Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2002 року [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Єдиним власником вказаної квартири є позивач. Згідно з даними довідки КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради від 22.07.2014 року № 3377 у цій квартирі зареєстровано 4 особи: [PERSON] - позивач, його дружина - [PERSON], його донька - [PERSON] та мати позивача - [PERSON] - відповідач по справі. Відповідач до 2012 року не підтримувала жодних відносин з позивачем, її місце знаходження взагалі не було відоме. Однак, в 2012 році позивач знайшов свою матір, яка вела неблагополучний спосіб життя, не мала паспорту громадянина України, мала поганий стан здоров'я. З метою допомогти матері покращити її спосіб життя, позивач за власні кошти організував відповідачу лікування, допоміг оформити паспорт та зареєстрував у власній квартирі. Однак, тільки-но відповідач за допомогою позивача отримала 15.03.2012 року паспорт, вона знову зникла і до сьогоднішнього дня місце її знаходження не відоме. Згідно акту опитування сусідів від 24.07.2014 року, [PERSON] з 21.03.2012 року по сьогоднішній час в квартирі [ADDRESS] не проживає. У квартирі проживає сім'я з трьох осіб: [PERSON], його дружина та донька. Крім того, будь-яких домовленостей з відповідачем з приводу відсутності у квартирі у позивача не було. Враховуючи те, що квартира належить позивачу на праві приватної власності, то в даному випадку спір щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування його квартирою регулюється також і нормами цивільного законодавства, що стосуються права власності та його захисту, зокрема ЦК України. Члену сім'ї власника квартири може належати одна складова права власності - право користування ним. На інші складові права власності, такі як володіння та розпорядження, права члена сім'ї не поширюється. Власник має право володіти та розпоряджатися своїм майном на свій власний розсуд на загальних підставах цивільного законодавства. Однак, відповідач зареєстрована в квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності і у зв'язку з її відсутністю він не може в іншому порядку крім судового, зняти її з реєстрації в своїй квартирі. Такі дії відповідача суттєво порушують його права як власника квартири. Так, відповідач за ці два з половиною роки, не сплачував кошти за комунальні послуги та квартирну плату, що створює суттєві перешкоди для позивача, як власника квартири. Це, в порушення статті 321 ЦК України, обмежує його в здійсненні свого права власності. Крім того, не зняття відповідача з реєстрації, знову ж таки в порушення ст. 321 ЦК України, обмежує його у здійсненні свого права власності, а саме такої його складової, як розпорядження майном. Так як він не зможе, в разі необхідності вільно продати квартиру, обміняти її, чи вчинити щодо неї іншу, не заборонену законом дію. Єдиним способом запобігання порушення його права власності є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні його квартирою, а саме: визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку. В ході розгляду справи позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 16.12.2014р. позовні вимоги в частині зобов»язання ССГІРФО Придніпровського РВ м. Черкаси зняти з реєстраційного обліку [PERSON] з вказаної квартири залишені без розгляду на підставі ст. 207 ч.1 п.5 ЦПК. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та додатково пояснив, що дійсно слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], так як вона з 21.03.2012 року не проживає у вказаній квартирі, та її речей в ній не знаходяться. У даній квартирі проживає позивач, його дружина та донька. [PERSON] є матір'ю позивача, яка веде непристойний спосіб життя. У 2012 році позивач знайшов свою матір, яка вела неблагополучний спосіб життя, не мала паспорту громадянина України, мала поганий стан здоров'я. З метою допомогти матері покращити її життя, позивач за власні кошти організував відповідачу лікування, допоміг оформити паспорт, прописав у власній квартирі, доглядав її, оформив соціальні виплати. Однак, тільки-но відповідач з допомогою позивача отримала 15.03.2012 року паспорт, вона знову зникла і до сьогоднішнього дня місце її знаходження не відоме. Він не чинить перешкод у користуванні квартирою. Вказана квартира належить позивачу на праві власності. Де його мати на даний час, позивачу не відомо. Серед померлих вона не рахується. Замки в дверях квартири він не змінював. Позивач несе додаткові витрати по утриманню квартири через те, що відповідач зареєстрована в квартирі, але фактично не проживає, кошти на утримання якої вона не надає. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причину неявки суду не повідомила, була належним чином повідомлена про місце, дату та час слухання справи. Про причини неявки не повідомила. Суд, на підставі ст. ст. 224 - 226 ЦПК України, ухвалив про заочний розгляд справи. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі їх повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2002 року (Серія АЕР № 441164), посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з даними довідки, виданої КП "Придніпровська СУБ" №3377 від 22.07.2014 року, у житловому приміщенні за вказаною адресою зареєстровані 4 особи, а саме: [PERSON] - позивач, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] - відповідач. Згідно акту опитування сусідів від 24.07.2014 року, посвідченого головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Припортовий», [PERSON] з 21.03.2012 року по сьогоднішній час в квартирі [ADDRESS] не проживає. Відповідно до даних свідоцтва про народження ([NUMBER]) [PERSON] є дійсно рідною матір'ю [PERSON]. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 316 ч. 1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члені сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач, як член сім'ї позивача, не проживає в квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних причин; відповідач не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. Під час розгляду справи не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що позивач чинить відповідачеві перешкоди у користуванні житлом. Відповідач втратила зв'язок з квартирою добровільно. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають до задоволення, а тому необхідно: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: approved