична гіпертензія), що відповідає шифру F 06.6 міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду. Однак, вище вказані зміни зі сторони психіки у [PERSON] не досягають ступеню психічного захворювання та не позбавляють її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Виявлені емоційні ознаки у вигляді нестійкості емоційних реакцій, лабільності, плаксивості, зниженого фону настрою, схильності до застрягань на психотравмуючій ситуації знаходяться в межах невротичного рівня і на теперішній не позбавляють її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час укладення оспорюваних правочинів (14.08.2010 року) [PERSON] хронічним психічним захворюванням або слабоумством не страждала. Дані які б характеризували психологічний стан [PERSON] на той період часу, в цивільній справі відсутні. Раніше за медичною допомогою до психіатрів не зверталась, яких - небудь вказівок на розлади психіки або інтелектуально - мнестичне зниження в матеріалах цивільної справи відсутні. Вчинки, які вона скоювала в той проміжок часу, потребували від неї послідовних, цілеспрямованих, пролонгованих у часі дій, чіткої орієнтації в просторі, часі та ситуації, при цьому зв'язку з оточенням не втрачала, добре їх пам'ятає, відтворює згідно своєї версії. Перед тим, як їхати до нотаріуса, обговорила дане питання з іншими дітьми, до нотаріуса їхала з двома синами, з прагненням "переписати хату" на середнього сина. Перший час, коли відношення із сім'єю сина були добрими, [PERSON] все влаштовувало, відносини змінились коли син та невістка перестали виконувати свої обов'язки щодо неї. [PERSON] під час укладення оспорюваних правочинів могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.157). Допитаний свідок [PERSON] показав наступне. Даний свідок є дочкою позивача. Перед тим, як переписати хату була розмова. Однак про дарування розмова не велась. Навіть пункту про те, що мати має право жити у даній хаті, довіку не має. Не дає життя позивачеві відповідач із своєю жінкою, навіть не дбають за нею. Відповідач має намір продати хату та переїхати жити в місто. Перед переписанням була розмова з відповідачем, що він буде доглядати за позивачем. [PERSON], який є сином позивача та братом відповідача, дав наступні показання. Коли завозив до нотаріуса дізнався, що мати вирішила переписати хату. Ініціатором переписання був брат. Мати вирішила переписати хату, а відповідач мав доглядати за позивачем - так казала позивач і так казав відповідач. Якби брат не обіцяв доглядати за матір'ю, ніхто б хату не дарував. Знаходились у нотаріуса хвилин п'ять. Документи на договори готувала дружина відповідача. Іншого майна у позивача крім подарованого не має. Свідок та його сестра нічого у спадщину не отримують від позивача, адже іншого майна не має у позивача. Все майно отримав відповідач. Свідок [PERSON], який є сином відповідача та онуком позивача, показав наступне. Розмова була про переписання хати перед даруванням. Після переписання хати відповідач мав доглядати мати. Супроводжував позивача в сільську раду перед укладенням договорів. Один раз їздив до нотаріуса з позивачем. Правовими підставами заявленого позову позивачем зазначено положення ст. ст. 225, 230 ЦК України. Даними нормами матеріального закону зазначено наступне. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину (ст. 229 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ст. 230 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи за доказами поданими сторонами, разом із правовими підставами заявленого позову, суд приходить до висновку, про наявність підстав для його задоволення виходячи з наступного. Рішенням у іншій судовій справі дано правовий висновок з приводу відсутності підстав для задоволення позову за ст. 230 ЦК України. Дане судове рішення набуло законної сили, а тому ті самі обставини не можуть бути предметом повторного судового розгляду. Разом з тим, враховуючи зазначений висновок судової психіатричної експертизи, стан самої позивачки, її вік, відсутність юридичної освіти та обізнаність щодо юридичних правочинів, термінів, наслідків його укладення, суд вважає, що позивач не усвідомлювала до кінця значення своїх дій щодо укладених договорів дарування. До такого висновку суд прийшов враховуючи наступне. В судовому засіданні було встановлено за доказами поданими позивачем, зокрема із показань свідків, що перед укладенням оспорюваних правочинів йшла мова про переписання хати. Значення слова переписання позивач не до кінця розуміла адже не знала наслідків укладення саме такого правочину. Маючи жаргонний вираз термін переписання має значення юридичною мовою відчуження. Відчуження, в свою чергу, є загальним поняттям в порівнянні із більш вузькими і конкретними його видами, як то продаж, дарування, довічне утримання тощо. Однак, маючи на меті відчужити майно, як встановлено за показаннями свідків, позивачеві не було роз'яснено, а остання, відповідно не усвідомлювала значення своїх дій та наслідків укладення такого правочину. Фактично, позивач подарувала все належне їй майно одному із синів навіть за відсутності у договорі дарування помітки про те, що сам дарувальник має право довіку проживати у будинку. Свідки, своїми показаннями, зазначили, що перед укладенням оспорюваних правочинів дійсно йшла мова про переписування хати із обов'язковим доглядом відповідачем за позивачем і правом проживати останньою у такому будинку. За таких показань свідків, факту постійного проживання позивача у такому будинку і відсутності у неї іншого житла, логічним було укладення договору довічного утримання. Однак, було укладено договір дарування навіть без відмітки про можливість проживати у ньому позивачу. З іншого боку, в судовому засіданні, не було встановлено, що перед укладенням оспорюваних правочинів мали укладатись саме договори дарування, а не продажу, довічного утримання та інше. Такі загальні вирази намірів щодо правочинів, які мають бути укладеними в майбутньому, без конкретних та достеменних роз'яснень назви правочинів, його правових наслідків людині похилого віку, яка в цьому не знається беззаперечно, на переконання суду свідчить про не усвідомленість значення дійсних дій позивача. Мало того, будучи впевненою, що за позивачем будуть доглядати після укладених правочинів і вона беззаперечно буде проживати в тому ж будинку довіку призводить до єдиного висновку про намір укласти договори довічного утримання, однак не дарування. Комплекс таких фактичних даних та дійсні вислови його учасників дають підстави суду вважати, що позивач не усвідомлювала дійсного юридичного значення укладених правочинів та його наслідків. В доповнення до викладеного слід додати наступне. Позивач, крім сина і відповідача у даній справі, має і інших дітей - сина та дочку. Останні були допитані в судовому засіданні як свідки. В судовому засіданні не були надані суду докази, а отже і не досліджені, які б свідчили, що позивач має інше майно, крім подарованого за оспорюваними правочинами. Дані свідки повідомили, що все належне позивачеві майно перейшло відповідачеві. Їм, як іншим дітям позивача, нічого не перейшло і вже, відповідно, у спадщину від матері нічого не залишиться. На подароване майно, інші діти позивача, не претендують. Дані фактичні обставини справи тільки чергове, на переконання суду, свідчать про не усвідомлення значення своїх дій позивачем в момент їх укладення, з наміром укласти договір двічного утримання, а не дарування. За таких обставин, приймаючи до увагу ту обставину, що позивач є дієздатною особою, хоча із наявністю змін зі сторони психіки, не усвідомлювала значення дійсних і вчинюваних дій під час укладення оспорюваних правочинів 14 серпня 2010 року, суд вважає, наявні підстави для визнання правочинів недійсними на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, а отже позов підлягає до задоволення. Враховуючи, що позов підлягає до задоволення, з відповідача слід стягнути понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати в розмірі 850 гривень, що регламентовано положеннями ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved