Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 вересня 2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, однак 26 червня 2020 року подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Від спільного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем. З 23 липня 2020 року вона з донькою стала проживати окремо від чоловіка в орендованій квартирі. Зважаючи на те, що відповідач залишив її з дитиною без жодної допомоги, вона почала працювати з посадовим окладом у розмірі 5035 грн. на місяць. Лише у вересні 2020 року відповідач здійснив перерахунок коштів у сумі 5000 грн. за вересень, жовтень та листопад. Проте, коштів, що сплачує відповідач, не вистачає для покриття витрат при найбільш сприятливих умова (якщо дитина не хворіє), а саме на утримання їх спільної доньки. Відповідач працює та отримує високу заробітну плату. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] у розмірі 1/2 заробітку (доходу) з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи стягнення з 23 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття та судові витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26 січня 2021 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково, оскільки в добровільну порядку та регулярно надає позивачу грошові кошти на утримання дочки, а посилання позивача, що вона змушена звернутися до суду, оскільки він матеріальну допомогу надає в недостатньому розмірі є безпідставними. Також зазначив, що має батька-пенсіонера, якому він матеріально допомагає, оскільки він потребує багато грошових коштів на ліки, а тому просив позов задовольнити частково та стягнути з нього аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку щомісячно, у задоволенні позовної вимоги про стягнення 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 02 лютого 2021 року позивач на адресу суду надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що викладені доводи у відзиві відповідача не підтверджені нормами права та суперечать фактичним обставинам справи, а посилання відповідача на наявність батька на його утриманні, взагалі не може бути підставою для зменшення розміру аліментів, а також просила позов задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, посилаючи на відзив та просив стягнути з нього аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку, а в стягненні 3000 грн. правничої допомоги просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 26 вересня 2015 року [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Красногвардійским відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 1530 (а. с. 8). Від подружнього життя сторони мають малолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 179 (а. с. 9). Також судом встановлено, що дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, що підтверджується заявою від 24 листопада 2020 року, посвідченою приватним нотаріусом ДМНО Любимовою І.Ю. за № № 2369, 2370 (а. с. 42). Крім того, сторонами у справі не оспорюється той факт, що дочка [PERSON] проживає разом із позивачем. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789\~ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 141\~СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно із ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У роз`ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~"Про\~застосування судами\~окремих норм\~СК України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів" та ст.\~182\~СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. У цьому випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. Статтею183\~СК України передбачено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183 СК України. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частина перша статті 192\~СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. ст. 181, 192\~СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Отже, з урахуванням вимог діючого законодавства, а також те, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, відповідач офіційно працевлаштований, тому суд вважає, що [PERSON] має можливість надавати матеріальну допомогу своїй неповнолітній дитині. Відповідач у судовому засіданні визнав свій обов`язок брати участь в утриманні дитини, також надав до суду копії платіжних доручень про поповнення картки на ім`я [PERSON] на утримання дитини [PERSON] за період з серпня 2020 року по січень 2021 року (а. с. 61- 65), але заперечує щодо стягнення з нього 1/2 частини заробітку та не заперечує щодо стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини його заробітку. Посилання відповідача на те, що у нього на утриманні є ще його батько, похилого віку, якому він надає допомогу у лікуванні не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Разом з тим, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та те, що обидва батьки повинні утримувати свою дитину, а також те, що суду не надано об`єктивних доказів того, що з відповідача мають бути стягнуті аліменти саме у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), оскільки кошти на гуртки та лікування відносяться до додаткових витрат на утримання дитини. Враховуючи встановлені судом обставини, виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, та беручи до уваги ту обставину, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дитину у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов`язаний її матеріально утримувати. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, суд зазначає наступне. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме з 23 липня 2020 року, посилаючись на те, що матеріальної допомоги відповідача не вистачає на всі витрати протягом місяця. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.\~191\~СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. У цьому випадку, ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять доказів, ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України. У позовній заяві позивач сама зазначає, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання доньки, однак цих коштів не вистачає на покриття витрат. За таких підстав у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити, та відповідно до ч. 1 ст. 191\~СК України суд вважає необхідним стягнути аліменти з [PERSON] на утримання дитини з дня подання позову до суду, тобто з 17 листопада 2020 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно із п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням зазначеного, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137\~ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 статті 141\~ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження факту надання адвокатом позивачу професійної правничої допомоги позивач подала договір № 2710/20 про надання правничої допомоги від 27 жовтня 2020 року, укладений між Адвокатським об`єднанням "Юридична компанія «Легалітас» та [PERSON] , ордер серії АЕ № 1043219 від 27 жовтня 2020 року на надання правничої (правової) допомоги та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським об`єднанням "Юридична компанія «Легалітас», акт № 1 прийому-передачі послуг за договором про надання правничої допомоги від 27.10.2020 року № 2710/20, рахунок на плату витрат на правничу допомогу № 141 від 30 жовтня 2020 року. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, об`єм доказової бази та додатків до позовної заяви, пропорційність витрат до предмета спору, беручи до уваги, що позов задоволено частково, також ту обставин, що Акт № 1 прийому-передачі послуг за договором про надання правничої допомоги від 27.10.2020 року № 2710/20, з поміж іншого містить посилання на консультаційну бесіду з [PERSON] щодо поділу майна подружжя у розмірі 500 грн., що не є предметом розгляду зазначеної справи, та

Outcome: partial