Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 107,70 кв. м, житловою площею 58,10 кв.м у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірне домоволодіння [ADDRESS] у рівних частинах належало [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою 14 листопада 1958 року за реєстровим № 5216. Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради №18 від 13 вересня 1957 року власникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було надано дозвіл на перебудову вказаного домоволодіння, яке було повністю знесено та у 1961 році зведено новий житловий будинок, який був прийнятий до експлуатації згідно з актом приймальної комісії, затвердженим рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради №1 від 01 січня 1990 року, проте право власності на вказаний будинок не було оформлено та не було зареєстровано у БТІ. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 1995 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння у порядку забудови та на 1/6 частину будинку - після смерті [PERSON] . Після цього право власності на Ѕ частину домоволодіння було зареєстровано у БТІ за [PERSON] , яку після смерті [PERSON] успадкував позивач [PERSON] на підставі заповіту. Таким чином, Ѕ частина спірного домоволодіння, що на праві власності належала [PERSON] , залишилась не оформленою. Після смерті своєї дружини [PERSON] позивач фактично прийняв спадщину. Проте на даний час не може оформити свої спадкові права, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказану частину домоволодіння, що належала [PERSON] , у зв`язку з чим 07 червня 2019 року він отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 вересня 2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2019 року за клопотанням позивача витребувано докази. Позивач у підготовче засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] не з`явилась, повідомлялась своєчасно і належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що проти позову не заперечує. Відповідач [PERSON] не з`явився, повідомлявся своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що проти позову не заперечує. Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло. Враховуючи, що у підготовче судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. За інформацією Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 27 грудня 2018 року, житловий будинок дерев`яний, 1885 року будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано в рівних частинах за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою 14 листопада 1958 року за реєстровим №5216 та зареєстровано в БТІ у грудні 1958 року. З акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради народних депутатів 09 січня 1990 року, вбачається, що на підставі рішення виконкому Пісочинської селищної ради від 13 вересня 1957 року домоволодіння [ADDRESS] , було перебудовано в уособлене одноповерхове домоволодіння, площею забудови 82,0 кв.м та прийнято до експлуатації. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 1995 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] у порядку забудови та на 1/6 частину - у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Рішенням також встановлено, що після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є її діти: [PERSON] та [PERSON] , які на момент смерті мешкали у спірному домоволодінні та прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном, тому 1/3 частину [PERSON] у спірному домоволодінні успадкували у рівних долях по 1/6 частині [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Пісочинською селищною радою Харківського району Харківської області 19 січня 2009 року. Після смерті [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] успадкував позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 21 жовтня 2009 року, р.№-1082. [INFO] померла [PERSON] , яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області 01 червня 2018 року. Таким чином, після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме - Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 01 березня 1964 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] Постановою приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П. від 07 червня 2019 року було відмовлено [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності померлої. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. На час побудови спірного будинку та прийняття його у експлуатацію у 1990 році державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі- Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Відповідно до ст.1 розділу 1 цієї Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводило бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області 01 червня 2018 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка перебувала у її приватній власності, що підтверджується актом про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради народних депутатів 09 січня 1990 року та обставинами, встановленими рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 1995 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку. Нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину вказаного житлового будинку, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на на нерухоме майно. Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.76, 229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположними свобод фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У той же час право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за законом. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», враховуючи те, що позивач фактично прийняв спадщину, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, при цьому спадкове майно було набуте спадкодавцем [PERSON] правомірно, а сам факт не отримання правовстановлюючого документу не може вважатись відсутністю права на нерухоме майно, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання за позивачем [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 107, 7 кв.м, житловою площею 58,10 кв.м у порядку спадкування за законом після смерті дружини - [PERSON] , яка померла [INFO] , є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають задоволенню. Висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд вважає за доцільне залишити судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved