Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус ЗМНО Салтан В .В., [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, шляхом шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 07.07.2015 між [PERSON] і [PERSON] , було укладено письмовий Договір позики грошових коштів на загальну суму 875 000 грн. і на підтвердження цього факту надав договір позики. Вказані грошові кошти передавались [PERSON] , [PERSON] перед підписанням договору. Згідно договору термін його дії закінчувався у 07.07.2018. 17.12.2016 [PERSON] , який є батьком позивача, помер. Після смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняла позивачка - [PERSON] . З правом вимоги про повернення боргу позивач звернулась до Позичальника [PERSON] . Однак, своїх зобов`язань за згадуваним договором позики [PERSON] не виконав з обєктивних обставин, оскільки, [INFO] помер і, таким чином, суму позичених грошових коштів не повернув позивачу. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно,яку прийняла відповідач за позовом - [PERSON] . У визначений законом строк, Позивачем приватному нотаріусу ЗМНО Салтан В.В. направлена вимога кредитора до [PERSON] про повернення боргу. Однак дана вимога залишилась без задоволення. Таким чином, на момент подання позову відповідач [PERSON] відповідно до Закону зобов`язана повернути суму, заборговану позивачу [PERSON] як спадкоємець, який прийняв спадщину за законом, яка складає 875 000 грн. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договорами позики від 07.07.2015 875000 грн. шляхом звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд накласти стягнення на майно, яке було передане і отримане відповідачем в натурі, оскільки остання відмовились задовольнити вимоги шляхом одноразового платежу і ніяких інших домовленостей між спадкоємцями та позивачем, як кредитором досягнуто не було. Відповідач будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, в т.ч шляхом оголошення на сайті Судової влади України, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про розгляд справи за їх відсутності суду не надала. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Цивільний позов [PERSON] надійшов до суду 27.09.2018, слухання справи неодноразово відкладалось у зв`язку з не явкою відповідача. Враховуючи те, що відповідач не з`явився у судове засідання з причин, які визнані судом неповажними, суд розцінює дії як невиконання нею своїх процесуальних обов`язків. Третя особа приватний нотаріус ЗМНО Салтан В.В. була повідомлена про час та місце судових засідань належним чином, представник нотаріальної контори до суду не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Кара Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини викладені в позовні заяві. Третя особа [PERSON] була повідомлена про час та місце судових засідань належним чином, поштою направила письмові пояснення, згідно яких позовні вимоги підтримала, просила справу розглядати у її відсутності. За клопотанням представника позивача, на підставі ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст.280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наданих ним під час розгляду справи та наявних в матеріалах справи і суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом вивчено оригінал договору позики від 07.07.2015, укладений між [PERSON] і [PERSON] . Згідно з пунктами 1, 3 договору, сума позики становить 875000 грн Строк повернення грошей становить 07.07.2018. На договорі мається відмітка про фактичне передання коштів засвідченням факту передання коштів підписом сторін. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача, [PERSON] [INFO] помер. Після його смерті, спадщину за заповітом прийняла [PERSON] позивач по справі, яка стала пред`являти вимоги по поверненню боргу [PERSON] В порушення умов договору [PERSON] борг не повернув. [INFO]. [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, в зв`язку з чим, станом на момент смерті виникла і існує заборгованість спадкодавця у вищезазначеній сумі 875000 грн. Згідно матеріалів спадкової справи, які були досліджені в судовому засіданні, відповідач [PERSON] 15.01.2015 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після [PERSON] , який помер [INFO] . Як зазначено в заяві, до складу спадкового майна належить квартира [ADDRESS] . До даного часу свідоцтво про право на спадщину за законом Відповідачем не отримано, оскільки остання не зверталась з відповідною заявою. На виконання ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус перевіряє склад спадкового майна, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва. Згідно п. 4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі Порядок), на підтвердження складу спадкового майна від спадкоємців витребовуються відповідні документи. Згідно п. 4.15 глави 10 Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За вимогами чинного ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Загальні умови виконання зобов`язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно яке було передано спадкоємцю у натурі, не зберіглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правомочної особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. Зважаючи на наведене, суд вважає, що вимоги позивача про накладення стягнення на майно, яке було включене до спадкової маси після смерті [PERSON] і було передане та отримане [PERSON] в натурі, як спосіб захисту порушеного права позивача є обґрунтованим та адекватним ситуації, що склалася і позивач вправі вимагати захисту свого права саме таким способом, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум боргу за договором позики, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відмовились задовольнити вимоги позивача шляхом одноразового платежу і ніяких інших домовленостей між спадкоємцями та позивачем, як кредитором досягнуто не було. Будь-які належні та допустимі докази, які б спростовували обставини, що викладені позивачем як підстави для задоволення його вимог чи надані ним докази, відповідачем не надані. Суд, розглядаючи справу, виходить з того, що відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.-ст. 80,81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні належні та допустимі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені [PERSON] ґрунтуються на законі та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, в зв`язку з чим позов слід задовольнити і стягнути заборгованість за договором позики в межах вартості отриманого у спадок Відповідачем, шляхом накладення стягнення на квартиру [ADDRESS] .

Outcome: approved