Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Ящук (Бенедищук) Інни Василівни, [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] , малолітнього [PERSON] , малолітнього [PERSON] треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольга В`ячеславівна, Обслуговуючий кооператив Квартал», відділ опіки та піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації, визнання договору дарування недійсним, виселення з житлового приміщення, усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном. Первинними позовними вимогами позивачки [PERSON] , які були заявлені до Рівненського міського суду викладені у позовній заяві від 29 квітня 2015 року, а саме: визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 17 грудня 2014 року за №4574, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольгою В`ячеславівною, скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 18079152 від 17 грудня 2014 року, зобов`язання відповідача [PERSON] та членів його сім`ї звільнити квартиру [ADDRESS] . В подальшому, позивачкою згідно заяви від 29 вересня 2015 року про зміну предмету позову та залучення співвідповідачів, позовні вимоги були викладені в наступній редакції: визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності з індексним номером: 30742932, видане державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції в Рівненській області Бенедищук Інною Василівною, скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер:18079152 від 17 грудня 2014 року, витребування з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , зобов`язання [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] . Під час судового розгляду справи в судовому засіданні 27 квітня 2016 року позивачкою [PERSON] було подано заяву про збільшення позовних вимог та залучення співвідповідачів (т. 2, а/с 150). Позивачка [PERSON] на обґрунтування вищевказаної заяви посилається лише на вимоги ст.ст. 27, 27-1, 31, 33 ЦПК України без надання до суду будь яких доказів. Наступними вимогами позивачки [PERSON] відповідно до заяви про збільшення позовних вимог є: визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності з індексним номером: 30742932, видане 10 грудня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук (із 17.02.2016 року змінено прізвище на [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] ; скасування державної реєстрації права власності за № 8012165, зареєстроване на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , проведену державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук (із 17.02.2016 року змінено прізвище на [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 грудня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 524056956101; визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольгою В`ячеславівною 17 грудня 2014 року за реєстраційним №4574; скасування державної реєстрації права власності за № 8114739, зареєстровану на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , проведену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольгою В`ячеславівною в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 грудня 2014 року, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 524056956101; виселення з квартири [ADDRESS] наступних осіб (хто фактично проживає і/або зареєстровані), а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24 квітня 2003 року, видане відділом РАЦС м. Рівне; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22 лютого 2005 року, видане відділом РАЦС м. Рівне; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16 червня 2015 року, видане відділом РАЦС м. Рівне без надання їм іншого житлового приміщення; зобов`язання наступних осіб (хто фактично проживає і/або зареєстровані в квартирі по [ADDRESS] ), а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24 квітня 2003 року, видане відділом РАЦС м. Рівне, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22 лютого 2005 року, видане відділом РАЦС м. Рівне, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16 червня 2015 року, видане відділом РАЦС м. Рівне, не вчиняти позивачці [PERSON] перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою [ADDRESS] ; про залучення до участі у даній справі як співвідповідачів наступних осіб: [PERSON] , та їх неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24 квітня 2003 року, видане відділом РАЦС м. Рівне, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22 лютого 2005 року, видане відділом РАЦС м. Рівне, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16 червня 2015 року, видане відділом РАЦС м. Рівне. Вказані вище позовні вимоги були прийняті судом та оголошенні представниками позивачки у судовому засіданні 20 грудня 2019 року під час судового розгляді справи по суті. Крім того, представником позивачки [PERSON] , адвокатом Сенчуком А.І., було оголошено в судовому засіданні та надано суду письмові пояснення по суті заявленого позову, які були долучені до матеріалів справи. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] мотивує тим, що 16 травня 2014 року Рівненським міським судом було ухвалено рішення по справі №569/2241/14-ц, яким за нею було визнано право приватної власності на кв. [ADDRESS] . Позивачка вважає, що юридичні факти, на підставі яких у неї [PERSON] виникло право приватної власності на спірну квартиру, встановлені у судовому рішенні, а відтак з посиланням на ч.3 ст.63 ЦПК України (в редакції ЦПК до 15.12.2017 року) не потребують додаткового доказування, і з цих підстав звертається до суду про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на спірну квартиру, видане та зареєстроване на ім`я [PERSON] , визнання недійсним договору дарування квартири від 17 грудня 2014 року та скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] , а також просить суд зобов`язати сім`ю [PERSON] не вчиняти їй перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні спірною квартирою та виселити з квартири сім`ю [PERSON] без надання їм іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представники позивача заявлені остаточні позовні вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити з підстав викладених в заяві, яка була оголошена в судовому засіданні. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , представник відповідача [PERSON] заявлені вимоги позивача не визнали, вважають їх безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, а також те, що обставини на які посилаються представники відповідачів як на підставу своїх пояснень - заперечень проти позову ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих викладених в письмових поясненнях доказах, тому з цих підстав просять суд відмовити в задоволені позову. Заслухавши вимоги представників позивача та обставини на які представники покликаються як на підставу вимог позивачки, дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються, заслухавши представника відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] дослідивши їх письмові докази та обставини якими представники відповідачів спростовують вимоги позивача, заслухавши свідків, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 29 серпня 2012 року між Обслуговуючим кооперативом «Квартал» (Повірений) та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір Доручення відповідно до якого [PERSON] інвестувала кошти у будівництво житлової квартири [ADDRESS] . Свої пайові внески [PERSON] внесла в повному обсязі що підтверджується актом приймання-передачі нерухомості від 27 січня 2014 року. 16 травня 2014 року Рівненським міським судом було ухвалено рішення по справі №569/2241/14-ц, яким за [PERSON] було визнано право приватної власності на кв. [ADDRESS] . 09 грудня 2014 року [PERSON] , звернулася до Реєстраційної служби із вищевказаними документами, щодо реєстрації права власності за нею квартири [ADDRESS] . Крім договору доручення, який зазначено вище, [PERSON] подала акт прийому - передачі нерухомості від 27 січня 2014 року, заяву встановленої форми, копію документа, що посвідчує особу, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру. Арешт на вищевказане майно накладено не було. 10 грудня 2014 року проведена державна реєстрація права власності за № 8012165, зареєстроване на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , проведену державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук (із 17.02.2016 року змінено прізвище на [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 524056956101. 17 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольгою В`ячеславівною за реєстраційним №4574» та проведено державну реєстрацію права власності за № 8114739, зареєстровану на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 524056956101; Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі № 50/311-б). Відповідно до норм ЦК України до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331), переробка речі (стаття 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (стаття 333), набувальна давність (стаття 344) та інші. Найбільш поширеними похідними способами набуття права власності юридичними особами є набуття права власності на підставі правочинів (стаття 334) та у порядку правонаступництва (стаття 107). Згідно з частиною 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібне виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація (постанова Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №911/1455/19). Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 77, 78, 81, 83, 89 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. До предмету доказування у даному спорі перш за все входить доведення позивачкою [PERSON] наявності у неї відповідного речового права, на захист якого подано позов, тобто лише встановивши наявність у позивачки суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення права з боку відповідачів і відповідно ухвалює рішення на її захист чи відмову позивачці у захисті, встановивши необґрунтованість заявленого позову. З врахуванням наведеного суд звертає увагу на наступні аргументи та факти в хронологічному порядку позовних вимог позивачки, викладених у заяві про збільшення позовних вимог і залучення співвідповідачів (т. 2, а/с 150), а саме: «Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності з індексним номером: 30742932, видане 10.12.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук (із 17.02.2016 року змінено прізвище на [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] ». Позивачка [PERSON] у цій справі посилається на те, що її законне право та інтерес порушені внаслідок видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно - спірну квартиру, у зв`язку з чим просить суд визнати зазначене свідоцтво недійсним та скасувати. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 6 Тимчасового положення про реєстрацію (в редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності) видача свідоцтва про право власності здійснюється органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об`єкти. БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв. Видача свідоцтва про право власності передбачено Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (у редакції видачі спірного свідоцтва), яким визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Тобто свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється (постанова Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 925/797/17). Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Крім цього, відповідно до усталених правових висновків Верховного Суду свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, а видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. У той же час первинним правовстановлюючим документом у цьому випадку є договір доручення від 29 серпня 2012 року, укладений між [PERSON] та ОК «Квартал». Як встановлено в судовому засіданні договір доручення від 29 серпня 2012 року, укладений між [PERSON] та ОК «Квартал.», який став підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, не скасований та є чинним, отже суд приходить до висновку, що визнати це свідоцтво недійсним не можна, тому з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення в цій частині позовних вимог. Що стосується позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності за № 8012165, зареєстровану на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , проведену державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук (із 17.02.2016 року змінено прізвище на [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.12.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 524056956101». Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суд з врахуванням встановленої практики Верховного Суду наголошує, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 року у справі № 909/472/18). Державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій. Як встановлено в судовому засіданні право власності у [PERSON] виникло на підставі того, що 29 серпня 2012 року між Обслуговуючим кооперативом «Квартал» (Повірений) та [PERSON] було укладено Договір Доручення відповідно до якого [PERSON] інвестувала кошти у будівництво житлової квартири [ADDRESS] . Копія договору доручення №1/10 наявна в матеріалах справи та була досліджена в судовому засіданні. Свої пайові внески [PERSON] внесла в повному обсязі що підтверджується також актом приймання-передачі нерухомості від 27 січня 2014 року (копія акту приймання - передачі наявна в матеріалах справи та досліджений в судовому засіданні). Відповідно до п. 50 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 17.10.2013 року № 868 (в редакції на момент реєстрації) вказано, що крім документів, які подаються в загальному порядку (заяву встановленої форми, копія документа, що посвідчує особу, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав) для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна, збудовані в результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, заявник подає документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо). 09 грудня 2014 року [PERSON] , звернулася до реєстраційної служби із вищевказаними документами, де державний реєстратор провів реєстраційні дії щодо реєстрації права власності квартири [ADDRESS] . Крім договору доручення, який зазначено вище, [PERSON] подала акт прийому - передачі нерухомості від 27 січня 2014 року, заяву встановленої форми, копія документа, що посвідчує особу, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав (докази наявні в матеріалах справи, які були досліджені в судовому засіданні). Арешт на вищевказане майно накладено не було, а тому будь - яких перешкод у реєстрації права власності за [PERSON] не було. Таким чином, всі документи, які передбачені чинним законодавством, які необхідно було надати зі сторони [PERSON] - були надані державному реєстратору для вчинення реєстраційних дій. Отже, відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України (права на нерухоме майно які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації) 10 грудня 2014 року у [PERSON] виникло право власності на житлову квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2015 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК). Пунктом 6 вищевказаної Постанови встановлено: суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію", стаття 384 ЦК). Отже, момент (підстава) набуття права власності у [PERSON] виникла з моменту повного внесення пайових внесків: а саме, з 27 січня 2014 року, з моменту, коли було підписано акт приймання-передачі нерухомості від 27 січня 2014 року (акт наявний в матеріалах справи), а відтак з врахуванням наведеного вбачається, що підстава виникнення права власності на квартиру [ADDRESS] у [PERSON] виникла раніше ніж у позивача. Водночас, позивачка, як на підставу позову покликається лише на судове рішення та юридичні факти, які встановлені у судових рішеннях, а відтак вважає, що вони не потребують доказуванню. Натомість у судових рішеннях відсутні будь які юридичні факти щодо підстав набуття на спірну квартиру [PERSON] , вони не були предметом розгляду. У межах названої справи не розглядався віндикаційний чи негаторний позов та не вирішувався спір щодо державної реєстрації прав. [PERSON] не брала участі, на була залучена ні судом, ні сторонами по справі у розгляді цивільної справи №569/2241/14-ц, а відтак обставини, встановлені під час розгляду вказаної справи не мають обов`язкової сили для осіб, які не брали участі у справі, не є преюдиційними, тому ці обставини встановлюються на загальних підставах. Отже, у межах розгляду даного спору потребують встановлення та доведення обставини наявності у позивачки права власності, а тому неревалентним є посилання позивачки на ч.3.ст.63 ЦПК України. Подаючи позов до суду та в подальшому заяви у відповідній частині, позивач [PERSON] не зазначає, відсутність яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давала підстав державному реєстратору вчиняти необхідні реєстраційні дії, крім того позивачка не зазначає, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування. Водночас позивачкою не було подано до суду будь яких правовстановлюючих документів на підтвердження права власності на спірне майно. Крім того, позивачкою не було подано до суду будь яких доказів того, що вона зверталась до суб`єктів державної реєстрації прав про скасування записів чи докази (рішення) суб`єкта державної реєстрації прав про відмову в державній реєстрації прав на підставі рішення суду у справі №569/2241/14-ц, на яку покликається позивачка як на підставу своїх позовних вимог. Не доведення позивачкою наявності у неї речових прав на спірну квартиру свідчить про відсутність порушення її прав з боку відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в позові, який спрямований саме на захист права власності. Ураховуючи наведене, суд вважає, що позивачка не довела обставини, які мають значення для справи, не наведено порушень її прав щодо відмови у державній реєстрації прав на спірне нерухоме майно. Крім того, позивачкою не наведено жодних обґрунтувань, а суду не надано жодних доказів про порушення державним реєстратором реєстраційних дій при державній реєстрації спірної квартири за [PERSON] . Тому, вказані вимоги позивачки не можуть бути в силу закону задоволені судом лише з формальних міркувань, а відтак підлягають відхиленню. Що стосується вимог позивача в яких вона просить суд «Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольгою В`ячеславівною 17.12.2014 року за реєстраційним №4574». Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України, кожна сторона має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (п.2 ст.3 ЦК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Частиною 1 ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦКУ). Частинами 1 та 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, це передбачено ч.1 ст. 627 ЦК України. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 17 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який став підставою для виникнення права власності на трикімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , ( що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31146159 копія якого міститься в матеріалах справи). Таким чином, [PERSON] є власником квартири, володіє нею на законних підставах, а тому таке позбавлення власника в обраний позивачем спосіб суперечить Конституції України та законодавству України, зокрема ч. 1 ст. 319 ЦК України, де зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.203 ЦК України: загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оспорюваний договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства та жодним чином не суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторони договору не позбавлені у встановленому законодавством порядку цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення сторін договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. При укладені договору дарування сторонами додержано вимоги закону щодо його письмової форми та нотаріального посвідчення. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підтвердженням того, що даний договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків є підписання сторонами тексту договору, фактична передача у власність квартири, тобто звільнення квартири від власних особистих речей дарувальника, фактичне користування квартирою обдарованим та проживання його сім`ї Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Оспорюваний договір дарування відповідає інтересам малолітніх та неповнолітніх дітей, оскільки саме діти [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстровані у квартирі, користуються нею та фактично проживають. Таким чином, жодний із критеріїв, з наведених вище, які могли б свідчити про недійсність договору дарування від 17.12.2014 року, не застосовуються. Крім того, у заяві про збільшення позовних вимог позивачкою не наведено жодних правових підстав для визнання договору дарування недійсним. Отже, проаналізувавши вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що на позивачку [PERSON] покладено обов`язок доведення своїх позовних вимог з врахуванням вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України, в тім цей обов`язок позивачкою не наведено та не виконано. Щодо посилання позивачки в якості преюдиції на рішення суду по цивільній справі №569/2241/14-ц, як на підставу визнання недійсним договору дарування спірної квартири суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 року у справі № 917/1345/17 щодо загальних ознак розмежування преюдиційних обставин та правової оцінки судом обставин справи, які є усталеними в судовій практиці Верховного Суду, зазначив, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Отже, обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Судове рішення у справі №569/2241/14-ц жодним чином не стосується правомірного володіння своїм майном [PERSON] , отриманого на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, який є чинний на теперішній час. Арешт, заборона, тощо на вищевказане майно накладено/внесено до реєстрів не було, а тому будь яких перешкод у реєстрації права власності за [PERSON] не було. [PERSON] не брав участі у розгляді цивільної справи №569/2241/14-ц. Судовим рішенням не встановлювались будь які юридичні факти щодо оскаржуваного договору дарування квартири. У даному випадку статус спірної квартири є саме обставиною, яка не була врахована судами при розгляді справи №569/2241/14-ц, а тому визнання договору дарування недійсним з покликанням позивачки на судове рішення в якості преюдиційної, тобто такої, що не підлягає повторному доказуванню при розгляді цієї справи в силу приписів частини 3 статті 63 ЦПК України, є неспроможними. При цьому такі посилання позивачки на думку суду зводяться до висловлення позивачкою [PERSON] власного бачення змісту судового рішення у справі №569/2241/14-ц. Враховуючи зазначене, вимоги цивільного процесуального законодавства, а також висновки Верховного Суду, як узагальнення судової практики, суд зауважує, що: особи, які не брали участі у справі, в якій судом ухвалено судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені судовим рішеннями; обставини, встановлені під час розгляду справи №569/2241/14-ц за позовом про право на майно не мають обов`язкової сили для осіб, які не брали участі у справі, ці обставини встановлюються на загальних підставах; правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями; висновки суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Наведені позивачкою доводи щодо підстав визнання недійсним договору дарування недійсним з покликанням на судове рішення у справі №569/2241/14-ц оцінюються судом як такі, що стосуються правовідносин, що є очевидно не подібними з тими, що виникли між сторонами у цій справі ні за складом учасників, ні за предметом спору, ні за обставинами справи, ні за сферою правового регулювання. Таким чином, в межах заявлених позивних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування недійсним з покликанням про те, що вказані обставини не потребують встановленню та доведенню обставин на думку суду є помилковими, необґрунтованими та такими, які не відповідають вимогам закону, а тому неревалентним є посилання позивачки на ч.3.ст.63 ЦПК України та судове рішення у справі №569/2241/14-ц. Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 346 ЦК України передбачено підстави, з яких може бути припинено право власності. Серед них відсутня підстава припинення права власності за рішенням суду. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. З огляду на наведені вище вимоги закону, сталої практики ЄСПЛ та обставини справи суд вважає , що оспорюваний договір дарування не може бути визнаний судом лише з формальних міркувань, оскільки не надано суду будь яких належних та допустимих доказів про визнання договору дарування недійсним, відсутні правові підстави, а тому з цих підстав і цій частині позову слід відмовити. Що стосується вимоги позивачки про «Виселиння з квартири [ADDRESS] наступних осіб (хто фактично проживає і/або зареєстровані), а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24 квітня 2003 року, видане відділом РАЦС м. Рівне, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22 лютого 2005 року, видане відділом РАЦС м. Рівне, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16 червня 2015 року, видане відділом РАЦС м. Рівне без надання їм іншого житлового приміщення». Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки право користування житлом у дітей виникає на підставі факту їх народження, тому наведені позивачкою вимоги в частині виселення дітей з квартири не відповідають вимогам закону, оскільки такі вимоги на дітей не поширюються. Що стосується вимог позивачки про виселення [PERSON] суд вважає, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що вказаний відповідач проживає та зареєстрована [ADDRESS], відтак як не можна виселити фізичну особу з квартири, яка там не є зареєстрованою та яка там не проживає. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням вказаних обставин, суд вважає, що виселення [PERSON] , як власника квартири з одночасним виселенням членів його сім`ї за відсутності у нього (чи членів сім`ї) іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Процедура законного виселення чітко встановлена законодавством. Незаконне виселення - це виселення без достатніх правових підстав. До вказаних правовідносин застосовуються норми права на час виникнення правовідносин, які закріплені в Цивільному кодексі України та Житловом кодексі УРСР . Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положеннями статей 319, 321, 391 ЦК України вказано, що власник: володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Велика Палата Верховного Суду 31.10.2018 року розглянувши справу №753/12729/15-ц вирішила не відступати від правових висновків викладених у постановах Верховного Суду України № 6-197цс16 від 22.06.2016 року та № 6-1731цс16 від 21.12.2016 року. Свою позицію суд аргументував тим, що дійсно є стаття 41 Конституції України, яка встановлює правило, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Також є і стаття 47 Конституції України, яка вказує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. На підставі зазначених принципів та норм Велика Палата Верховного Суду проаналізувала і історію внесення змін до статті 109 ЖК УРСР. Так, зміни були внесені Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Підставою для прийняття такого закону стали масові позови банків про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла і, як наслідок до створення напруги в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень. На вищевикладених підставах Суд і вирішив, що відступати від правових позиції Верховного Суду України по зазначеному питанню підстав не має. Також, Суд встановив, що квартира була придбана позивачем за результатами прилюдних торгів з реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса. Тому, Суд вирішив, що ці відносини і підпадають під дію статті 109 ЖК УРСР. З цього всього випливає, що єдина можливість виселити колишнього власника з займаного житла це одночасно з виселенням надати такій особі інше постійне жиле приміщення. Єдиним виключенням є звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані колишнім власником за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону та узагальнюючу практику Верховного Суду, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позов [PERSON] в частині про виселення відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки за вищевказаних обставин виселення проводитися лише з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Оскільки позивачкою заявлено вимоги виселення без зазначення іншого житлового приміщення тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Що стосується позовних вимог позивача про «Зобов`язати наступних осіб (хто фактично проживає і/або зареєстровані в квартирі по [ADDRESS] ), а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не вчиняти позивачці [PERSON] перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою [ADDRESS] . Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем ? лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову. Як вбачається із наведеного, на підставі статті 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення. Позивачкою не надано суду будь яких доказів того, що в діях відповідачів є правопорушення, яке би мало триваючий характер і було наявним на момент подання позову, а також не доведено наявності у відповідачів намірів у майбутньому вчиняти дії, які би порушували права позивачки. Позицію відповідачів обґрунтовано відсутністю доказів протиправності поведінки відповідачів (вчинення ними дій, спрямованих на порушення прав позивачки). Крім того, у даній справі взагалі не доведено факту наявності у позивачки права власності на майно, щодо якого заявлено позов. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як встановлено в судовому засіданні квартира, щодо якої позивачка просить не вчиняти перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні слідує, що ця квартира не перебувала і не перебуває у як у володінні чи власності [PERSON] . Щодо даної квартири існує спір про право. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Позивачкою [PERSON] не було обґрунтовано на підставі чого заявляється вимога негаторного характеру. В заяві вказуються лише норми процесуального законодавства щодо прав сторін, а також щодо залучення відповідачів. Позиції про можливість захисту права власності способом, передбаченим у статті 391 ЦК України, лише за умови доведеності факту його порушення, дотримується і КЦС ВС. При цьому у постановах КЦС ВС неодноразово зазначалося, що саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном (постанови від 15.03.2018 року у справі № 300/690/16-ц, від 28.03.2018 року у справі № 332/4891/15-ц, від 28.03.2018 року у справі № 589/4556/16, від 28.03.2018 року у справі № 372/918/16-ц). У випадку, коли відповідач не вчиняв дій, які спричиняють позивачеві перешкоди у володінні та користуванні майном, заявлення вимоги про захист права власності шляхом усунення відповідних перешкод свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту. Крім цього, у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про позивачку, як власника спірного нерухомого майна. А відтак, позивачка неправильно обрала спосіб захисту порушених прав та не довела факту вчинення відповідачами перешкод у володінні та користуванні спірним нерухомим майном. Статтею 129 Конституції України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до пунктів 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини та норми права, на які посилається представники відповідачів, як на підставу своїх заперечень проти позову ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Отже, суд з врахуванням вищевикладених обставин у їх сукупності вважає, що заявлені вимоги позивача [PERSON] є не доведеними належними та допустимими доказами, та спростованими представниками відповідачів, а тому з цих підстав в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed