Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 13.05.2019 [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить постановити рішення про негайне повернення їй сина [PERSON] , [INFO] за місцем її проживання. Позов обґрунтований наступним. 04.04.2018 рішенням Дарницького районного суду міста Києва по справі № 753/2 1537/17 розірвано шлюб між сторонами та визначено місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з матір`ю. Вказане рішення не було оскаржено та набрало законної сили 05.05.2018. 28.02.2019 Комісією з питань захисту прав дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації ухвалено рішення за заявою [PERSON] щодо встановлення графіку спілкування та побачень з сином - [PERSON] , відповідно до якого відповідачу встановлено наступний графік спілкування: друга та четверта неділя місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері; перша та третя субота місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері, в будні - за домовленістю. 12.05.2019 близько 17 години, коли позивач разом із своїм сином перебувала у своїх батьків в м. Жмеринка, Вінницької області, до будинку під`їхав відповідач і заявив, що хоче провести час із сином оскільки дуже скучив за ним. Позивач та відповідач домовились, що відповідач поверне сина 12.05.2019 о 21 годині. Проте 12.05.2019 о 20:50 відповідач надіслав повідомлення, в якому зазначив, що поверне сина за декілька днів. Позивач знаючи характер відповідача, його спосіб життя, який характеризується у рішенні суду від 04.04.2018 як «аморальний», відразу звернулась до правоохоронних органів за допомогою. В подальшому усвідомлюючи, що відповідач може вивезти дитину за кордон зокрема в Угорщину, оскільки останній родом із Закарпаття та має громадянство Угорщини, вона була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав про негайне повернення їй сина за місцем її проживанняв та стягнення з відповідача моральної шкоди. 06.06.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він категорично заперечував проти задоволення позову. Відзив обґрунтований наступним. Мати дитини систематично зловживає алкоголем, що, разом з подружньою зрадою стало підставою для розірвання шлюбу. Відповідач, забезпечує дитину, сплачує аліменти, займається його вихованням, відповідно до Розпорядження від 19.03.2019 Дарницької районної в м. Києві держаної адміністрації, яким встановлено графік відвідування батьком дитини - загалом чотири рази на місяць. Після ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, з`ясувалося, що за місцем проживання дитини створена реальна небезпека для її здоров`я. Зокрема, дитина зламала руку без виявлених наслідків падіння, а тому, на думку відповідача, перелом стався внаслідок побиття дитини матір`ю; явні сліди (синці) побиття на тілі дитини в області сідниць, рук; позивач підвищує голос на дитину регулярно, спонукає сина називати свого співмешканця батьком; під час побачень, відповідача з дитиною, син перші години знаходиться у пригніченому стані, що на погляд відповідача є наслідком психологічного насильства над дитиною за місцем її постійного проживання. З часу, коли стали відомі факти жорстокого поводження з дитиною, його колишня дружина таємно змінила місце свого проживання та дитини. 08.12.2018 під час відвідування дитини відповідач виявив колишню дружину у нетверезому стані, що було не в перший раз, тому викликав наряд поліції. Вказане змусило відповідача подати до Дарницького управління поліції ГУНП в м. Києві відповідні заяви про аморальну поведінку колишньої дружини. Крім того, йому стало відомо, що дитина неодноразово перебувала в коридорі на 8 поверсі біля ліфту сама, про що йому стало відомо від сусіда. Він неодноразово звертався до служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з заявами про порушення позивачем його порядку спілкування з дитиною, проте заяви залишилися поза увагою. Враховуючи викладене, вважав, позов безпідставним. 13.06.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона вважала доводи викладені у відзиві надуманими, такими, що не відповідають дійсності. Зазначила, що дитина зламала ручку під час падіння, коли вони були на прогулянці. Вона негайно доставила сина до медичного закладу « Борис », де було проведено огляд лікарем та призначене відповідне лікування. Заперечувала проти того, що вона чинить перешкоди відповідачу у побаченнях із сином. Посилання відповідача на те, що вона перебувала в стані алкогольного сп`яніння вважала наклепом. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 16.05.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 16.30 годину 06.06.2019. Ухвалою суду від 06.06.2019 відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Тячівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком. Залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та Службу у справах дітей Тячівської районної державної адміністрації. Протокольними ухвалами суду були задоволені клопотання сторін про допит свідків. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що знає позивача тривалий час, оскільки вони разом працювали. На роботі позивач завжди була доглянутою, чуйною. В подальшому, коли позивач розлучилася зі своїм чоловіком, їх відносини стали більш теплими, позивач познайомила його зі своїм сином. Він бачив, як мати піклувалася про сина. Намагалася 24 години бути поруч, все її життя було заповнено любов`ю та турботою про дитину. Згодом вони почали проживати разом. Коли відповідач відвідував дитину, він завжди чіплявся до позивача, погрожував їй та її батькам, що спалить квартиру, позбавить матір батьківських прав та забере назавжди сина. У позивача в квартирі було завжди прибрано, дитина завжди була нагодована. Відповідач не надавав кошти на утримання дитині, лише привозив сам або передавав через друзів продукти харчування, памперси, засоби гігієни для дитини. Останні два-три місяці позивач просила відповідача писати розписки про те, що він взяв дитину, оскільки батько дитини неодноразово безпідставно звинувачував колишню дружину в тому, що вона чинить йому перешкоди в побаченнях. В той день коли спільний син сторін зламав ручку, йому зателефонувала позивач та попросила його відвести дитину до лікаря. Коли вони разом приїхали в клініку « Борис », лікар оглянув дитину, діагностував перелом, провів всі необхідні маніпуляції та призначив дитині лікування. За лікування безпосередньо розраховувався він. Стверджував, що позивач ніколи не зловживала алкогольними напоями та ніколи не залишала дитину в небезпеці. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є подругою позивача з дитинства. Вони дуже часто зустрічаються, оскільки їх діти приблизно одного віку. Позивача вона знає як хорошу маму, яка завжди піклується про свого сина. Дитина завжди нагодована, охайно одягнута. В той день коли син позивача зламав руку, вони були разом з дітьми біля озера «Сонячного» на прогулянці. Паша їхав на самокаті, та впав на ручку, згодом вона дізналася, що він її зламав. Позивач відразу зателефонувала в швидку та своєму другу, після приїзду якого вони разом з дитиною поїхали до лікаря. Крім того зазначила, що ніколи не бачила позивача в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що є товаришем відповідача. Він проживав поверхом вище квартири позивача, а тому неодноразову чув крики дитини у квартирі, бачив приблизно п`ять разів, що дитина сама прогулювалася в коридорі без нагляду. Чув одного разу як мати кричала на дитину образливими словами. Також зазначив, що ніколи не був свідком жорстокого поводження матері по відношенню до дитини, однак на його думку вищевказані дії свідчать про її байдужість до дитини. Повідомив, що одного разу бачив позивача з пляшкою пива. Свідок [PERSON] суду повідомив, що перебуває в дружніх відносинах з відповідачем. На прохання останнього він відвозив дитину на огляд до лікаря. Після лікарні вони з позивачем заїхали до магазину та купили все необхідне для дитини. Крім того зазначив, що позивач в його присутності ніколи не сварилася на дитину, він ніколи не бачив її в стані алкогольного сп`яніння, однак його здивувало те, що позивач, заходячи до ліфту не тримала дитину за руку. Доводи учасників справи. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на доводи викладені у відзиві. Представник третьої особи позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність доказів по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч. 1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушення чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого [INFO] народився син - [PERSON] /а.с. 30/. 04.04.2018 рішенням Дарницького районного суду міста Києва по справі № 753/2 1537/17 розірвано шлюб між сторонами та визначено місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з матір`ю. Вказане рішення не було оскаржено та набрало законної сили 05.05.2018, що не заперечувалося сторонами. Відповідно до Розпорядження № 163 Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 19.03.2019 відповідачу встановлено наступний графік спілкування: друга та четверта неділя місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері; перша та третя субота місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері; в будні дні - за домовленістю між батьками /а.с. 105/. Позивач проходила профілактичний наркологічний та психіатричний огляд, що підтверджується копіями сертифікату та медичної довідки, наявних у матеріалах справи /а.с. 40-41/. Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дарницького району м. Києва від 08.02.2019 № 221, дитина [PERSON] знаходиться під наглядом закладу з народження, хворіє не часто, щеплена за віком, доглянута, охайна, оглянута вузькими спеціалістами /а.с. 45/. З пояснень сторін в судовому засіданні та наданих ними письмових доказів, зокрема, численних звернень до правоохоронних та інших державних органів вбачається, що між сторонами існує особистісний конфлікт, який може негативно впливати на життя дитини. Судом встановлено, що 12.05.2019 близько 17 години відповідач взяв сина на побачення та не повернув за місцем проживання, що визнав [PERSON] , а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають додатковому з`ясуванню. З того часу позивач не бачила дитину, не спілкувалася із сином, відповідач не повідомляє матері де знаходиться їх спільний син, тобто чинить перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю. Судом з`ясовано, що на час розгляду справи син сторін проживає разом із батьком в [ADDRESS] . Відповідач заперечуючи проти повернення дитини до матері стверджував, що дитина перебуває в небезпеці за місцем проживання. Однак вказані доводи в повному обсязі спростовано дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Так, згідно акту обстеження умов проживання дитини сім`ї [PERSON] ), затвердженого керівником служби у справах дітей від 22.01.2019, в квартирі [ADDRESS] створені всі необхідні умови для проживання дитини, санітарно-гігієнічний стан помешкання дотримується в повному обсязі, мати дитини створила всі необхідні умови для повноцінного її розвитку, виховання та навчання дитини /а.с. 31-33/. Актом проведення оцінки рівня безпеки дитини [PERSON] від 22.01.2019 встановлено, що дитина перебувала в квартирі разом з матір`ю, в помешканні створені всі умови для проживання, в квартирі сторонніх осіб не було, дитина була здорова, доглянута та охайна, не потребувала виклику швидкої допомоги /а.с. 34-38/. Дані, що викладені в зазначених актах узгоджуються з показами свідків [PERSON] , [PERSON] . Твердження відповідача про те, що мати дитини застосовує до дитини психологічне та фізичне насилля не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд критично оцінує покази свідка [PERSON] з приводу того, що він неодноразово бачив, як дитина перебувала в коридорі сама, без нагляду, оскільки останній не вжив будь-яких заходів щодо повернення дитини до квартири матері, не повідомив про даний факт відповідні органи, а лише спостерігав, на прохання відповідача, за дитиною з поверху вище. Крім того є сумнівними покази вказаного свідка про те, що він неодноразово чув як позивач кричала на дитину, оскільки судом було з`ясовано, що крики він чув перебуваючи у себе в квартирі, а тому не міг достеменно бачити хто саме кричав, та ідентифікувати особу на яку були спрямовані образи. Доводи відповідача про те, що дитина неодноразово перебувала в синцях та саднах, зокрема через застосування до неї насилля зі сторони матері, не були доведені перед судом жодним доказом, зокрема суду не було надано висновку експерта з цього приводу, обстеженні лікарем дитини. Оглянуті в судовому засіданні фотокартки не підтверджують факт застосування позивачем насилля до своєї дитини. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд вважає недопустимим доказом, що надані стороною відповідача на CD-R диску (звуко- і відеозаписів), оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а тому не бере їх до уваги при ухвалені рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно- теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Тобто, за відсутності згоди особи на її знімання у відео режимі, відтворення змісту зафіксованих обставин, як доказу у справі, не може бути використане судом при ухваленні рішення. Таку ж позицію виклав Конституційний суд в своєму рішенні від 20.10.2011 у справі № 12-РП/2011. Висновки суду за результатом розгляду справи. Згідно зі ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 163 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім`ї та жінок", схваленою Постановою Верховної Ради України від 05.03.1999р. № 475-ХІV, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та міжнародного права стосовно сім`ї та жінок. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини й повернення її за попереднім місцем проживання. Місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю було визначено рішенням суду, яке набрало законної сили. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається. До правових наслідків самочинної зміни місця поживання дитини належить постановлення рішення про відібрання дитини й повернення її тому, з ким вона проживала, а також відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої тому, з ким проживала дитина. Доведення наявності згоди матері на зміну місця проживання дитини з батьком у даному випадку покладається на відповідача, який не надав переконливих доказів цього, а навпаки стверджував, що мав намір забрати дитину та не повертати її матері. Під час розгляду справи ні відповідачем ні його представником не надано належних, допустимих та достатніх доказів протиправної, аморальної чи халатної поведінки позивачки по відношенню до своєї дитини, які б загрожували її життю, здоров`ю чи законим інтересам. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог про відібрання у [PERSON] малолітньої дитини [PERSON] [INFO] та його негайного повернення матері [PERSON] , у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Враховуючи, що позивачем не визначено розмір моральної шкоди та необґрунтовано такі вимоги, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial