Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними договори дарування двох земельних ділянок та застосувати до них двосторонню реституцію. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив суд їх повністю задовольнити і в обґрунтування заявленого суду повідомив наступне. Відповідач спричинила збитки позивачеві неналежним виконанням зобов'язання. В процесі розгляду справи в порядку господарського судочинства про стягнення спричиненої шкоди відповідач позбулась прав власності на все нерухоме майно окрім двох земельних ділянок. Виявивши такий перебіг подій позивач звернувся із заявою про вжиття заходів забезпечення згадуваного позову поданого в рамках господарської справи шляхом накладення арешту на таке майно. Відповідач з'ясувавши наявність такої заяви через декілька днів після ухвалення рішення про задоволення заяви щодо забезпечення позову уклала оспорювані правочини. На переконання позивача такі дії були спрямовані лише на уникнення відповідальності за спричинену шкоду у зв'язку із чим і просили суду задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач із представником у судовому засіданні вимог не визнали, просили їх відхилити як необґрунтовані адже відповідач не знала про ухвалення рішення про забезпечення позову і її умисел не був направлений на уникнення відповідальності за неналежне виконання зобов'язання. Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував надані ними матеріали судом встановлено наступне. 20 лютого 2017 року господарським судом Житомирської області ухвалено рішення у справі № 906\\1219\\16 між такими ж сторонами (крім [PERSON]Е.), що і у даній цивільній справі про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 998 294,49 гривень вартості втраченого вантажу та 14 975,11 гривень судового збору. Апеляційним судом рішення суду І інстанції скасовано і в задоволенні позову відмовлено. Рішення І інстанції залишене без змін судом касаційної інстанції із скасуванням рішення апеляційної інстанції (а.с.11-47 т.1). Ухвалою суду апеляційної інстанції від 30 червня 2017 року у справі в порядку господарського судочинства постановлено накласти арешт на нерухоме майно, в тому числі дві земельні ділянки площами 0,1028 та 0,0086 га з кадастровими номерами, відповідно, 1822082500:02:001:1498 та 1822082500:02:001:1440, що за адресою Житомирська область Житомирський район с. Зарічани, вул. Лісова ділянки 1 "и" та 1 "д" (а.с.21 т.1). Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно містить наступну інформацію. Згадувані дві земельні ділянки відчужені відповідачем 7 липня 2017 року на підставі договорів дарування на користь [PERSON] (а.с.48-52;134-138 т.1; а.с.112-115 т.2). В ході розгляду справи в порядку господарського судочинства позивач звертався із заявою про вжиття заходів забезпечення позову від 4 січня 2017 року, яка ухвалою суду першої інстанції від 20 лютого того ж року відхилена (а.с.213-215 т.1). Повторна заява про забезпечення позову у господарській справі надійшла до суду 19 червня 2017 року (а.с.216-222 т.2). На таку заяву [PERSON] подала заперечення заявою зареєстрованою в канцелярії відповідного суду 26 червня 2017 року. Заява про вжиття заходів забезпечення позову задоволена згадуваною раніше ухвалою суду від 30 червня 2017 року (а.с.223-225 т.1; а.с.118-128 т.2). Із господарською справою представник [PERSON] ознайомився 4 грудня 2017 року на підставі заяви від 30 листопада 2017 року (а.с.232-233 т.1). Пункт 5 обох згадуваних договорів дарування містить інформацію про те, що дарувальниця ([PERSON]С.) гарантує, що вказані земельні ділянки в спорі та під забороною не перебувають. Допитана як свідок [PERSON] суду повідомила наступне. Дійсно в провадженні господарського суду перебувала справа за наслідками розгляду якої з неї стягнуто грошові кошти. Під час розгляду справи представником позивача заявлялось клопотання про вжиття заходів забезпечення позову про існування якої вона була обізнана і надавала заперечення, однак не знаючи наслідків прийняття рішення подарувала спірні земельні ділянки. Свідок не повідомила суду чому гарантувала нотаріусу відсутність спору щодо даного майна будучи обізнаною про існування заяви про вжиття заходів забезпечення позову саме на таке майно. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б, серед іншого, порушити права інших осіб. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. ч. 2, 6 ст. 13 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ст. 216 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає досліджені матеріали дають достатньо підстав стверджувати, що відповідач [PERSON] знала про існування ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову і саме у зв'язку із цим відчужила земельні ділянки за оскаржуваними правочинами з метою уникнення цивільно-правової відповідальності тобто такими діями суперечила нормам та моральним засадам Цивільного Кодексу України. До такого висновку суд дійшов, враховуючи сукупність таких фактичних обставин справи. [PERSON], будучи обізнаною про існування скерованої заяви про вжиття заходів забезпечення позову та як зазначає власними поясненням, не цікавившись наслідками її розгляду, подарувала земельні ділянки на які спрямовано згадувані заяви про їх забезпечення. Разом з тим, правочини містять інформацію про те, що дана особа гарантувала при їх укладенні, що спору щодо такого майна не має. Аналіз інформації навіть в такому обсязі, яка судом оцінюється критично, щодо необізнаності [PERSON] і свідчить про те, що остання знаючи про направлення заяви про забезпечення позову з приводу конкретного нерухомого майна, не чекаючи результатів її розгляду відчужує його і при цьому повідомляє нотаріуса про відсутність спору, щодо даного майна. Дії відповідача у такому обсязі, на переконання суду, стверджують про ігнорування засад цивільного законодавства і вчинення дій, які направлені на завдання шкоди інтересам позивача. В даному випадку, суд вважає, дії [PERSON] відповідали би засадам цивільного законодавства, якби вона дочекалась результатів розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову і лише тоді, при відсутності обмежень вирішувала би питання про відчуження даного майна. Юридична необізнаність щодо даних питань не може ставитись у залежність із дотриманням законодавства України, адже даний відповідач, серед іншого, користувалась послугами адвокатів та вчиняла правочин щодо відчуження майна самостійно та могла повідомити нотаріуса про дійсну ситуацію навколо земельних ділянок. Однак, таких дій вчинено не було, що підтверджує правильність зроблених судом висновків. Укладення договорів відбувалось за наявності інформації у відкритому доступі про постановлення ухвали та арешт спірного майна. [PERSON] могла отримати інформацію щодо результатів розгляду справи у той самий день телефонним зв'язком без будь-якого обмеження тощо. Приймаючи рішення про визнання правочинів щодо дарування обох земельних ділянок недійсними суд застосовує положення ст. 216 ЦК України - повертає сторони, тобто співвідповідачів, у стан якій існував до укладення таких правочинів повернувши із незаконної власності [PERSON] на користь [PERSON] згадувані земельні ділянки. Вирішуючи спір даним чином суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в розмірі по 4 405 гривень з кожної. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved