Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено договір про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту № 0122036236БН/2013-087. Згідно з умовами кредитного договору було відкрито кредитну лінію з лімітом заборгованості по кредиту у розмірі 7200 грн.. Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов'язався сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом в розмірі 36% річних. Проте, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 27.04.2017 року становить 12368,36грн., з яких: 6037,92 грн. заборгованість за основним боргом; 6330,44 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. У зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 12368,36 грн., а також понесені судові витрати - судовий збір у розмірі 1600,00 грн. та 420 грн. - витрати за розміщення оголошення в газеті. Представник позивача в судове засідання не з'явився, попередньо надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про місце та час розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом розміщення оголошення в газеті "Урядовий кур'єр", причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. 12.09.2017 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачем до позовної заяви було додано наступні письмові докази: розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем станом на 27.04.2017 року, згідно якого відповідач має борг перед позивачем у сумі 6037,92 грн. заборгованість за основним боргом; 6330,44 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, поточну виписку за контрактом за період з 01.01.2014 по 27.04.2017 року (а.с.5-6). На обґрунтування договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку позивачем було зазначено, що договір було укладено між відповідачем та банком в особі філії банку у місті Луганську на території, яка відповідно до чинного законодавства віднесена до території, на якій здійснювалася антитерористична операція. У зв'язку з настанням зазначених подій на Сході країни, філія Банку у м. Луганську припинила свою діяльність, проте, значна частина документів, в тому числі і документи кредитної справи відповідача, залишилась у приміщенні філії банку у м. Луганську, яке знаходиться на території проведення антитерористичної операції, і банк не має доступу до них. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається в письмовій формі. Позивачем при поданні позову не було додано жодного доказу, що б підтверджував укладення договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з аналізу зазначених норм вбачається, що підставою виникнення кредитних правовідносин є кредитний договір, який повинен містити умови надання кредиту, строк повернення кредиту, права та обов'язки сторін, розмір та порядок сплати процентів, а також відповідальність боржника у разі порушення виконання умов договору. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом (основним боргом), заборгованості за процентами, оскільки сам розрахунок та виписка не містять відомостей, щоб дозволили перевірити, чи видавалася платіжна картка, правильність нарахування відсотків позивачем, оскільки розмір відсотків, відповідно до вимог закону передбачаються умовами договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed