Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом за позовом [PERSON] ([PERSON]) до Територіальної громади в особі Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу, про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування заявленого позову, позивач посилалася на те, що 09 травня 2015 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на майно, що належало на момент смерті спадкодавцю в тому числі і на житловий будинок 9 по вул.Шмідта в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0685га, кадастровий номер 1211900000-03-010-0141. У встановлений законодавством строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений будинок їй було відмовлено, у звязку з тим, що договір купівлі-продажу, за яким її батько придбав цей будинок не був нотаріально посвідчений. Тому вона вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом. В судове засідання позивач не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, в своїй заяві просили суд розгляду справи за відсутності їхнього представника. В звязку з неявкою осіб, що беруть участь у справі в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду встановлено заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом по справі встановлено факт, що 09 травня 2015 року помер [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у дніпропетровської області 14 травня 2015 року зроблено відповідний актовий запис № 467. З копії спадкової справи № 29 за 2015 рік, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася позивач, яка є його дочкою. Крім позивача з заявою зверталася гр.[PERSON] (як дочка померлого), якій повідомлено, що згідно її свідоцтва про народження в графі «батько» зазначено [PERSON], якій запропоновано протягом встановленого нотаріусом строку надати відповідні документи, що підтверджують родинні стосунки з померлим. З відповіді за вих.. 28131/15 від 23 листопада 2015 року також вбачається, що на адресу нотаріуса повідомлено, що [PERSON] до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про встановлення батьківства [PERSON] не зверталася. Оскільки [PERSON] не зявилася до нотаріуса і не надала документів, що підтверджують факт звернення до суду з позовом про встановлення батьківства [PERSON], приватним нотаріусом прийняте рішення видати свідоцтво про право на спадщину за законом єдиному спадкоємцю [PERSON] 20 січня 2016 року позивачу видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на грошові внески, що знаходяться на депозитних рахунках в ПАТ «Фінанси та кредит». 10 лютого 2016 року позивачу видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на грошові внески, що знаходяться на рахунках в ПАТ «Акцент-Банк». Згідно постанови приватного нотаріуса Новомосковського МНО від 21 січня 2016 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на будинок 9 п вул.Шмідта в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, у звязку з тим, що позивачем наданий правовстановлюючий документ на зазначений будинок «угода купівлі-продажу. Укладена між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований на Українській товарній Біржі 02 липня 1998 року, зареєстрований в ДП БТІ «Інвентаризатор» ПП «Новомосковська нерухомість» 08 вересня 1998 року, в реєстровій книзі № 1 за № 43; який нотаріально не посвідчений. З відповіді КП «Новомосковську міське БТІ» ДОР» за № 112 від 11 травня 2016 року вбачається, що власниками будинку № 9 по вул.Шмідта в м.Новомосковськ Дніпропетровської області є [PERSON] 2/3 частки та [PERSON] 1/3 частки. З домової книги на буд. 9 по вул.Шмідта в м.Нвомосковськ вбачається, що в ньому з 06 квітня 2000 року зареєстрований [PERSON]. Інших осіб в будинку не зареєстровано. З довідки, виданої відділом держкомзему у м.Новомосковську Дніпропетровської області за № 2283 від 14 листопада 2014 року вбачається, що земельній ділянці, розташованій за адресою: вул.Шмідта, 9, в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, землекористувачем якої є [PERSON] з цільовим використанням та призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.0685 га визначено кадастровий номер 1211900000-03-010-0141. Судом за клопотанням позивача витребовувалася інвентарна справа на буд.9 по вул.Шмідта в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, копії з якої долучені до справи. Так з наданих позивачем угоди та інвентарної справи на будинок встановлено, що 02 липня 1998 року [PERSON] придбав у [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] за нотаріальн6ою довіреністю, за 20164 гривень будинок № 9 по вул.Шмідта в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Вказаний договір було укладено та зареєстровано на Українській товарній біржі, а також зареєстровано в БТІ в порядку встановленому законодавством. З інвентаризаційної справи також вбачається, що попередніми власниками замовлялася документація для продажу цього будинку. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. [PERSON] юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в [PERSON] юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України " Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що власником будинку по вул.Шмідта, 9 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області є [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 1217-1218, 1268-1270 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, у склад спадкової маси після смерті [PERSON], померлого 09 травня 2015 року, крім іншого, увійшов будинок № 9 по вул.Шмідта в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Враховуючи, що єдиним спадкоємцем [PERSON] є позивач, яка позбавлена можливості захистити свої права спадкоємця зазначеного майна не інакше як за зверненням до суду з зазначеним позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 09 травня 2015 року, то суд приходить до переконання, що її позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved