Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

В травні 2016 року позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 17.12.1973 року між ними укладено шлюб. Під час шлюбу позивачі набули у власність квартиру [ADDRESS], яка є їх спільною сумісною власністю. На підставі постанов Відділу\~ДВС Бердичівського\~ міськрайонного управління юстиції\~Житомирської області в 2004 та 2007 році було накладено арешт на вищевказану квартиру, в звязку з наявністю у позивача - [PERSON] непогашених боргових зобовязань. На даний час, боргові зобовязання погашені позивачем в повному обсязі, виконавчі провадження закінчені. Позивачі мають намір укласти договір дарування вищевказаної квартири на користь своїх дітей, але через наявність арешту не можуть цього зробити, у звязку з цим, змушені звернутися до суду. В судове засідання позивачі не з'явилися, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. В звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши письмові докази та обставини справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. 17.12.1973 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 30.05.1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни квартир. За умовами вказаного договору, [PERSON] набув у власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м.. З урахуванням положень ст.16\~Закону України "Про власність"\~та ч.1\~ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинними на час виникнення правовідносин (набуття права власності на квартиру), вищевказана квартира є спільною сумісною власністю позивачів, як подружжя. Відповідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №53829881 від 23.02.2016 року, постановою Відділу\~ДВС Бердичівського\~ міськрайонного управління юстиції\~ Житомирської області серії АА 287806 від 16.06.2004 року та серії АА 546016 від 22.01.2007 року, накладено арешт на вищевказану квартиру, яка зареєстрована за [PERSON]. Вищевказані арешти були накладені, в звязку з наявністю у [PERSON] непогашених боргових зобовязань. На даний час, вищевказані виконавчі провадження закриті та знищені за закінченням терміну зберігання, боргові зобовязання позивача погашені в повному обсязі, що підтверджується листами від 22.07.2016 року №03-485, від 19.03.2015 року за №04-285, від 25.07.2016р. за №8 . Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частинами 1 статей 319, 321 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (далі-Закон) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень,неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Одним із заходів примусового виконання рішення суду є арешт майна боржника. Відповідно до ч.1 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст.4, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що арешти накладені на підставі постанов Відділу\~ДВС Бердичівського\~ міськрайонного управління юстиції\~ Житомирської області серії АА 287806 від 16.06.2004 року та серії АА 546016 від 22.01.2007 року на квартиру [ADDRESS], яка набута позивачами під час шлюбу підлягають скасуванню.

Outcome: approved