Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року у розмірі 11141,09 Євро, що за курсом НБУ складає 326014,33 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що AT КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 08.06.2007 року уклали кредитний договір № 160 Є/V-U, згідно якого AT КБ «ПРИВАТБАНК» надав Відповідачу кредит у розмірі 54000.00 Євро на термін до 07.06.2012 р., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості. Рішенням Жовтневий районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2012 року було задоволено позов AT КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнуто заборгованість в розмірі 79220,42 [Євро] нараховану станом на 06.02.2012 року. Зазначає, що прострочена сума заборгованості становить 45265,44 [Євро]. Оскільки, з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 року, тобто за період з 08.06.2007 року по 06.02.2012 року, то за період після винесення рішення Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська від 21.02.2012 року з 22.02.2012 по 06.05.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 11141.98 Євро, яка складається з 3 % річних від простроченої суми. Процесуальні дії по справі: Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи. 20 листопада 2020 року представником відповідача адвокатом [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у позові, так як вважає позовні вимоги безпідставними. Вказує, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.12 у справі №2-4599/11 з відповідача на користь банку стягнено заборгованість за кредитним договором в розмірі 875 190,54 грн., а не суму коштів в іноземній валюті (Євро), як про це зазначає банк. Відтак, здійснений Банком розрахунок трьох відсотків річних є невірним, а тому позовні вимоги недоведені і необґрунтовані Банком належним чином. Зазначив, що Банк розпочав нарахування трьох відсотків річних, починаючи з 22 лютого 2012 року, тобто з наступного дня після ухвалення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, в той час як рішення набрало законної сили 11 липня 2012 року. Крім того, вказує, що Банк не звертався до органів державної виконавчої служби з метою виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.12 у справі №2-4599/11, відтак, у Відповідача був відсутній обов`язок з виконання цього рішення суду і йому не було встановлено конкретного строку виконання такого рішення. Таке рішення могло бути виконаним ним лише в добровільному порядку. Нарахування річних відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання неможливе, оскільки Відповідач не допустив прострочення виконання такого зобов`язання. Зазначає, що стягнення трьох процентів річних в даному випадку було б можливе лише у випадку невиконання боржником свого грошового зобов`язання у встановлений державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження семиденний строк. Тільки з наступного восьмого дня розпочав би свій перебіг прострочений строк виконання боржником грошового зобов`язання. У зв`язку з наведеним вважає, що в банку відсутні підстави нараховувати три відсотки річних. Ткож, представник відповідача вказав, що дана позовна заява подана з пропуском строку позовної давності. Зазначає, що з пред`явленого у даній справі позову слідує, що Банк вважає свої права порушеними ще 22 лютого 2012 року, тобто з наступного дня після початку можливого порушення прав - з 23 лютого 2012 року розпочав свій перебіг строк позовної давності. Представник позивача вказує, що у випадку визнання судом позовних вимог Банку обґрунтованими, Відповідач заявляє про застосування у даній справі позовної давності, строк якої сплив. Крім того, представник позивача [PERSON] у відзиві просить стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] 10 000,00 грн. на оплату правничої допомоги адвоката. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.11.2020 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без руху. 23.11.2020 року представник позивача [PERSON] подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою були усунуті вказані в ухвалі суду від 20.11.2020 року недоліки. 30.12.2020 року до суду від представника позивача адвоката Єрмолова Є.М. поступила відповідь на відзив, у якій зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2012 року було задоволено стягнути заборгованість в розмірі 79220,42 Євро нараховану станом на 06.02.2012 року. У даному рішенні вказано еквівалент 875190,54 грн. Оскільки Відповідач отримував кредит у валюті, то заборгованість за відповідачем рахується у валюті. Вказує, що винесення рішення Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська від 21.02.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Зазначив, що відповідач безпідставно посилається на Закон України «Про виконавче провадження». Вказує, що строк позовної давності відповідачем дотримано при зверненні до суду. Відповідач не надав доказів про те, що саме поведінка банку унеможливила виконання ним рішення суду. Просить задовольнити вимоги Банку в повному обсязі. Представник позивача заперечив проти заявлених представником відповідача витрат на правову допомогу, вважає що заявлена сума витрат значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, є неспівмірною із складністю справи та не доведеною. 17.02.2021 року представником відповідача подано клопотання про приєднання доказів, в судовому засіданні представник відповідача підтримав клопотання, просив таке задовольнити. Крім того, зазначив, що після ознайомлення із відповіддю на відзив, а саме 02.02.2021 року виникла необхідність приєднання вказаних у клопотанні доказів, а саме копій: свідоцтв про державну реєстрацію за відповідачем двох транспортних засобів (сідлового тягача та напівпричепу); нотаріально посвідченого договору застави автотранспорту від 08.06.07; нотаріально посвідчених довіреностей від 23.12.09 і від 06.11.12, за якими відповідач уповноважив банк розпоряджатися належними відповідачу транспортними засобами; актів від 21.12.09 і 23.10.12 про передачу відповідачем представникам банку належних йому транспортних засобів; рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.04.16 у справі №308/10994/15-ц та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 28.07.16 у справі №308/10994/15-ц. Вважає, що вказані докази мають значення для правильного вирішення справи, оскільки не тільки спростовують доводи представника банку про намір відповідача уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобов`язання, а й підтверджують факт свідомого і штучного збільшення можливої заборгованості відповідача внаслідок тривалої бездіяльності банку щодо примусового виконання рішення суду і невчинення дій по реалізації транспортних засобів, добровільно переданих відповідачем. На вказане клопотання представником позивача [PERSON] 02.03.2021 року подано до суду письмове заперечення, у якому зазначено, що зазначені у клопотанні представника відповідача докази не спростовують намір відповідача уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобов`язання та не підтверджують збільшення заборгованості відповідача внаслідок дій позивача. Додано підтвердження щодо реалізації предмету застави, вказано, що кошти від реалізації були розподілені на відсотки і судові витрати, що передбачено у п. 15.9 договору застави. В судовому засіданні 02.03.2021 було задоволено клопотання представника відповідача про приєднання доказів від 17.02.2021 року. Крім того, 02.03.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання, у якому просив зобов`язати АТ «Приватбанк» повідомити суд коли і по якій ціні реалізований переданий заставний транспортний засіб [PERSON] (сідловий тягач); повідомити які саме дії і коли вчинені банком для реалізації належного [PERSON] транспортного засобу (напівпричепу); витребувати від АТ КБ «Приватбанк» належним чином посвідчені копії відповідних бухгалтерських документів на підтвердження оплати покупцями придбаних у нього вказаних транспортних засобів та документів щодо встановленого розміру юридичних витрат, які були списані на підставі платіжного доручення від 11.02.16. Вказане клопотання представник відповідача підтримав у судовому засіданні 02.03.2021 року та просив задовольнити. Заслухавши думку учасників справи, ознайомившись із змістом клопотання судом протокольно постановлено подане клопотання представника відповідача залишити без задоволення, оскільки таке не відповідає вимогам ч.2 ст. 84 ЦПК України, зокрема у такому не зазначено, що особою, яка подає клопотання, вживалися заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Крім того, вказане клопотання про витребування доказів подане з пропуском строку передбаченого у частинах другій та третій статті 83 ЦПК України і представником відповідача у судовому засіданні не заявлялося клопотань про оголошення перерви для вжиття заходів для самостійного отримання вказаних у клопотанні доказів. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав наведених у позові та відповіді на відзив. Додатково зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 року було стягнуто із відповідача заборгованість в розмірі 79220 Євро нараховану станом на 06.02.2012 року. У вказаному рішенні вказано про стягнення еквіваленту зазначеної суми - 8751 90, 54 грн. Однак, оскільки відповідач отримував кредит у валюті, то заборгованість також рахується у валюті. На підставі ст. 625 ЦК України враховуючи, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Оскільки прострочена сума заборгованості відповідача по тілу кредиту становить 45265,44 Євро, тому банк лише від вказаної суми просить стягнути 3% річних, починаючи з 22.02.2012р. по 06.05.2020р. Вказав, що позовна заява подана в межах строків позовної давності, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат [PERSON] проти позову заперечив, з мотивів, зазначених у відзиві, доповнив, що з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 року вбачається, що заборгованість з відповідача стягнуто у гривнях, а не у валюті, відтак розрахунок 3% річних також повинен бути розрахований у гривнях, тому наданий розрахунок є невірним. Крім того, банк незаконно розпочав нарахування 3% річних з наступного дня після ухвалення вказаного вище рішення, не врахувавши, що вказане рішення набрало законної сили лише 11.07.2012 р. Банк також не звертався до органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2012 року, відтак вважає що у відповідача був відсутній обов`язок з виконання такого і відповідач не допустив прострочення виконання такого зобов`язання. Просив звернути увагу на те, що наявність заборгованості має бути документально підтвердження бухгалтерськими документами, застосувати позовну давність та у задоволенні позову відмовити. Фактичні обставини справи, встановлені судом: Судом встановлено, що 08 червня 2007 року між ПриватБанком та [PERSON] було укладено кредитний договір №160 Є/V-U, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 54 000,00 (п`ятдесят чотири тисячі) євро, а позичальник зобов`язувався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки у встановлені договором терміни, та виконати інші зобов`язання згідно договору в повному обсязі. У зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яку відповідач не добровільно не погашав, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2012 року, справа №2-4599/11, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року - 875 190 грн. 54 коп.. Із змісту заочного рішення слідує, що судом було встановлено, що у відповідача [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» виникла заборгованість за договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року, яка станом на 06.02.2012 року становила 79 220,42 Євро. Вказане судове рішення набрало законної сили 11.07.2012 року. Позивачем до позовної заяви долучено розрахунок 3% річних. Зазначено, що основна сума заборгованості за договором 45 265,44 Євро. Згідно розрахунку за період з 22.02.2012 року до 31.12.2012 року сума заборгованості становить 1 165,03 Євро; за період з 01.01.2013 року до 31.12.2015 року - 4 073,89 Євро; з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року - 1 357,96 Євро; з 01.01.2017 року до 31.12.2019 року - 4 073,89 Євро; з 01.01.2020 року до 06.05.2020 року - 471,21 Євро. Всього штрафних санкцій 11 141,98 Євро. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». Враховуючи наведене, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року не припинилося та триває до фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак у позивача є право на отримання 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Оскільки рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2012 у справі №2-4599/11 набрало законної сили 11.07.2012 року, то з наступної дати після набрання рішенням законної сили (з 12.07.2012 року) слід розраховувати стягнення трьох відсотків річних. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.12.2018 року у справі №206/7190/14-ц у якій вказано, що з моменту набрання рішенням законної сили у позивача виникло право на стягнення сум за ст. 625 ЦК України, оскільки з цього моменту права кредитора за кредитним договором, який припинився у зв`язку із достроковим стягненням кредиту, трансформувалися в охоронні правовідносини. Суд не погоджується з доводами представника відповідача, про те, що у відповідача був відсутній обов`язок з виконання цього рішення, так як Банк не звертався до органів державної виконавчої служби. У відповідача, відповідно до положень ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України, наявний обов`язок виконувати вказане вище рішення, незалежно від факту звернення Банку до органів та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень. Відомостей про те, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 року виконано суду надано не було. Долученими представником відповідача копіями свідоцтв про державну реєстрацію підтверджується реєстрація за відповідачем двох транспортних засобів (сідлового тягача та напівпричепу); нотаріально посвідченим договором застави автотранспорту від 08.06.07, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] надав в заставу Сідловий тягач-Е. Згідно нотаріально посвідченних довіреностей від 23.12.09 і від 06.11.12 вбачається, що відповідач уповноважив банк розпоряджатися належними йому транспортними засобами; актами від 21.12.09 і 23.10.12 передано відповідачем представникам банку належних йому транспортних засобів. З копії рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.04.16 у справі №308/10994/15-ц у задоволенні позову [PERSON] , що діє в інтересах [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії -Закарпатське регіональне управління про захист права власності шляхом зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено, а ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28.07.16 у справі №308/10994/15-ц вказане рішення залишено без змін. Дослідивши зазначені докази, суд приходить до висновку, що такими не підтверджується виконання відповідачем зобов`язання за кредитним договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року чи виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 року і такі аж ніяк не спростовують наявності заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором. Представник позивача не заперечував в судовому засіданні щодо часткового погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року, яке відбулося у зв`язку з реалізацією предмета застави. Зазначив, що вказані кошти були розподілені на відсотки і судові витрати згідно п. 15.9 договору застави. Крім того, на підтвердження долучив платіжні доручення, з яких вбачається що банк 11.02.2016 отримував кошти на погашення заборгованості за кредитним договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року в сумі 3075,00 Євро, 2356,43 Євро та 1672,91 Євро, та 683,52 Євро - призначення платежу: для погашення юридичних витрат по договору №160 Є/V-U. При цьому, банк стверджує факт невиконання рішення суду, крім того стороною відповідача указаного не заперечується, відтак на думку суду Банк має право на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Щодо визначення валюти, в якій має бути розраховано три відсотки річних суд вважає за необхідне зазначити наступне. При обрахунку 3 % річних, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), в якій зазначено, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У договорі №160 Є/V-U від 08.06.2007 року зобов`язання виражене у валюті - 54 000,00 Євро. Згідно п.4.7 Договору погашення кредиту, сплата відсотків за даним договором здійснюється у валюті кредиту. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2012 року, справа №2-4599/11, стягнуто у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №160 Є/V-U від 08.06.2007 року - 875 190 грн. 54 коп. заборгованості. Із мотивувальної частини рішення слідує, що вказана сума є гривневим еквівалентом 79 220,42 Євро. У зв`язку з наведеним суд приходить до висновку, що розрахунок трьох відсотків річних повинен здійснюватися саме в іноземній валюті. При поданні відзиву представником відповідача - адвокатом [PERSON] було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Отже, враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме: забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ("Stubbings and Others v. the United Kingdom"). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування строків позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи позов АТ КБ «Приватбанк» подано до суду 29.09.2020 року (відмітка на поштовому конверті). Враховуючи, що відповідач реалізував своє право та заявив клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, матеріалами справи підтверджується порушення прав позивача, суд з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц прийшов до висновку про наявність підстав для застосування наслідків пропуску стоку позовної даності, та вважає, що право позивача, на отримання 3% за порушення відповідачем грошового зобов`язання обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, кінцевою датою такого періоду є 29.09.2020. З урахуванням вказаних обставин, суд приходить до висновку, що з урахуванням трирічного строку позовної давності, 3% річних на суму заборгованості слід нараховувати за період з 29.09.2017 року і до дати, по яку у позовній заяві просив стягнути 3% річних позивач - 06.05.2020 року (в межах позовних вимог). В решті вимог слід відмовити у зв`язку із застосуванням позовної давності. При здійсненні розрахунку суми заборгованості суд, з урахуванням положень ст.13 ЦПК України, бере до уваги суму заборгованості, з якої здійснював розрахунок заборгованості позивач, а саме 45 265,44 Євро. Доказів того, що сума заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» за тілом кредиту згідно договору №160 Є/V-U від 08.06.2007 року є меншою відповідачем надано не було, також не було спростовано і розрахунку наданого позивачем. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Таким чином за період з 29.09.2017 року по 06.05.2020 року 3% річних буде складати 3 538,15 Євро (45265.44 х 951 х 3 / 100/ 365). З урахуванням наведеного позов підлягає до задоволення частково. Щодо судових витрат: У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із платіжного доручення №BOJ63B312N від 23 липня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 4 890,22 гривні. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 553,13 грн. (4 890,22/100*31.76). Згідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Судом встановлено, що 10 листопада 2020 року між [PERSON] (Адвокат) та [PERSON] (Клієнт) було укладено договір про надання правничої допомоги №26, згідно якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає зобов`язання по наданню правничої допомоги у справі №308/10186/20. Правнича допомога полягає у наданні консультацій, вивченні документів і матеріалів судової справи, перегляді законодавчої бази і вивченні судової практики, підготовці документів правового характеру (відзиву на позовну заяву, інші заяви по суті справи та з процесуальних питань, клопотань, запитів, скарг на судові рішення тощо) і представництві інтересів Клієнта у судах всіх інстанцій при розгляді даних справ та у виконавчих провадженнях по виконанню рішень у них. Відповідно до опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за укладеним з [PERSON] договором №26 від 10.11.2020 року про надання правничої допомоги були надані наступні послуги: вивчення наданих Клієнтом документів, час 1 год. вартість послуги 1 000,00 грн.; перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики, час 1 год. вартість послуги 1 000,00 грн.; надання консультації Клієнту, час 1 год. вартість послуги 1 000,00 грн.; підготовка відзиву на позовну заяву, час 4 год. вартість послуги 4 000,00 грн.; підготовка клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, час 2 год. вартість послуги 2 000,00 грн.; ознайомлення з матеріалами справи, час 1 год. вартість послуги 1 000,00 грн. Всього вартість послуг становила 10 000,00 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №14 від 19 листопада 2020 року, адвокатом Розманом С.Ю. було прийнято від [PERSON] , на підставі надання правничої допомоги згідно з договором від 10.11.2020 року №26, кошти в розмірі 10 000,00 грн. При поданні відповіді на відзив представник позивача просив звернути увагу на наступне. Вважає, що такі пункти як вивчення наданих Клієнтом документів та ознайомлення з матеріалами справи є тотожними та вивчення наданих Клієнтом документів та ознайомлення з матеріалами справи не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, крім того їх суть не розкрито, не зазначено що саме входить до них, та взагалі яка саме послуга була надана клієнту. Розмір витрат щодо перегляду законодавчої бази і вивчення судової практики не є обґрунтованим та пропорційним до предмета судової трави, крім того, як вбачається з відзиву на позовну заяву, Відповідач лише посилається на ЄСПЛ як на судову практику. Щодо надання консультації клієнту то вважають, що суть даного пункту не розкрито, не зазначено що саме входить до нього, та взагалі яка саме послуга була надана клієнту, написання відзиву на позовну заяву у розмірі 4000 грн. - тариф не є пропорційним до складності справи; підготовка клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у розмірі 2000 грн. - Банк не отримував клопотання про залишення позовної заяви без розгляду від відповідача у зв?язку з чим, пояснення зможе надати лише після отримання. Підсумовуючи викладене, позивач AT КБ «ПРИВАТБАНК» вважає, що сума витрат, що заявлена представником відповідача значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу; сума витрат є неспівмірною із складністю цивільної справи; не є доведеною, що була фактичною та неминучою. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial