Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), просив визнати недійсними кредитний договір № NKJNGZ04040004 та договір іпотеки № ВЕК 790949, укладені між сторонами 16 квітня 2007 року, а також зобов'язати приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку нерухомості. В обгрунтування позову [PERSON] послався на ті обставини, що під час підписання кредитного договору відповідачем були порушені його законні права так як договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позичальника. Так, п. 1.1 та 7.1 кредитного договору не відповідає вимог ч. 1 ст. 524 ЦК України щодо валюти кредитування, яка має бути виражена виключно в гривні, або в її еквіваленті до іноземної валюти, що має наслідком порушення установленого в державі режиму валютного регулювання та розрахунків між сторонами (ст. 192, 533 ЦК України). Як на думку позивача, видача кредиту в іноземній валюті не може пояснюватись юридичною необізнаністю Банку, який має у своєму штаті чисельну кількість різнопланових спеціалістів, і якщо, Банк в односторонньому порядку отримав ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, то не мав права видавати кредити фізичній чи юридичній особі резиденту України, який не має аналогічної ліцензії НБУ на отримання кредиту в іноземній валюті. Як на правові підстави позову позивач послався, зокрема, на ст. 203, 215, 227, 236, 525, 548 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет). Згідно тверджень позивача, виконання ним свого обов'язку з повернення Банку кредитних коштів в іноземні валюті, сплата процентів та комісій за своєю правовою природою є валютними операціями, що підлягають індивідуальному ліцензуванню так як є використанням іноземної валюти на території України, як засобу платежу (пп в, г. ч. 4 ст. 5 Декрету). Всупереч ч. 2 ст. 11, ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» Банк не повідомив позичальника у письмовій формі про всі умови кредитування, та його ([PERSON].) права як споживача послуг у будь-якому разі вважаються порушеними, оскільки під час укладення договору був порушений принцип рівності його сторін; були обмежені його права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію; споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною для його майнових інтересів внаслідок різких коливань курсу валют та ціну продукції визначено всупереч «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. В обгрунтування позову [PERSON] послався також на своє право споживача відмовитись від договору про надання послуг внаслідок неповідомлення відповідачем про те, що вартість послуг може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору; а також про право вимагати визнання договору недійсним та відшкодування збитків у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживчих властивостей (ч. 12 ст. 10, ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Вказав позивач і на обставини недобросовісної конкуренції, застосованої фінансовою установою під час укладення кредитного договору. Так, у розділі 2 договору «Права і обов'язки сторін» містяться умови, що регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою та на захист інтересів Банку, тоді як відповідно до мети Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п. 8 ч. 1 ст. 6) кредитний договір повинен містити і умови, які регулювали б порядок його змін та розірвання, коли цього вимагає захист інтересів споживача. Крім цього, пунктом 2.3.1 кредитного договору встановлене право Банку змінювати процентну ставку за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів України, і таким правом Банк неправомірно скористався, направивши лист від 31 грудня 2008 року, про те, що у зв'язку з настанням обумовлених договором обставин з 02 березня 2009 року відсоткову ставку за спірним кредитним договором збільшено з 12,48% до 15,32%. Таке суперечить Постанові НБУ № 319 від 11 жовтня 2008 року та ч. 2 ст. 10561 ЦК України, якими заборонено банкам змінювати умови кредитного договору в односторонньому порядку, зокрема, щодо збільшення розміру відсотків. За такого, ще в момент підписання кредитного договору його ([PERSON].) поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. До того ж Банк передбачив своє право без згоди позичальника вимагати повернення всієї суми кредиту. Нерівність сторін договору позивач додатково мотивував відсутністю в кредитному договорі умов, які б регулювали відповідальність Банку за невиконання або неналежне виконання його умов; встановленням вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача проти позову заперечував, пославшись на відповідність умов кредитного договору та дій Банку під час його укладення вимогам законодавства України. Суду пояснив, що первісна відсоткова ставка позивача відповідно п. 7.1 кредитного договору становила 10.08%. Плату за користування кредитними коштами сторони збільшили до 13,2% на підставі додаткової угоди до кредитного договору від 28 травня 2014 року. Фактичного збільшення відсоткової ставки [PERSON] за користування кредитом, як це слідувало з листа Банку від 31 грудня 2008 року, до 15,32% не було, з 02 березня 2009 року позивачу продовжувала нараховуватись первісна ставка в 10.08% і таке слідує з представлених розрахунків. Обставина наявності в спірному кредитному договорі положення про право Банку на збільшення відсоткової ставки не свідчить про недійсність всього договору, оскільки була внесена в текст до змін у законодавстві України. Так як правом, наданим п. 2.3.1 кредитного договору Банк не скористався і позивач продовжує добросовісно виконувати умови кредитного договору, чим фактично підтверджує чинність прийнятих на себе цивільних обов'язків, правові підстави для визнання договорів недійсними відсутні. Згідно письмових заперечень відповідач додатково послався на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». На спростування останнього твердження представника відповідача представник позивача пояснив, що належне виконання його довірителем умов кредитного договору викликана загрозою настання фінансових санкцій за неналежне виконання, а не його згодою з дійсністю правочину. Вислухавши представників сторін, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як слідує з фотокопій кредитного договору (далі - Договір) та іпотечного договору № ВЕК 790949, укладеного 16 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 612 (п. 35.3 іпотечного договору) предметом іпотеки забезпечені зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № NKJNGZ04040004 з повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в сумі 41000,00 доларів США на придбання житлового будинку та сплату страхових платежів на строк з 16 квітня 2007 року по 15 квітня 2027 року під 10,08% на рік (п. 7.1 Договору). Додатковою угодою від 28 травня 2013 року до Договору внесені зміни, згідно яких починаючи з 28 травня 2013 року розмір щомісячного платежу зі сплати відсотків за користування кредитом встановлюється у розмірі 13,2% на рік і становить 473,90 доларів США. Відомостей про те, що до 28 травня 2013 року розрахунки між сторонами здійснювались за підвищеними процентами ставками матеріали справи не містять. Оцінюючи викладені факти, суд виходить з наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це грошові кошти у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року (зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що Банк на підставі банківської ліцензії № 22 від 04 грудня 2001 року, зареєстрованого НБУ 19 березня 1992 року за № 92 та письмового дозволу № 22-2 від тих же дат видачі та реєстрації на здійснення операцій з валютними цінностями (з додатком) мав право 16 квітня 2007 року здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. За такого, твердження [PERSON] про те, що пункти 1.1 та 7.1 Договору не відповідають вимогам законодавства України щодо валюти кредитування, порушують установлений в державі режим валютного регулювання і розрахунків між сторонами є необґрунтованими, доводи позивача ґрунтуються на невірному тлумаченні норм права. В пунктах 10 та 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про національний банк України» в межах своїх повноважень прийняте Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" вважався генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору». Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаної операції, єдиною правовою підставою для здійснення Банком кредитування в іноземній валюті згідно вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, отриманими у встановленому порядку. Отже, посилання позивача на такі підстави визнання Договору недійсним як недотримання сторонами під час укладення положень ст. 5 Декрету, що має наслідком недійсність правочину, також не ґрунтуються на положеннях закону та є хибними. Що стосується неповідомлення Банком позивача щодо валютних ризиків, суд виходить з того, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання Договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання Договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації. Крім цього, в [PERSON] існувала можливість отримання кредиту в національній валюті. В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. В силу ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків за умови наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності та вільного волевиявлення його учасників. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, позивачем не представлено у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів таких порушень під час вчинення сторонами спірного правочину як: порушення принципу рівності сторін; недобросовісності конкуренції, обмеження прав споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послугу, а також отримання ним послуги неналежної якості, небезпечної для життя та здоров'я. Так, у розділі 2 Договору містяться умови, що регулюють взаємні права та обов'язки Банку та позичальника, як і в розділі 4 викладені підстави та умови відповідальності обох сторін договору. Відповідно ч. 1 ст. 633 ЦК України послуги у сфері банківського обслуговування є різновидом публічного договору, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Що стосується посилань позивача на дисбаланс обов'язків позичальника не на його користь то внаслідок специфіки надання даного виду публічних послуг таке є звичаєм ділового обороту (ст. 7 ЦК України) і не тягне порушень будь-яких прав споживача цих послуг внаслідок врегулювання відносин між сторонами правочину іншими нормативними актами, зокрема ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, позивач не був позбавлений права вибору не тільки між встановленими Банком формами кредитування, а й між самими банківськими установами, обравши найбільш сприятливі умови. Виходячи з таких же міркувань суд вважає безпідставними посилання позивача на порушення відповідачем його прав як споживача послуг (ст. 11 Закону) як то: права вибору продукції, обмеження права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Всі ці відомості містяться у тексті Договору, підписаного позивачем, що ним не оспорюється. Наявність в позивача права вимагати визнання договору недійсним та відшкодування збитків у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживчих властивостей, судом не встановлена. Відповідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно… п. 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Частина 6 цієї ж статті встановлює, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Жодної з перелічених в даній статті підстав недійсності правочину суду не доведено. Згідно п. 4.1 Договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, з передбачених п. 2.2.2, 2.2.3 даного Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Такий розмір неустойки суд не вважає встановленням з боку Банку вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. В той же час, згідно п. 2.3.1 Договору встановлене право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Цим же пунктом установлений обов'язок Банку попередити позичальника за 7 днів про настання майбутніх змін та межі збільшення процентної ставки. Даний пункт Договору не суперечив положенням Цивільного Кодексу України станом на день його укладення та не був фактично застосований до правовідносин сторін договору, що спростовує твердження позивача про порушення його прав в цій частині. Лист від 31 грудня 2008 року щодо підвищення відсоткової ставки за спірним правочином до 15,32% не був реалізований відповідачем, а отже цей факт не впливає на суть спірних правовідносин. В силу ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки позивач є вочевидь зацікавленою стороною правочину, не на користь інтересів якої є включення до Договору спірного пункту, а відповідач, в свою чергу, не оспорює свої права на отримання підвищеної плати за користування коштами, достатньо задовольнивши майнові вимоги шляхом укладення додаткової угоди, суд доходить висновку про те, що в даному конкретному випадку слід виходити з того, що за наявності прямої заборони в законі Договір повинен бути укладений між сторонами без включення до нього спірного пункту. Так, 09 січня 2009 року набрала чинності ст. 10561 Цивільного кодексу України в силу якої розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. З цього слідує, що існування в тексті Договору від 16 квітня 2007 року пункту 2.3.1, дійсність якого припинена протягом дії Договору не має наслідком недійсності правочину в цілому, що не перешкоджає позивачу у разі встановлення обставин застосування Банком до правовідносин з кредитування цього пункту звернутись в загальному порядку до суду з позовом про недійсність частини правочину. Право Банку вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та якщо позичальник прострочив повернення чергової частини передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України, тобто в цій частині Договір також відповідає вимогам закону. З викладеного суд робить висновок про те, що Договір укладений сторонами відповідно законодавства в належній формі, за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності його сторін та вільного їх волевиявлення, яке було спрямоване на реальне настання передбачених угодою наслідків. Прийняті на себе за договором цивільні права та обов'язки сторони виконують належним чином протягом тривалого часу, що свідчить про дійсність його умов. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсним кредитного договору № NKJNGZ04040004 від 16 квітня 2007 року, решта похідних вимог задоволенню також не підлягають. Таким чином, позов не підлягає задоволенню повністю. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed