Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову [PERSON] вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS], яка була їй подарована у 1998 році. У вказаній квартирі, окрім неї, зареєстрований, також, відповідач [PERSON] Позивач зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.03.2000 року їй було надано дозвіл на усиновлення відповідача [PERSON] При цьому, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 19.09.2014 року усиновлення відповідача скасоване та неповнолітнього [PERSON] передано на піклування Органу опіки та піклування Виконкому Саксаганської районної у м. Кривий Ріг ради. Відповідач по справі, після подання позивачем 24.03.2014 року позовної заяви про скасування усиновлення до суду, перестав проживати та з'являтися за місцем реєстрації, всі особисті речи забрав, засобів зв'язку не повідомив. Останній раз позивач бачила його у березня 2014 року. Позивач стверджує, що після винесення рішення про скасування усиновлення, з відповідачем вона відносин не підтримує, жодного зв'язку не має. Вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою внаслідок його відсутності без поважних причини понад один рік. Позивач просить звернути увагу, що, оскільки за вказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, не надається субсидія, чим об'єктивно порушуються її права, у зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду з зазначеним позовом для захисту своїх прав. Позивач та її представник до суду не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в якій просять позовні вимоги задовольнити, у разі неявки відповідача, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями, повернутими поштовим відділенням, у зв'язку з закінченням терміну їх зберігання, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача та її представника, вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., яку їй подарувала попередній власник - [PERSON], на підставі договору дарування від 08.09.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С., зареєстровано в реєстрі за №1716 (а.с.8-9). Окрім того, відповідно до довідки №7 від 17.07.2018 року, виданої Криворізькою об'єднаною міською довідко-інформаційною службою «НОВА-КОМ», [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Окрім неї, за вказаною адресою, також, зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.10). При цьому, відповідно до акта від 02.07.2018 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS], відповідач [PERSON] у квартирі[NUMBER] за вказаною адресою не проживає з березня 2014 року по теперішній час, в квартирі не з'являється, особистих речей не має (а.с.11). Також, як видно з наданих позивачем копій листів, вона неодноразово зверталась до Служби у справах дітей виконкому Криворізької міської ради та Саксаганського районного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України з питанням про зняття з реєстраційного обліку [PERSON], але згідно з відповідями вказаних установ, позивачу було відмовлено у вирішенні вказаного питання у зв'язку з не досягненням [PERSON] повноліття та рекомендовано звернутися до суду (а.с.12-16, 26). Окрім того, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.03.2000 року надано згоду на усиновлення позивачкою [PERSON] відповідача [PERSON] Вказане рішення набрало законної сили 24.03.2000 року (а.с.21-22). Разом з цим, 19.09.2014 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області прийнято рішення про скасування усиновлення [PERSON], яке змінено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2014 року в частині передачі його Органу опіки та піклування виконкому Жовтневої районної у місті ради, передавши його на опікування Органу опіки та піклування виконкому Саксаганської районної у місті ради (а.с.17-20, 23-25). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку, що призводить до створення перешкод позивачу у здійсненні нею права власності від порушень, не пов'язаних з володінням майном, яке в силу ст.16 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку шляхом пред'явлення негаторного позову. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сім'ї (родичем прямої лінії споріднення), у зв'язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Так, відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка згідно з ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 4 Статті 41 Конституції України та ст.321 ч.1 ЦК України, передбачена непорушність права власності, зокрема, вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірним домоволодінням підлягає захистові відповідно до змісту вказаної Конвенції. Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є повноправним власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким вона не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON], фактом своєї реєстрації в квартирі [ADDRESS], де він не проживає з березня 2014 року, чинить позивачу перешкоди у здійсненні такого права, яке за даних обставин підлягає захисту судом із задоволенням пред'явленого [PERSON] негаторного позову шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 704,80 грн. (а.с.1). На підставі викладеного й

Outcome: approved