Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], з [PERSON] у розмірі ј частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06.11.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.11.2014 року розірваний. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку щодо утримання дитини. Згідно медичного висновку у дитини виявлений сахарний діабет та дитина є інвалідом. З моменту розлучення жодної матеріальної допомоги від відповідача не надходило. Аліменти відповідач нікому не платить, у шлюбі після розлучення з нею не перебував, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, через відсутність зареєстрованого місця проживання (перебування) про час та місце судового засідання був повідомлений у відповідність до п.11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подав. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст.280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України , судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.11.2014 року розірваний. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 18.03.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзенського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 179). Судом встановлено, що відповідач відповідач з сім'єю не проживає, допомогу на утримання дитини не надає, дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Позивачка зазначає, що відповідач не бажає добровільно регулярно надавати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, хоча має до того матеріальну можливість, та є працездатною особою. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усі діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте положеннями ч.3 ст.181 СК України встановлено, що у разі наявності спору між батьками за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України (частина друга статті 182 Сімейного кодексу України із змінами згідно Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зі змісту ст.183 СК України випливає, що за загальним правилом аліменти визначаються судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальний стан сторін, стан здоров'я дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім'ї. Даних про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім'ї з її боку суду не надано. На підставі наведеного, враховуючи зміни щодо розміру аліментів на дитину згідно Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, який набрав чинності з 08.07.2017 року, суд стягує з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини, починаючи з 06.11.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], починаючи від дня пред'явлення позову, тобто з 24.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати визначаються судом у відповідності з ст. 141 ЦПК України. Крім того, у відповідність до положень ч.1 п.1) ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial