Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору позики (розписка) від 10 грудня 2014 року, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача 2 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 березня 2015 року. Свого зобов`язання [PERSON] належним чином не виконав, повернув лише 500 доларів США, а тому [PERSON] за захистом своїх прав та інтересів 14 грудня 2016 року звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу у розмірі 38 445 гривень як еквівалент 1 500 доларам США та судових витрат. 15 лютого 2017 року представник позивача за довіреністю [PERSON] (а.с. 21) подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 63 721 гривня 60 копійок, з яких: 40 890 гривень - заборгованість по договору позики, 20 448 гривень 81 копійка - проценти за користування грошовими коштами, 2 382 гривні 79 копійок - три проценти річних від простроченої суми позики, та судових витрат (а.с. 40-41). Представник позивача у судове засідання не з'явилася, 15 лютого 2017 року подала заяву, у якій зазначила, що підтримує у повному обсязі подану нею в інтересах [PERSON] позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог, судове засідання просила провести у її відсутності (а.с. 38). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про судові засідання, призначені на 19 січня 2017 року, 07 лютого 2017 року, 23 лютого 2017 року та 14 березня 2017 року (а.с. 30, 33, 66, 73-74) до суду не з'явився і не повідомив про причину своєї неявки. У разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обгрунтовними, а тому підлягають до задоволення, виходячи з наступного: Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. При цьому, згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Така особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такого висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року у справі N 6-50цс16, яка відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 ст 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування судами загальної юрисдикції. Так, розпискою (а.с. 42) позивач ствердила суду, що 10 грудня 2014 року відповідач позичив у неї суму коштів у розмірі 2 000 доларів США. Отриману суму коштів відповідач зобов'язувався повернути до 01 березня 2015 року. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 ЦК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у строк, визначений зобов'язанням (ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України). У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Як стверджує позивач, [PERSON] повернув їй лише 500 доларів США. Відповідач інших доказів не надав, ігноруючи всі виклики до суду. Із відомостей, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, а також з наявності у позивача оригіналу боргової розписки, слідує, що [PERSON] не повернув своєчасно і у повному обсязі до сьогоднішнього дня позикодавцю позику в розмірі 1500 доларів США. Таким чином, позовна вимога в частині стягнення боргу за договором позики підлягає до повного задоволення. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Зазначений порядок розрахунку за сумою позики визначений у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-369/цс15 від 02 вересня 2015 року та у постанові № 6-36цс14 від 02 липня 2014 року. Оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що грошове зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] не виконано, суд вважає, що остання має право на стягнення процентів за користування грошовими коштами, які були надані в якості позики та трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку відсотків по договору позики (а.с. 43) за період з 10 грудня 2014 року до 07 лютого 2017 року та розрахунку трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 02 березня 2015 року до 07 лютого 2017 року (а.с. 44) [PERSON] за прострочення виконання ним грошового зобов'язання має сплатити на користь [PERSON] відсотки за користування позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами у сумі 750,14 долара США та 87,41 долара США - три проценти річних. Суд повністю погоджується з розрахунками здійсненими позивачем, оскільки вони є правильними, відповідають формулам, за якими проводяться такі розрахунки, і не суперечать нормам чинного законодавства України. За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідач же у судові засідання не з'являвся, не надав суду заперечень проти позову [PERSON] та не ствердив про своє виконання чи невиконання умов за договором, а тому у суду не має можливості заслухати пояснення відповідача стосовно обставин укладення договору позики та співставити їх з доказами позивача, надати їм відповідну оцінку. За таких обставин, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Отже, незалежно від валюти боргу, валютою платежу, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня (позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 2 липня 2014 року у справі 6-79цс14 та постанові № 6-1672цс16 від 21 грудня 2016 року). Відповідно до офіційного курсу валют Національного Банку України, станом на 07 лютого 2017 року вартість 100 доларів США становила 2726,27 гривні, тому сума заборгованості за договором позики у гривневому еквіваленті становить 40890 гривень (1500 долара США х 27,26 грн = 40890 грн), відсотків за користування позикою - 20448 гривень 81 копійка (750,14 долара США х 27,26 грн = 20448,81 грн) та 3% річних - 2382 гривні 79 копійок (87,41 долара США х 27,26 грн = 2382, 79 грн). Статтею 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні з цим позовом до суду [PERSON] сплатила 640 гривень 20 копійок судового збору (551,20 грн + 89 грн = 640,20 грн) (а.с. 1, 39).

Outcome: approved