Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач 20.09.2018 року звернулася до суду із позовною заявою та вказує , що вона є власником земельної ділянки площею 2,1 га з кадастровий номер [NUMBER] . Випадково вона дізналась 08 лютого 2018 року державним реєстратором КП « Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» зареєстровано договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( договір емфітевзису) від 10.01.2018 року ( індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 39648618 від 13.02.2018 року), який нібито було укладено між [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що вона названий договір не підписувала і в графі «власник» у договорі про право користування земельною ділянкою для с/г потреб ( договір емфітевзису) підпис вчинений не нею, а іншою особою. Позивач, посилаючись на вказані вище обставини та ст. 41 Конституції України, ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав», ст. ст. 203, 210, 215, 216, 319, 321, 328, 408 ЦК України, ст. ст. 101-1, 102-1, 152 Земельного Кодексу України, ст. ст. 4, 5, 15, 16, 83, 84, 175 ч.3 п.4 ЦПК України, просить суд визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 10.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , щодо земельної ділянки площею 2,1 га, розташованої на території Ожегівської сільської ради Володарського району Київської області з кадастровим номером [NUMBER] , який зареєстровано 08.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства « Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» та скасувати його державну реєстрацію. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 03.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 30.11.2018 року ухвалою суду у підготовчому судовому засіданні було призначено почеркознавчу експертизу, та на час проведення експертизи зупинено провадження у справі. 07.03.2019 року до суду повернулася справа № 364/1163/18 з листом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненаданням оригіналу договору емфітевзису. 19.03.2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача Романішіна Євгенія Володимировича про поновлення провадження у справі. Суд розглянувши клопотання задовольнив його та поновив провадження у справі, призначивши підготовче судове засідання на 05.04.2019 року. 05.04.2019 року відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 06.05.2019 року. 06.05.2019 року за клопотанням представника відповідача, підготовче судове засідання відкладено на 07.06.2019 року на 11 год. 07.06.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.06.2019 року. Окрім наведеного вище судовий розгляд справи неодноразово відкладався , як за клопотанням сторони позивача так і за клопотанням сторони відповідача ( 18.06.2019; 01.07.2019; 15.07.2019 року). Позивач та її представник на розгляд справи 15.07.2019 року не з`явились. Своєю письмовою заявою представник позивача просив суд розгляд справи провести за їх відсутності, вказував що підтримують позовні вимоги в повному обсязі ( а.с. 149). Представник відповідача та відповідач на розгляд справи не з`являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення про вручення їм судових повісток (а.с. 32, 39, 59, 70, 75, 82, 123, 136, 146 ). Представник відповідача лише двічі 30.05.2019 року та 07.06.2019 року був присутній в судових засіданнях. 07.06.2019 року в підготовчому судовому засіданні вказав суду, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, однак в подальшому в судові засідання ні відповідач ні його представник не з`являлися своїм правом передбаченим ст. 178 ЦПК України про надання відзиву на позовну заяву не скористалися, причин такого суду не повідомили. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Відділ державної реєстрації Володарської районної державної адміністрації Київської області на розгляд справи не з`явились просили суд розгляд справи проводити у їх відсутність ( а.с. 86, 99, 135, 145). Оскільки відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, своїм правом про надання відзиву на позовну заяву не скористались суд визнав наявних у справі матеріалів достатніми для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з позовною заявою, матеріалами справи повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних міркувань. З матеріалів справи судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 2,1 га, кадастровий номер [NUMBER] , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в с. Ожегівка Володарського району Київської області, про що стверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно… № 136667350 ( а.с.10 -13). Актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права вказує, що 08.02.2018 року зареєстровано договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( договір емфітезису) строком на 300 років між [PERSON] та [PERSON] , щодо земельної ділянки площею 2,1 га, кадастровий номер [NUMBER] , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в с. Ожегівка Володарського району Київської області ( а.с.11). Позивач у своїй позовній заяві заперечує факт підписання договору емфітевзису та просив суд для перевірки вказаних обставин призначити судову почеркознавчу експертизу ( а.с.16). Звертаючись з позовом, позивач як на підставу недійсності договору емфітевзису посилалася на те, що вона цей договір не укладала, не підписувала, з його умовами не знайома, передавати свою земельну ділянку у користування відповідачу наміру не мала. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить із наступних міркувань. Так, статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та Земельного кодексів України. Відповідно до п. п. 3, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність. Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Поряд із правом власності на нерухоме майно, в тому числі на земельну ділянку, цивільне законодавство виділяє інші речові права. Залежно від змісту наданих прав та обов`язків, частиною 1 статті 395 Цивільного кодексу України встановлено перелік видів речових прав на чуже майно, а саме: право володіння, право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Зміст права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) розкрито у статті 407 Кодексу та у статті 1021 Земельного кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом № 509-VI від 16.09.2008). Так, емфітевзис - це право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, що виникає на підставі договору між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). З огляду на визначені статтею 19 Земельного кодексу категорії земель, предметом договору про встановлення емфітевзису є землі сільськогосподарського призначення. Законодавство не містить вимог до форми договору про встановлення емфітевзису, однак, враховуючи положення статей 182, 208, 209 Кодексу, договір емфітевзису укладається в письмовій формі та, за домовленістю сторін, посвідчується нотаріально. Статтею 408 Кодексу встановлено, що строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років (Частина перша статті 408 із змінами, внесеними згідно із Законом № 509-VI від 16.09.2008). Відповідно до статті 182 Кодексу право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. Емфітевзис є похідним речовим правом на нерухоме майно і реєструється після державної реєстрації права власності на таке майно. Відповідно до ч. 1 статті 27 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Обов`язок суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними передбачених законом прав також закріплено пунктом 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою та п`ятою статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підставу для визнання емфітевзису недійсним позивач посилалася на те, що даний договір вона не підписувала, а підпис, що міститься в ньому, виконаний іншою особою, що може бути підтверджено після проведення почеркознавчої експертизи. Так, з метою підтвердження чи спростування даного факту, судом ухвалою від 30.11.2018 року призначено було судово- почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ( а.с.54-57). Однак, вказана експертна установа ухвалу суду не виконала на не провела відповідну експертизу, повідомивши суд , що причиною цьому є відсутність у розпорядженні експерта досліджуваного документа ( а.с.61-62). Даючи оцінку таким діям сторін по справі, суд зазначає, що відповідач повністю проігнорувала вимоги суду та не виконала покладені на неї зобов`язання, а саме в частині надання оригіналу досліджуваного документу - договору емфівтезису від 08.02.2018 року. Так, судом двічі витребовувся від відовідача [PERSON] оригінал договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 10.01.2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо земельної ділянки площею 2,1 га, розташованої на території Ожегівської сільської ради Володарського району Київської області з кадастровим номером [NUMBER] , який зареєстровано 08.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства « Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» . Зокрема такі вимоги суду були зазначені в ухвалі суду про відкриття провадження від 03.10.2018 року та 30.11.2018 року в ухвалі суду про призначення судової почеркознавчої експертизи ( а.с. 26 -28; 54-57). Жодних пояснень з цього приводу відповідач суду не надала, не виконала вимоги суду , не зазначила причини такого невиконання і не повідомила суду позицію щодо заявлених позовних вимог, як те і передбачено нормами ЦПК України. Таким чином, оскільки оригінал договору емфітевзису не було надано відповідачем, це унеможливило його дослідження в ході проведення почеркознавчої експертизи. При таких обставинах, суд керується положеннями ст. 76 ЦПК України де зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Отже, намагаючись довести в суді факт неналежності підпису в оскаржуваному договорі емфітевзису позивач просила суд призначити по праві судову почеркознавчу експертизу, при цьому надала достатню кількість документів із зразками підписів. Таким чином, позивач вжила усіх, залежних від неї заходів, спрямованих на забезпечення проведення судової експертизи. У свою чергу, як вже зазначалося раніше судом, відповідач не виконала вимогу суду ( а.с.54-57) і не надала для експертного дослідження оригінал оскаржуваного позивачем договору емфітевзису, не вказавши причини неможливості виконання ухвали суду про призначення почеркознавчої експертизи та її проведення, а відтак згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оскільки в проведенні почеркознавчої експертизи була заінтересована саме позивач, щоб довести факт неналежності їй підпису на договорі емфітевзису , а відповідач, як землекористувач за цим договором, ухилилася від надання оригіналу оскаржуваного позивачем договору емфітевзису, чим унеможливив проведення експертизи, з огляду на приписи цивільного процесуального законодавства України зазначене є підставою для встановлення цього факту судом. За таких обставин, неналежність позивачу підпису в договорі емфітевзису від 10.01.2018 року вважається доведеним, що є підставою для встановлення факту , що позивач не підписувала спірний договір емфітевзису, а відтак суд приходить до висновку про недійсність договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( емфітевзис) на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки договір не підписано саме власником земельної ділянки, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони правочину та про наявність передбачених законом підстав для визнання його недійсним. Вище викладена позиція суду, щодо застосуван\-ня відповідних норм права в частині волевиявлення власника земельної ділянки ( домовленість щодо істотних умов), узгоджується викладеними позиціями у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-162цс13, від 13 червня 2016 року № 6-643цс16 та від 18 січня 2017 року № 6-2777цс16, Верховного Суду № № 629/4899/15-ц від 16.01.2019 року, 387/357/17 від 23.01.2019 року, 543/1178/15-ц від 20.02.2019 року. За наведених вище підстав, суд прийшов до висновку, що вимога позивача щодо визнання договору емфітевзису недійсним базуються на законі, є обґрунтованою, тому її слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Позовна вимога про скасування державної реєстрації договору емфівтезису на вищевказану земельну ділянку є похідною від позовної вимоги про визнання договору емфівтезису недійсним, оскільки підставою виникнення іншого речового права та винесення вказаного рішення був оспорюваний договір . Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Згідно ч. 2 вказаної статті у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Підсумовуючи вище викладене та виходячи із норм законів, які регулюють дані правовідносини та наданих суду доказів, які було досліджено, право власності [PERSON] на земельну ділянку підлягає захисту, оскільки договір емфівтезису не можливо вважати вчиненим, так як позивач не проявила своєї волі та не надала згоди на укладення договору емфівтезису, тобто була відсутня її воля та бажання на вчинення вказаного правочину. За наведених підстав договір визнається недійсним, а його державна реєстрація скасовується. За наведених вище підстав, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача базуються на законі, є обґрунтованими, та ухвалює рішення про задоволення позову у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує положення ст.141 ЦПК України виходить з того, що оскільки позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 704,80 грн, він підлягає стягненню з відповідача на його користь у рахунок відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, що відповідає вимогам ЦПК України.

Outcome: approved