Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обгрунтування якого зазначила, що з 20 вересня 2013 року вона перебуває з відповідачем у шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Влітку 2015 року вони з відповідачем припинили жити разом та вести спільне господарство. Дитина разом з нею мешкає в м. Луганську. Дитина часто хворіє, потребує якісного медичного обслуговування, проходження обстеження, яке можна отримати виключно на території України. Також її брат, [PERSON] знаходиться в м. Сєвєродонецьку, та вона з донькою вимушені їздити його провідувати. ЇЇ сестра проживає в Російській Федерації, але без дозволу батька дитини, вона не має можливості її провідати. Відповідач категорично відмовляється надати нотаріально завірену копію згоди на виїзд дитини через пункти пропуску в зоні АТО. На теперішній час місце перебування відповідача не відоме. На підставі викладеного, просить надати багаторазовий дозвіл на виїзд та в'їзд дитини в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської області та до Російської Федерації до досягнення 16 років в супроводі матері. Позивач у судове засідання не з'явилася. Про дату та час судових засідань була повідомлена належним чином. Суду надала заяву про розгляд справи без її участі та просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про судові засіданні повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті «Судова влада України» на сторінці Троїцького районного суду Луганської області. Третя особа в судове засідання свого представника не направили. Суду надали заяву про розгляд справи без участі їх представника. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20 вересня 2013 року, позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.02.2014, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №415ог від 12 червня 2015 року, в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. В матеріалах справи не міститься жодних доказів того, що відповідач отримував від позивача будь - які повідомлення щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували звернення до батька дитини щодо надання дозволу на виїзд доньки за кордон, відмову або ігнорування батьком дитини надання такого дозволу матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки доказів того, що відповідач відмовляв або ігнорував звернення позивача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон і взагалі, що він отримував такі звернення, матеріали справи не містять, правових підстав для надання дозволу на виїзд дитини за кордон не вбачається. Крім того, докази, які були надані позивачем не підтверджують достовірно мету виїзду, конкретні терміни виїзду та повернення дитини з-за кордону. Суд також зазначає, що позовна заява не містить наявності спору щодо отримання разового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька за кордон України на конкретний період часу. Однак, надання даного дозволу на виїзд дитини на невстановлений період без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим. Отже, виходячи з системного аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі або на окупованій території України, тобто разову поїздку. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року по справі №6-33303ск15. Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл на багаторазові виїзди дитини за межі України до Російської Федерації та виїзду/ в'їзду на тимчасово непідконтрольну територію України - м.Луганськ без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, але чинним законодавством не передбачено захист права особи, яке може бути порушене в майбутньому. Зазначаючи країну виїзду - Російську Федерацію, позивач жодним чином не мотивувала необхідність виїзду дитини саме до цієї країни, не надала жодних доказів на підтвердження необхідності виїзду до зазначеної країни. В матеріалах справи відсутні будь-які докази відповідності та доцільності такої поїздки інтересам дитини. Також позивачем не надано доказів ухиляння відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, виїзд дитини з тимчасово окупованої території України та повернення на зазначену територію. З письмових пояснень позивача вбачається, що влітку 2015 року вони з відповідачем припинили жити разом та вести спільне господарство. Дитина разом з позивачем мешкає в м. Луганську. Дитина часто хворіє, потребує якісного медичного обслуговування, проходження обстеження, яке можна отримати виключно на території України. Також брат позивача, [PERSON] знаходиться в м. Сєвєродонецьку, та вона з донькою вимушені їздити його провідувати. Сестра позивача проживає в Російській Федерації, але без дозволу батька дитини, вона не має можливості її провідати. Відповідач категорично відмовляється надати нотаріально завірену копію згоди на виїзд дитини через пункти пропуску в зоні АТО. Суд критично ставиться до зазначених позивачем тверджень оскільки вони не підтверджені належними доказами, з яких можна прийти до висновку про необхідність та доцільність зазначених поїздок в інтересах дитини, враховуючи їх небезпечність. Потреба дитини у медичному обстеженні також позивачем не доведена, оскільки не зазначено конкретної медичної установи, направлення на відповідне обстеження, конкретну дату поїздки, тощо. Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин, оскільки позивачем документально не підтверджена необхідність виїзду неповнолітньої дитини за кордон, враховуючи той факт, що законодавством не передбачена можливість для надання судом дозволу на багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди та супроводу її батька до досягнення нею 16-річного віку, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутись до суду з відповідним позовом у разі відмови батька від надання дозволу на виїзд дитини за межі України, виїзд з тимчасово окупованої території та в'їзд на тимчасово окуповану територію України, зазначивши конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed