Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

В січні 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.06.1977 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва 07.12.2010 року. За час їх перебування у шлюбі, ними було придбано 04.09.1999 року домогосподарство у вигляді будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, провулок Юрківський, 4. Власником вказаного домогосподарства зареєстрований лише [PERSON], оскільки в договорі купівлі продажу вказаного будинку покупцем виступав лише він. Згодом, після купівлі будинку, ними було приватизовано і земельну ділянку під ним, яка також була оформлена на [PERSON] На той час вони були однією сімєю, і на кого було зареєстровано право власності значення не мало. Вже після розірвання шлюбу, її права ніким не порушувались, вони користувались будинком з земельною ділянкою, як дачею. На даний час, [PERSON] проживає в цьому будинку, і в неї немає доступу до нього, а тому вважає, що необхідно врегулювати належним чином їхні майнові стосунки, поділивши їх майно та визнавши за собою право на його частку. Оскільки, відповідач ухиляється від визнання за нею права власності на вказане майно, це змушує її звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного, просить суд, здійснити поділ спільного майна, визнавши за нею право власності на ? частину будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, провулок Юрківський, 4, та на ? частину земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, провулок Юрківський, 4. У судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву повністю підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд її задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, тому суд, відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. 21 квітня 2017 року відповідно до ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до \~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2010 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 04.06.1977 року у виконавчому комітеті Долинянської сільської ради Хотинского району Чернівецької області, актовий запис № 07 (а.с. 4). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: домогосподарство у вигляді будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, провулок Юрківський, 4, покупцем якого виступав [PERSON] (а.с. 5-6). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 112670 видно, що земельна ділянка площею 0,2500 га, яка розташована за адресою розташування будинку, а саме: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, провулок Юрківський, 4, також оформлена на [PERSON] (а.с. 7-8). Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд\~має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України, присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми. Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358ЦК України. Пленум Верховного Суду України впостанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Таким чином, враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірні житловий будинок та земельна ділянка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частини вказаного майна. Враховуючи, що спірні житловий будинок та земельна ділянка є неподільною річчю, і жодною із сторін не вчинено дій, передбачених ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України, суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до\~ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved