Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про скасування висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини та зобов'язати вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], проте у шлюбі вони не перебували, однак деякий час вони проживали разом. З грудня 2015 року вони стали проживати окремо, сина [PERSON] залишила проживати разом із ним. 6 червня 2016 року Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації надала висновок щодо визначення місця проживання малолітнього сина, відповідно до якого вважала за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю - [PERSON] Але позивач вважає, що висновок Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 6 червня 2016 року складений з порушенням пункту 72 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року "Про питання діяльності органів опіки та піклування", а тому підлягає скасуванню. Так, згідно пункту 72 Постанови для вирішення спору, що виник між батьками, Службі у справах дітей подається певний пакет документів, який повинен містити: довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про шлюб або про розірвання шлюбу (за наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів, а також акти обстеження житлово-побутових умов. Позивач вказує про те, що [PERSON] до Служби подала не повний пакет документів, а саме не було подано акт обстеження житлово-побутових умов, довідку форми № 3 та договір оренди фактичного місця проживання. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить скасувати висновок Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 6 червня 2016 року, зобов'язати працівників Служби у справах дітей витребувати у [PERSON] довідку або договір оренди фактичного місця проживання, акт обстеження житлово-побутових умов та зобов'язати Службу у справах дітей провести повторний розгляд комісією з питань захисту прав дитини питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], за результатами якого скласти повторний висновок. 28 вересня 2017 року позивач [PERSON] подав уточнення до позовної заяви і остаточно просив скасувати висновок Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 6 червня 2016 року, зобов'язати працівників Служби у справах дітей витребувати у [PERSON] довідку або договір оренди фактичного місця проживання, акт обстеження житлово-побутових умов, зобов'язати Службу у справах дітей провести повторний розгляд комісією з питань захисту прав дитини питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], за результатами якого скласти повторний висновок, а також визнати незаконними дії посадових (службових) осіб Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації та органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання представнику позивача про зупинення провадження у даній справі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з урахуванням уточненої позовної заяви. Представник відповідача на початку судового засідання позовні вимоги не визнав, зазначив, що висновок Служби повністю відповідає вимогам діючого законодавства, а тому підстав для його скасування немає. У подальшому представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала. Зазначила, що Висновок служби повністю відповідає вимогам діючого законодавства, а тому підстав для його скасування немає. Також зазначила, що є судове рішення про визначення місця проживання дитини, яке тривалий час не виконується, оскільки позивач ховає дитину, їх місцезнаходження невідомо, вона не має можливості протягом тривалого часу спілкуватися з дитиною. У подальшому [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представники третьої особи [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, повністю підтримали пояснення [PERSON] Зазначили, що підстав для скасування висновку немає, оскільки він повністю відповідає вимогам діючого законодавства, а також оцінювався як доказ при постановленні судового рішення Ржищевським міським судом. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вказувала на те, що її син - [PERSON] дуже добре піклується про свого сина та її онука. Онук забезпечений всім, що необхідно для його життя і розвитку. [PERSON] також вказувала на те, що мати дитини не має постійного місця проживання, а тому висновок служби у справах дітей вважає незаконним. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні повністю підтримала позов, просила його задовольнити. Третя особа - [PERSON] - у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, представників третіх осіб, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини від 11 березня 2015 року серія [NUMBER]. У період до грудня 2015 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом, але у грудні 2015 року [PERSON] переїхала проживати до м. Ржищів, малолітній [PERSON] залишився проживати з батьком. [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою щодо надання Висновку про визначення місця проживання малолітнього сина разом з нею. Листом від 14 березня 2016 року Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації повідомила [PERSON] про те, що для вирішення питання місця проживання малолітньої дитини необхідно подати пакет документи, а саме: довідку з відділу РАЦС (у разі, коли батьки не реєстрували шлюб), свідоцтво про народження дитини, копію паспорта, довідку форми № 3, акт обстеження житлово-побутових умов, довідку про самостійний дохід та характеристику з місця роботи або місця проживання. За результатами поданих [PERSON] документів та засідання комісії Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації 6 червня 2016 року складений висновок, відповідно до якого комісія вважала за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] Також судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року залишено без змін, визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], зобов'язано відібрати у [PERSON] малолітнього [PERSON] Цим же рішенням у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком відмовлено. Обґрунтовуючи даний позов, позивач вказував на те, що висновок Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 6 червня 2016 року складений з порушенням пункту 72 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року "Про питання діяльності органів опіки та піклування". Так, відповідно до п. 72 вказаної Постанови КМУ для розв'язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення шлюбу або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів ( у разі наявності). Заперечуючи проти позову, [PERSON] подала до суду докази, що були подані нею до Служби у справах дітей, а саме: копію паспорта, довідку форми № 3, довідку про доходи, характеристику з останнього місця роботи, акт обстеження житлово-побутових умов від 14 січня 2016 року, договір користування житловим приміщенням від 1 червня 2015 року, а також висновки Т.в.о. начальника Деснянського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 11 вересня 2015 року та начальника Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області від 15 травня 2015 року. Згідно із ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до вимог ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтями 160, 161 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Як встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] склалися складні стосунки, що призвело до виникнення сварок та конфліктів, що також ставало приводом для звернення до органів поліції, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Крім того, тривалий час мати дитини не має можливості спілкуватися з малолітнім сином через те, що позивач перебуває у розшуку, його місце проживання тривалий час залишається невстановленим, що підтверджується відповідними письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, бабусею та тіткою за адресою: [ADDRESS], а також зазначили, що вихованням дитини займається батько, а також інші члени сім'ї, мама дитини сином не цікавиться. Але суд дані покази свідків оцінює критично, оскільки під час розгляду справи по суті було достеменно встановлено, що позивач [PERSON] за місцем проживання не знаходиться, разом з дитиною проживає у невстановленому місці, органи поліції тривалий час не мають можливості встановити їх місце проживання, представниками Служби у справах дітей неодноразово здійснювалися виходи за місцем реєстрації позивача із наміром обстежити умови проживання дитини, але двері їм ніхто не відчинив, що також підтверджує факт відсутності позивача та дитини за вказаною у позові адресою. Той факт, що на даний час позивач разом з дитиною не проживає за місцем реєстрації, а переховується, знайшов своє підтвердження під час судового розгляду та доведений належними письмовими доказами, зокрема, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року, якою подання державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління про розшук боржника задоволено, оголошено в розшук [PERSON] та малолітнього [PERSON] Крім того, письмові матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, не має постійного місця проживання, що є підставами для перегляду комісією свого попереднього висновку. Також суд критично оцінює наданий позивачем письмовий доказ - висновок психологічного експертного дослідження від 7 лютого 2017 року, відповідно до якого емоційна прихильність дитина - [PERSON] виявляється до батька, оскільки даний доказ отриманий вже у лютому 2017 року, а позивачем оспорюється висновок Служби, виданий 06.06.2016 року. Крім того, малолітня дитина тривалий час перебуває у батька без материнської опіки, а тому висновок щодо прихильності дитини до батька є очевидним, оскільки мати дитини позбавлена можливості бачити малолітню дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування висновку Служби у справах дітей та визнання дій працівників Служби незаконними, а тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed