Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, посилаючись на те, що 16.01.2008 р. між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2202/0108/88-001, відповідно до умов якого вона отримала кредит у сумі 40 000,00 доларів США, зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення по 16.01.2018р. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту іпотекодавці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали у іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв. м., житловою площею 34,0 кв. м. 25.05.2012 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у ПАТ «Сведбанк» до відповідачів передано ПАТ «Дельта Банк». У зв'язку із неналежним виконанням умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом виникла. Тому позивач просить в рахунок виконання зобов'язання щодо оплати заборгованості в сумі 341 840 грн. (триста сорок одна тисяча вісімсот сорок гривень) 00 коп. за кредитним договором № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 59.9 кв. м., житловою площею 34,0 кв. м., визнати за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) право власності на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв. м., житловою площею 34,0 кв. м., та покласти судові витрати по справі. Представник позивача у судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, та позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити. [PERSON] та її представник в судовому засіданні подали заперечення, в якому проти задоволення позову заперечують, посилаючись на те, що позов є надуманим та необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити. [PERSON] та його представник в судовому засіданні подали заперечення, в якому проти задоволення позову заперечують, посилаючись на те, що позов є надуманим та необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити. [PERSON], та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомленні належним чином, причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст.ст. 610, 611, 623 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України, одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Згідно із ст. 590 ч. 2 Цивільного кодексу України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї в включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У відповідності до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» «договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону». Судом встановлено, що 25.05.2012 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008р., тобто позивач набув права кредитора відносно зобов'язань із [PERSON]. Однак, позивач не довів того, що йому було передано оригінали кредитного договору № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008, договору іпотеки та договору поруки, а також інформацію про розрахунки між попереднім кредитором та боржником. Відповідно до наданого позивачем "витягу" з Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Седбанк» та ПАТ «Дельта Банк», вбачається, що він є неналежним доказом, оскільки він не містить печатки передаючої та приймаючої сторони, дати складання, інформації з чого складається невиконаний розмір грошового зобов'язання. Тому, суд вважає, що не було дотримано процедуру відступлення права вимоги, як наслідок, позивач не може вважатися належним кредитором. Також, у "витязі" з Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Седбанк» та ПАТ «Дельта Банк» міститься невірний номер кредитного договору, а саме 0703/1107/71-318, проте [PERSON] укладала із ВАТ «Сведбанк» кредитний договір під номером 2202/0108/88-001, що свідчить про те, що Витяг з Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Седбанк» та ПАТ «Дельта Банк» не відноситься до обставин справи. Також, судом встановлено, що позивач стверджує, що 19 серпня 2015 року, він повідомив відповідача про вимогу належним чином виконати зобов'язання по кредитному договору № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008р. Відповідно до ст.. 35 Закону України «Про Іпотеку» У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Судом встановлено, що позивач повинен був надати відповідачу тридцяти денний строк для виконання зобов'язання. У випадку не виконання відповідачем у даний строк зобов'язання перед позивачем, тільки тоді позивач міг звернутися до суду із позовною заявою. Окрім того, тридцяти денний строк починається відраховуватися від дати отримання відповідачем повідомлення про вимогу належним чином виконати зобов'язання по кредитному договору № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008р., а не від дати надіслання даного повідомлення позивачем. Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач порушив вимоги ст. 35 Закону України «Про Іпотеку» та звернувся із позовною заявою 25.08.2015р., не отримавши підтвердження того, що відповідачі отримали повідомлення. Відповідно до п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. Оскільки вказане положення закону є оцінюючим, то суд має належним чином його мотивувати, співставити зі змістом цього поняття, визначитись чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, як передбачено у ст. 3 ЦК України. Судом встановлено, що в позовній заяві позивач зазначає ціну позову 341 840,00 грн. Відповідно до п. 3 Іпотечного договору від 16.01.2008р., вартість предмета іпотеки становить 57 401,00 грн. Предметом іпотеки є трьох кімнатна квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до звіту № 02-12/12 про оцінку житлової нерухомості вартість предмету іпотеки становить 481 056,00 грн. Дана обставина пов'язана із зміною курсу долару США, так як станом на 16.01.2008 офіційний курс НБУ по відношенню до долару США встановив 5.05 грн. за 1 долар США, в на момент звернення позивача із позовом, а саме 25.08.2015 офіційний курс НБУ по відношенню до долару США становив 23,64 грн. за 1 долар США, в результаті чого вартість предмету іпотеки виросла в 6 разів, тобто сума заборгованості є неспівмірною, несправедливою із сумою вартості предмету іпотеки. Також, судом встановлено, що загальна сума, яку сплатив позичальник за кредитним договором № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008 становить тіло кредиту - в сумі 29 000,00 доларів США, відсотки за користування кредиту становить близько 22 000,00 доларів США. 16.01.2008 був укладений трьохсторонній договір поруки № 2202/0108/88-001-Р-1 між, на той час, відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», який у даному договорі іменується банком, з однієї сторони, поручителем - [PERSON] Григоривичом, з другої сторони, та Позичальником - [PERSON] з третьої сторони. Відповідно до умов договору поруки № 2202/0108/88-001-Р-1 від 16.01.2008 , а саме п. 2, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами. Відповідно до п. 4, вищезазначеного договору поруки, у разі не виконання позичальником умов основного зобов'язання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов'язання та процентів за користування кредитом за першою вимогою банку протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених основним зобов'язанням, надісланою банком за адресою, зазначеною у реквізитах поручителя в цьому договорі. Відповідно до договору кредиту № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008, а саме розділу 5, належне виконання зобов'язання позичальником, в першу чергу, полягало у своєчасному поверненні кредиту та у сплаті нарахованих процентів. Відповідно до договору кредиту № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008, п.1.1 кредит був наданий на строк від 16.01.2008р. по 16.01.2018р. Судом встановлено, що починаючи з квітня 2014 року, позичальник [PERSON] не виконує зобов'язання за договором кредиту № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008, а саме не повністю сплачує платежі за розрахунковий період. Дана обставина підтверджується шляхом звірення квитанцій про перерахування грошових коштів на погашення кредиту та Додатку №2 до кредитного договору № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008р. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. В судовому засіданні встановлено, що в договорі поруки № 2202/0108/88-001-Р-1 від 16.01.2008 не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що строк припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням, тобто кредитним договором №2202/0108/88-001 від 16.01.2008р. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, а саме у Правовій позиції Верховного Суду України в справі № 6-1077 цс 15, зокрема у постанові від 02.09.2015, а також у Правовій позиції Верховного Суду України в справі № 6-106цс14, зокрема в ухвалі Верховного Суду України від 25 червня 2014 року. При цьому в Правовій позиції у справі № 6- 53 цс 14, Верховний суд зазначив, що аналіз ч.4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. З цього випливає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-125цс14, пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Судом встановлено, що позов був пред'явлений 25.08.2015, тобто строк вимоги до поручителя позивачем пропущено. Враховуючи вищевиклданні обставини, та те, що позичальник починаючи із квітня 2014 року неналежним чином виконує зобов'язання за кредитним договором № 2202/0108/88-001 від 16.01.2008, суд вважає, що у позивача право звернення до суду з позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором виникло у квітні 2014, тобто саме з цього часу відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України почався перебіг строку позовної давності за його вимогами. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону.

Outcome: dismissed