Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час шлюбу ними набуто у спільну власність квартиру, зокрема, 1/3 частина квартири приватизована на [PERSON], а решта квартири - по 1/3 частині - була приватизована сторонами. Позивач вважає, що 2/3 квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки поділити спірну квартиру на окремі квартири не можливо зважаючи на той факт, що квартира була приватизована на 3-ох осіб і перебуває у їх власності, а 2/3 квартири являється спільним майном подружжя, то він вважає за необхідне визнати право власності на ідеальну частку в цьому майні за позивачем і відповідачем у рівних частках, а саме, по 1/3 частині за кожним. У зв'язку з цим просить суд постановити рішення, яким визнати 2/3 квартири [ADDRESS] спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], набуту за час шлюбу. Поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] набуте за час шлюбу, наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки цієї квартири, та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки цієї квартири; встановити спільне користування кухнею, ванною та туалетом у вищезгаданій квартирі. Судові витрати по справі покласти на відповідача. Представник позивача позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Представник відповідача позов не визнав. Пояснив суду, що житло, набуте подружжям за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а тому немає правових підстав визначати це майно спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивач в цій квартирі не проживає, нею не користується. Тому не можна говорити про поділ даної квартири як про поділ спільної сумісної власності. Також зауважує, що позивач звернувся з позовом про поділ майна після спливу трирічного строку, що є підставою для відмови в позові. За таких умов просить суд відмовити в позові за його безпідставністю і недоведеністю. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.08.1997 року по 16.12.2010 року. На підставі свідоцтва про право власності на житло, видане обласним дитячим протитуберкульозним санаторієм «Новостав», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. Житло, набуте чоловіком чи дружиною за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. За положеннями діючого на той час КпШС України таке майно не можна було віднести до майна, правовий режим якого - спільна сумісна власність подружжя. Аналогічні положення містить СК України (п. 4 ч. 1 ст. 57). Отже, заявлений позов про визнання 2/3 квартири спільним майном подружжя - не підлягає до задоволення як безпідставно заявлений. Відповідно, не може бути задоволена інша частина цього позову - поділ майна як спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання за кожним із сторін права власності на 1/3 частину майна. Право власності на згадане майно підтверджується правовстановлюючими документами, та проведена реєстрація цього майна за кожним із співвласників, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.09.2004 року. Згідно цього свідоцтва, кожному з співвласників - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить вищевказана квартира, і частка кожного із співвласників складає 1/3 частину. Також не підлягає до задоволення і третя позовна вимога - про встановлення спільного користування кухнею, ванною та туалетом з тих же підстав, що й друга позовна вимога. Як зазначає представник відповідачки, позивач [PERSON] в даній квартирі не проживає з часу розлучення, участі в її утриманні не приймає. Заявляючи позов про спільне користування кухнею, ванною та туалетом в квартирі він не заявляє позов про встановлення чи визначення порядку користування жилими кімнатами квартири. Про протилежне не довів представник позивача. За таких умов заявлений позов є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити. Норми статті 72 СК України (частина 2) передбачають, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому, відповідно до норм ЦК України, перебіг позовної давності щодо пред'явленя позову про захист майнових прав, зокрема права власності на спільне майно, починається з моменту, коли власник (один з подружжя) дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки шлюб між сторонами розірваний 16 грудня 2010 року, з позовом про поділ майна подружжя позивач [PERSON] до суду звернувся 11 лютого 2014 року, то його звернення до суду відбулося позва строками позовної давності. А пропуск таких строків є самостійною підставою для відмови в позові крім випадків, коли позов є безпідставно заявленим. Отже, в даному випадку в задоволенні позову слід відмовити не через пропуск строків звернення до суду, а саме через безпідставність заявлених позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і вони покладаються на позивача.

Outcome: dismissed