Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] суму матеріальних збитків в розмірі 111 771,56 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., упущену вигоду у розмірі 50 000,00 грн., та витрати по сплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 квітня 2019 року приблизно о 16-05 год., водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «ЗАЗ - ДЕО», д/н [NUMBER] в м. Києві на пр. Ватутіна в м. Києві в стані алкогольного сп`яніння не маючи права керування автомобілем скоїв ДТП, в наслідок якого автомобіль отримав механічні пошкодження. Своїми діями відповідач порушив п. 2.9 а ПДР України. Даний автомобіль належить на праві власності позивачу та потребує відновленню на суму 111 771,56 грн. В результаті ДТП позивач зазнав великих душевних страждань та фізичних страждань, які полягають у втраті сну та спокою. Позивач відчув себе не повноцінною людиною, у зв`язку з чим не міг виконувати свої обов`язки, що негативно позначилося на психічному стані. Крім того, позивач зазначає, що протиправні дії відповідача спричинили порушення його життєвого укладу, у зв`язку з підписанням цивільно-правового договору № 10/1 з ТОВ «Спорт Евент Менеджемент», згідно якого вартість послуг склала 50 000,00 грн. 17 березня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали позивачем було отримано 27 квітня 2020 року. Відповідачем копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з доданими до неї документами було отримано 29 квітня 2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляфд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). В судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки ЗАЗ - ДЕО», д/н [NUMBER] належить на праві власності позивачу, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія [NUMBER] . Як вбачається зі змісту позовної заяви. Позивач в обгрунтування своїх доводів вказує, що 14 квітня 2019 року приблизно о 16-05 год., водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «ЗАЗ - ДЕО», д/н [NUMBER] в м. Києві на пр. Ватутіна в м. Києві в стані алкогольного сп`яніння не маючи права керування автомобілем скоїв ДТП, в наслідок якого автомобіль отримав механічні пошкодження. Своїми діями відповідач порушив п. 2.9 а ПДР України. На підтвердження даних обставин позивач надає суду протокол про адміністративне правопорушення серія БД № 186752 від 14 квітня 2019 року. передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, складений відносно відповідача [PERSON] . Згідно зі ст. 221 КпАП України судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 130 КпАП України. Протокол за ст. 130 КпАП України та додані до нього документи підлягають розгляду як документи, якими зафіксовано певні факти та за результатами його розгляду має бути прийняте процесуальне рішення щодо наявності чи відсутності вини особи. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам. Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом, стороною позивача не долучено належним чином завіреної копії постанови суду про визнання винним відповідача у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. Щодо, долученого позивачем протоколу про адміністративне правопорушення серія НК № 731939 від 14 квітня 2019 року. передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, складеного відносно відповідача [PERSON] , суду також не надано підтвердження того, що відповідача було визнано винним у скоєнні даного правопорушення та в результаті чого постановлено процесуальне рішення. У відповідності до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, в тому числі про адміністративне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП. Щодо постанови долученої до матеріалів справи позивачем, Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у справі 754/15710/19 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, суд не бере до уваги обставини викладені в даному процесуальному документі, оскільки дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки ЗАЗ - ДЕО», д/н [NUMBER] під керуванням відповідача мала місце 14.07.2019 року. В свою чергу, позивач звертається до суду з вимогою про відшкодування шкоди завданої відповідачем в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 14 квітня 2019 року приблизно о 16-05 год. Таким чином, обставини викладені позивачем в обгрунтуаанні своїх позовних вимог та факти встановленні постановою Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у справі 754/15710/19 різняться між собою. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України "шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку". Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України "шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою". У відповідності до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N6 від 27.03.92 року володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них. Згідно вищевказаної Постанови Пленуму під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2 Правил дорожнього руху України). Отже з матеріалів справи не вбачається, що саме відповідач на момент ДТП, яка мала місце 14 квітня 2019 року о 16-05 год. по пр. Ватутіна в м. Києві, був володільцем джерела підвищеної небезпеки в розумінні вище зазначених норм, а тому вимоги до відповідача як до володільця транспортного засобу є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Щодо посилання позивача на укладення цивільно-правового договору № 10/1 з ТОВ «Спорт Евент Менеджемент» від 10.04.2019 року, то з даного договору не вбачається, що відповідач був володільцем на правових підставах транспортного засобу марки ЗАЗ - ДЕО», д/н [NUMBER] , або перебував у трудових відносинах з ТОВ «Спорт Евент Менеджемент». У зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог позивача, щодо відшкодування матеріальних збитків з відповідача в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.04.2019 року, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення упущеної вигоди у розмірі 50 000,00 грн. Стосовно вимог позову про відшкодування моральної шкоди, то судом було встановлено наступне. Згідно ст.ст.23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Позивачами не зазначено у чому саме полягає моральна шкода, а також не доведено завдання їм цієї шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed