Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя. У своєму позові позивач посилалась на те, що 27 січня 1990 року він уклав шлюб з відповідачем. Від шлюбу дітей не мають. На протязі останніх трьох років у них відносини погіршились, та Заводським районним судом м. Дніпродзержинська шлюб розірвано. За час шлюбу в 1997 році вони придбали квартиру [ADDRESS] , право власності зареєстровано за відповідачем. Ринкова вартість квартири становить 225 000 грн. Він також не заперечує проти того, щоб відповідач користувалась речами які знаходяться в квартирі, але не зважаючи на це відповідач поміняла замки в квартирі, що змусило його винайти квартиру. Ще на відповідача оформлені дві земельні ділянки в Петриківському районі. Тому просить суд визнати сумісною власність його [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; розділити квартиру [ADDRESS] між ним [PERSON] та [PERSON] на праві сумісної часткової власності; визнати право власності на 1/2 частину на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати право власності на 1/2 частину на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Заяви, клопотання позивача, відповідача В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини зазначені в позові. Також надав пояснення на відзив в яких зазначає, що відповідач посилається на те, що квартира по [ADDRESS] придбана з продажу її квартири, але кошти з продажу квартири були витрачені на потреби сім?ї. Він мав на праві власності з 1988 по 1997 року квартиру [ADDRESS] . Для придбання квартири по [ADDRESS] будинку [ADDRESS] вони взяли в борг гроші, але з продажі його квартири відділи борг. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , позовні вимоги не визнала, надала відзив на позов в якому зазначає, що коли вони проживали разом з позивачем вона захворіла та отримала інвалідність ІІІ групи. Вона проживає в квартирі, яка була придбана за кошти від продажу її іншої квартири, розташованої по [ADDRESS] . Іншого житла для проживання вона не має, позивач зі своєю співмешканкою проживає в їх спільному будинку в КСТ «Оріль». Вона також не погоджується зі ціною квартири, яку зазначив позивач, так як вона промоніторила ринок нерухомості дана квартира коштує приблизно 173 333 грн. Також як зазначає позивач він не претендує на майно, яке залишилось в квартирі, але в квартирі після того коли він залишив її практично нічого не залишилось. Представник відповідача [PERSON] . в судовому засіданні позов не визнала, посилалась на обставини зазначені в відзиві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідач є її донькою, коли донці виповнилось 18 років передала у власність квартиру по [ADDRESS] . Потім донька вже з чоловіком продали квартиру та купили по [ADDRESS], тобто квартира була придбана за кошти доньки. Процесуальні дії по справі 01 квітня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 25 червня 2019 року ухвалою суду витребувані докази. Ухвалою суду від 20 грудня 2019 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] щодо розгляду справи в порядку загального провадження відмовлено. Вивчивши матеріали цивільної справи та надані суду докази, суд вважає позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 27 січня 1990 року знаходились в зареєстрованому шлюбі (а.с.16), але 06 грудня 2018 року за рішенням суду шлюб було розірвано, дана обставина підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська (а.с.6). З листа Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно даних інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано про власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 19.09.1997 р. реєстр № 3-2570, посвідченого Першою дніпродзержинською державою нотаріальною конторою (а.с.9). В підтвердження пояснення позивача [PERSON] надано до суду довідку від 26.12.2019 р. виданої ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», що право власності на підставі свідоцтва про право власності від 19.03.1997 р., виданого ВАТ ДКХЗ на квартиру [ADDRESS] , згідно якої власником вищезазначеної квартир є [PERSON] . Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Сімейного кодексу України. Застосовані норми права Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ч.2 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, відповідно до вказаної постанови Пленуму ВСУ, а саме пункту 22, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана норма також закріплена уст. 12 ЦПК України. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] придбана сторонами в період шлюбу, за кошти обох із подружжя, а тому позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1125 грн. з відповідача, що документально підтверджено. Враховуючи викладене та

Outcome: approved