Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 08.05.2007 року відповідачі уклали між собою рамкову угоду №1199, відповідно до якої вказаний банк як кредитор на умовах цієї угоди та договорів про надання траншу відкрив відповідачці [PERSON] як позичальнику кредитну лінію терміном на 240 місяців в розмірі та умовах, передбачених угодою. Того ж дня між вказаними банком та позичальником укладено договір про надання траншу №13.4957/1199 (кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав вказаному позичальнику грошові кошти (кредит) для задоволення особистих потреб в сумі 250 000, 00 доларів США на строк користування - 120 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 14% річних. 10.05.2007 року з метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та позивачем як поручителем укладено договір поруки №1199-ДП 2. Згідно з п.1 останнього поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за виконання вказаним позичальником в повному обсязі зобов'язань, які виникають з умов вищеназваних рамкової угоди №1199, договору про надання траншу №13.4957/1199 від 08.05.2007 року та інших договорів про надання траншу, графіків повернення кредиту і сплати відсотків, які є невід'ємною частиною рамкової угоди, щодо повернення суми кредиту (з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 350 000, 00 доларів США), сплати відсотків за користування кредитом, неустойки, штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором. В п.6.2 вказаного договору поруки зазначено, що всі додатки, зміни і доповнення до цього договору є його невід'ємною частиною при умові їх підписання сторонами. В п.7.1 кредитного договору вказано, що зміни, додатки та доповнення до договору оформляються в письмовій формі додатковою угодою сторін і є його невід'ємною частиною. Позивач звертає увагу, що відповідно до кредитного договору, а саме графіку повернення кредиту, максимальна сума заборгованості, яку мала повернути позичальник, становила 471 556,73 доларів США, і за виконання позичальником зобов'язань саме в такому розмірі позивач поручився. Однак, 10.01.2012 року внесено зміни до кредитного договору шляхом підписання нової редакції графіку повернення кредиту та сплати відсотків. Згідно з умовами нового графіку максимальна сума заборгованості збільшилась із 471 556,73 до 487 441,36 доларів США. Однак, позивач як поручитель не давав згоди на таку зміну умов кредитного договору (графіку). Отже, обсяг відповідальності поручителя збільшено без його згоди, що відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України є безумовною підставою для припинення поруки. Позивач також звертає увагу на те, що 16.04.2014 року банком на адресу позивача направлено повідомлення про невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором. В цьому повідомленні банком констатовано тривале прострочення боржником виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором та висловлено вимогу до поручителя про повне погашення заборгованості за цим договором. Згідно з розрахунком заборгованості останній платіж позичальником здійснено 14.02.2014 року. Наступний черговий платіж мав бути здійснений позичальником 11.03.2014 року, однак, останній здійснено не було. Тому позивач, посилаючись на ч.4 ст.559 ЦК України, вважає, що порука за вказаним договором поруки припинилася, оскільки банк не пред'явив позову до поручителя в шестимісячний строк з дня виникнення такого права. Перебіг вказаного строку розпочався 12.03.2014 року, а останнім його днем був 11.09.2014 року. Банк же звернувся з позовом до Коломийського міськрайонного суду про стягнення вказаної заборгованості із позичальника та поручителя лише 03.10.2014 року, провадження в справі відкрито 09.10.2014 року. Позивач також посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17.09.2014 року в справі 6-53цс14, зміст якого розкрито в мотивувальній частині даного рішення. В звязку з наведеним позивач вважає, що його порука припинилася на підставі частин 1 і 4 ст.559 ЦК України, та просить визнати цю поруку припиненою. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з вищевказаних підстав, та просить ці вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON], яка є позичальником за вищевказаним кредитним договором, в судове засідання не з'явилась. 23.07.2015 року вона звернулась до суду з письмовою заявою, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає та просить розгляд справи провести у її відсутності. Представник відповідача - ПАТ «ПроКредит Банк» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, вказаних в поданих нею письмових запереченнях. Зокрема, вона пояснила, що у вищеназваному договорі поруки сторони погодили, що позивач як поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобовязаннями позичальника [PERSON], які виникають з умов зазначених рамкової угоди №1199, договору про надання траншу №13.4957/1199 від 08.05.2007 року та інших договорів про надання траншу, графіків повернення кредиту та сплати відсотків, а також інших договорів, які є невід'ємною частиною рамкової угоди (кредитний договір), укладеного між кредитором та позичальником. Згідно з умовами цього кредитного договору позичальник зобов'язався перед кредитором повернути отриманий кредит з максимальним лімітом заборгованості 350 000 доларів США в строки, передбачені кредитним договором, та сплатити відсотки за користування кредитом. Тобто, вказана сума є максимальною сумою кредиту, яка може бути надана позичальнику відповідно до укладених кредитних договорів. Поручитель же відповідно до укладеного договору поруки забезпечив перед кредитором повернення зазначеної суми кредиту та нарахованих відсотків за користування ним. У розрахунку заборгованості, який наводиться у письмові вимозі до поручителя від 16.04.2014 року, 156 526, 94 доларів США є заборгованістю по тілу кредиту. Кредит в розмірі 471 556 доларів США, про який вказує позивач, позичальник не отримувала. Відсотки та пеня до тіла кредиту не включаються, а є відповідно платою за користування кредитними коштами та за порушення позичальником кредитних зобовязань. Представник відповідача, посилаючись на правову позицію, висловлену Верховним Судом України 20.02.2013 року в справі №6-172цс12, зазначає, що банком не збільшувалося відсоткової ставки та строку виплати кредиту. Більше того, вищевказаний графік від 10.01.2012 року містить зменшення з 24.10.2007 року відсоткової ставки з 14% до 13%, про що позивач замовчує. Вказуючи на правову позицію, висловлену Верховним Судом України 13.02.2013 року в справі №6-3цс13, представник банку вважає, що банком не пропущено шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя про погашення заборгованості, оскільки поручителю пропонувалося здійснити таке погашення протягом 5 банківських днів з моменту відправлення вказаної вимоги (17.04.2014 року), тобто до 24.04.2014 року. Вищезазначений позов про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості до Коломийського міськрайонного суду подано 03.10.2014 року, провадження відкрито 09.10.2014 року. Отже, банком не пропущено вказаного в ч.4 ст.559 ЦК України 6-місячного строку для предявлення вимоги до поручителя про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, оскільки, пред'явивши вказану вимогу, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Тому в задоволенні позову представник відповідача просить відмовити. Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судових засіданнях, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.05.2007 року між ПАТ ПроКредит Банк як кредитором та відповідачкою [PERSON] як позичальником укладено вищевказану рамкову угоду №1199, відповідно до якої та договорів про надання траншу банк відкрив позичальнику кредитну лінію терміном на 240 місяців в розмірі та на умовах, передбачених ст. 2 даної угоди. Того ж дня між банком та позичальником укладено договір про надання траншу №13.4957/1199 (кредитний договір), відповідно до якого банк на підставі зазначеної рамкової угоди надав позичальнику грошові кошти (кредит) для задоволення особистих потреб в сумі 250 000, 00 доларів США на строк користування 120 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 14% річних. В п.7.1 кредитного договору вказано, що зміни, додатки та доповнення до договору оформляються в письмовій формі додатковою угодою сторін і є його невід'ємною частиною (а.с.6-8). Судом також встановлено, що 10.05.2007 року з метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за вказаним кредитним договором між кредитором та позивачем як поручителем укладено договір поруки №1199-ДП 2. Згідно з п.1.2 цього договору поручитель на добровільних засадах зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов'язань, які виникають з вищеназваних рамкової угоди №1199, договору про надання траншу №13.4957/1199 від 08.05.2007 року та інших договорів про надання траншу, графіків повернення кредиту і сплати відсотків, які є невід'ємною частиною рамкової угоди, щодо повернення суми кредиту (з максимальним лімітом заборгованості 350 000, 00 доларів США), сплати відсотків за користування кредитом, неустойки, штрафних санкцій у розмірі та випадках, передбачених кредитним договором. В п.2.1 договору поруки зазначено, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з позичальником щодо повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій (а.с.13). Відповідно до правил, передбачених ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до правил ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно з розясненнями, вказаними в п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки повязується зі зміною забезпеченого зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобовязанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобовязання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на предявлення позову про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У графіку повернення кредиту, викладеному в новій редакції 10.01.2012 року, вказано (як і в графіку в попередній редакції), що сума кредиту складає 250 000 доларів США, річний процент - 14. Однак, у графіку в редакції від 10.01.2012 року вказано, що з 24.10.2007 року відсоткова ставка зменшена до 13 % річних (а.с.69,70). Отже, ні з цього графіка, ні з інших наданих позивачем та його представником доказів не вбачається того, що банком було будь-яким чином збільшено обсяг відповідальності поручителя, а, навпаки, з 24.10.2007 року відповідальність останнього зменшена в звязку із вказаним зменшенням відсоткової ставки. Тому доводи позивача та його представника про наявність підстав для припинення поруки, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України, суд вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу. Щодо вимог позивача про припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, то слід зазначити наступне. Відповідно до правил ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Судом встановлено, що банком направлялась поручителю [PERSON] письмова вимога від 16.04.2014 року про повне і дострокове виконання кредитних зобов'язань в загальному розмірі 159 838,42 доларів США в звязку з порушенням позичальником кредитного договору (а.с16). Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014 року в справі №6-53цс14 викладено наступний правовий висновок. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Судом встановлено, що позичальником [PERSON] не сплачено черговий платіж, який мав бути сплачений 11.03.2014 року. Отже, з 12.03.2014 року почався перебіг визначеного в ч.4 ст.559 ЦК України строку, який закінчився 12.09.2014 року. Позов до позичальника та поручителя банком предявлено на початку жовтня 2014 року, що стверджується копією позовної заяви, яка датується 03.10.2014 року, та ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 09.10.2014 року про відкриття провадження в справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення зазначеної заборгованості (а.с. 17, 18, 71, ). Вказаних обставин (предявлення позову) не заперечується і представником банку. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позовну вимогу до поручителя банком як кредитором не предявлено в межах визначеного ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку. А тому договір поруки, який є юридичним закріпленням відносин поруки, слід визнати припиненим. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі ч.4 ст.559 ЦК України. На підставі ст.ст.554, 559, 598, 1050 ЦК України та,

Outcome: approved