Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просив визнати за ним, право власності на переобладнаний садовий будинок, що розташований: в садовому товаристві «Ізумруд» на земельній ділянці №272 смт. Обухівка (колишнє смт. Кіровське) Дніпровського (колишній Дніпропетровського) району Дніпропетровської області, з господарськими будівлями та спорудами. Визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 29 квітня 2008 року померла мати позивача [PERSON], [INFO]. На день смерті матері залишилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] та житловий будинок № 272 в садовому товаристві «Ізумруд» в смт. Кіровське (нині Обухівка) Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області. Ще за часи життя, 21 жовтня 2002 року мати позивача склала заповіт на його імя та імя його брата [PERSON]. [PERSON] у встановленому законом порядку до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звернувся, з позовом до суду про продовження строку прийняття спадщини не звертався, а тому пропустив строк для поновлення своїх матеріальних прав. В 1997 році позивачу було виділено земельну ділянку № 272 в садовому товаристві «Ізумруд» в смт. Кіровське (Обухівка) Дніпропетровського (Дніпровського) району Дніпропетровської області, загальною площею 0,0460 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва. На вищевказану земельну ділянку, 23 січня 1997 року він отримав Державний акт серії ДП Дн №009769 виданий на підставі рішення Виконкому Кіровської селищної Ради народних депутатів від 16 жовтня 1996 року № 40. В 1986 році його мати побудувала садовий будинок літ. А, загальною площею 49,5 кв.м., основною площею 20,0 кв.м., допоміжною 29,5 кв.м. Мати завжди говорила, що після її смерті садовий будинок залишиться позивачу, однак залишила заповіт на його імя та імя його брата. Ще за часи життя матері, 28 лютого 2008 року позивач отримав Технічний паспорт на вищевказаний садовий будинок за реєстраційним номером № 23927826, однак оформили своє право власності на будинок 1986 року забудови на своє імя у встановленому законом порядку не встиг. В період з 2008 по 2016 роки він переобладнував, перебудовував та переплановував вищевказаний садовий будинок. Після закінчення переобладнання садового будинку він звертався до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області з питанням про введення домоволодіння в експлуатацію, щоб потім мати змогу оформити правовстановлюючі документи на власне домоволодіння, але отримав відмову. Звернувшись у встановлений законом строк до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину також отримав відмову, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2017 року, він позбавлений права оформити своє право власності на спадкове майно, тому і звернувся до суду з даним позовом. В ході судового розгляду [PERSON], звернувся до суду з зустрічним позовом. Відповідно до вимог якого просив суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтуванні зустрічних позовних вимог зазначивши наступне, 29 квітня 2008 року померла його бабуся [PERSON], [INFO]. На день смерті бабусі залишилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] та житловий будинок №272 в садовому товаристві «Ізумруд» в смт. Кіровське (нині Обухівка) Дніпропетровського (Дніпровського) району Дніпропетровської області. Ще за часи життя, 21 жовтня 2002 року бабуся позивача склала заповіт на імя його батька та імя його дядька [PERSON]. Його дядько [PERSON] у встановленому законом порядку до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звернувся, з позовом до суду про продовження строку прийняття спадщини не звертався, а тому пропустив строк для поновлення своїх матеріальних прав. Батько позивача та його бабуся завжди говорили, що після смерті бабусі квартира [ADDRESS] залишиться позивачу, так як він мешкав разом із нею, допомагав їй матеріально, постійно доглядав за нею коли вона хворіла, та купував їй ліки, тому вважає, що спадщину прийняв фактично, так як на момент відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем. Звернувшись у встановлений законом строк до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину батько позивача отримав відмову, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2017 року. Відповідач ввів в оману позивача оскільки обіцяв, що він матиме у власність квартиру, однак після смерті бабусі, батько своїх обіцянок не дотримується, уникає з позивачем зустрічі, та тайком займається переоформленням спадщини після смерті бабусі. Позивач за первісним позовом в судове засідання не зявився, відповідно до наданої суду заяви, від його представника просив розглянути цивільну справу без їх участі, первісні позовні вимоги підтримали частково, щодо задоволення зустрічних позовних вимог не заперечували. Відповідач за зустрічним позовом в судове засідання також не зявився, відповідно до наданої суду заяви, від його представника просив розглянути цивільну справу без їх участі, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, первісний позов визнавши частково, та щодо задоволення первісних позовних вимог частково не заперечували. Представник третьої особи за зустрічним позовом у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомивши. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що 29 квітня 2008 року померла [PERSON], [INFO]. На день її смерті залишилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] та житловий будинок № 272 в садовому товаристві «Ізумруд» в смт. Кіровське (нині Обухівка) Дніпропетровського (Дніпровського) району Дніпропетровської області. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася і у липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та її до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з п.1.1, п.3.1 Порядку передбачається прийняття в експлуатацію усіх закінчених будівництвом об'єктів, збудованих до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, заяви про прийняття в експлуатацію яких подано до 31.12.2012 року, за винятком закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них. За приписами абз.2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (згідно Технічного паспорту 1989 року), що є предметом спору, реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Суд погоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, право власності спадкодавця не припинено відповідно до ст.\~346\~ЦК\~України, а згідно із ст. 16 ЦК України способом захисту свого права є визнання права. За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд задовольняє первісні позовні вимоги частково, оскільки судом встановлені всі обставини, які дають позивачу право на визнання його права власності на спадкове майно в порядку спадкування, а також приходить до висновку щодо задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у первісній позовній заяві та у зустрічному позові, сторони не зазначають про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial