Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. До Зіньківського районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] із відповідним позовом до Зіньківської міської ради Полтавської області треті особи без самостійних вимог: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме гаража №3, що знаходиться за адресою вул.. Польовій,15 а, м.Зіньків, Полтавської області. В судове засідання позивач не з»явився, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач направив до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі. Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4\~ ст. 174 ЦПК України\~ у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, зачитавши заяву позивача, який підтримав позовні вимоги, зачитавши заяву відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 57 61 ЦПК України, - Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. В судовому засіданні було встановлено, що з травня місяця 2001 року пощзивач добросовісно володіє приміщенням гаража № 3 по вулиці Польовій №15 а, міста Зінькова Полтавської області. Це приміщення знаходиться у складі кооперативних авто гаражів, дозвіл на проектування та будівництво яких надано Рішенням Зіньківської міської ради від 21.11.1990 року №374. Будівництво гаража №3 завершене у 1991 році, його функціональне призначення використовується в повній мірі, за виключенням індивідуального електроприєднання до загальної мережі електропостачання. Заволодіння гаражем відбулося за мовчазної згоди інших володільців гаражів за вказаною адресою та на підставі позивача заяви членство в кооперативі. Будь-яких претензій зі сторони до нього щодо користування гаражем після його заволодіння ні від кого не надходило. За час володіння та користування гаражем позивачем не встановлено особи, кому цей гараж мав бути переданим у власність. [PERSON] відомо, що земельна ділянка була виділена Зіньківською міською радою для будівництва індивідуальних гаражів кооперативу працівників Зіньківської автоколони РСС. Також відомо, що будівництво здійснювалося спільними зусиллями членів кооперативу та за їхні власні кошти. На підставі рішення Зіньківської міської ради від 21 листопада 1990 року №374 Зіньківським проектно-виробничим архітектурно-плановим бюро було виготовлено Генеральний план кооперативних авто гаражів для індивідуального автотранспорту по вул.. Польовій, №17. План узгоджено з Зіньківським виробничим управлінням житлово- комунального господарства, Зіньківською районною електромережею, Зіньківським управління по експлуатації газового господарства та затверджено головним архітектором Зіньківського району [PERSON]. 17 липня 2015 року рішенням №165 виконавчого комітету Зіньківської міської ради земельній ділянці на якій розташовано гараж номер 3 присвоєно адресу: вул. Польова, 15-а, гараж №3, місто Зіньків. З вересня 2015 року рішенням пятдесят девятої сесії шостого скликання позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів загальною площею 0,0030 га на території м.Зінькова, Зіньківської міської ради секція В, 02.02.05. 5 лютого 2016 року рішенням пятої сесії сьомого скликання Зіньківської міської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0030 га, кадастровий номер 5321310100:50:008:009, для будівництва індивідуальних гаражів по вулиці Польова 15-А, гараж №3 м.Зіньків, Зіньківської міської ради. Право власності на земельну ділянку за вказаною адресою зареєстроване 16 лютого 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 13284079. За нормами ч. 1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так, згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. З роз'яснень, які дав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.9 своєї Постанови №5 від 07.02.2014 року слідує, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Всі ці чинники є присутніми у випадку заволодіння та користування позивачем гаражем №3 по вулиці Польовій міста Зінькова. Пунктом 14 цієї Постанови також розяснено, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно, оскільки така реєстрація буде проведена на підставі судового рішення, яке набрало законну силу і яким право за набувальною давністю визнане за особою. Саме рішення суду є підставою для набуття права на нерухоме майно, а виникнення права власності на нерухоме майно після державної реєстрації права власності. Діючим законодавством на час завершення будівництвом гаража №3 (1991 р.) реєстрація обєктів нерухомого майна, яке не є приналежністю житлового будинку чи домоволодіння не передбачалась. Так, згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP Міністерства комунального господарства Української PCP від 30.01.1966 р. об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. До завершення будівництвом гаража діяли норми Закону України «Про власність в СРСР», якими передбачено виникнення права власності у членів кооперативу. Гараж №3 поінвентаризований уповноваженими особами приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 27 липня 2015 року, позначений літерою Б та літерою б -погріб, в технічному паспорті . Згідно звіту про оцінку майна реєстраційний номер 1078089_16052016_00001 оціночна вартість гаража №3 (літ.Б) з погребом (літ.б) становить 18375.00 грн., з якої визначено ціну позову та сплачено судовий збір в сумі 550,20 грн. Окремо, підтвердженням завершення будівництвом гаража №3 є докази оформлення права власності [PERSON] на гараж №6, за вказаною вище адресою. Так, оформленню права передувало надання [PERSON] дозволу №47 на проведення робіт від 4 грудня 1996 року підписаного головним архітектором Зіньківської РДА [PERSON]. 4 грудня 1996 року [PERSON] винесено в натурі земельну ділянку площею 30 кв. м. для будівництва гаража, в Акті виносу про опис меж зазначено, що з Південно-Західної сторони існуючий блок гаражів. 20 листопада 1996 р. рішенням №432 виконкому Зіньківської міської ради [PERSON] передано земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража в розмірі 30 кв.м. В рішенні зазначено, що земельна ділянка, яка передається [PERSON] знаходиться в складі земельної ділянки переданої раніше під будівництво кооперативних гаражів. Рішенням виконкому Зіньківської міської ради №360 від 20.08.2008 р. прийнято в експлуатацію гараж №6, а 17 вересня 2008 року рішенням цього ж комітету оформлено право власності на нього за [PERSON]. 07 листопада 2008 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на гараж №6 по вул.. Польовій, буд. 15 а, м. Зіньків, Полтавської області. Цими обставинами у їхній хронологічній послідовності підтверджується обставина завершення будівництвом гаража №3. Позов предявлено до Зіньківської міської ради Полтавської області з підстав встановлених ст.355 ЦК України - набуття права власності на безхазяйну річ органом місцевого самоврядування. Відповідач не заперечував того факту, що позивач з 2001 року по даний час добросовісно володів нерухомим майном, а саме гаражем №3, який розташований за адресою м. Зіньків, Полтавської області, вул.. Польова 15-а більше десяти років. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач добросовісно заволодів чужим майном, а саме гаражем №3, який розташований за адресою м. Зіньків, Полтавської області, вул.. Польова 15-а, добросовісно, відкрито і безперервно користувався ним протягом останніх десяти років, а отже набув права власності на нього за набувальною давністю. Відповідно частини 1, 4 ст. 344 ЦК України, - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що відповідно до положення ч.1,3 ст.344 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову. На основі вищевикладеного та

Outcome: approved