Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач 25.06.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] ., Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини [PERSON] [INFO] .. Із позовної заяви вбачається, що позивач, [PERSON] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 17.03.2018. [PERSON] , з жовтня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Фактично сім`я між ними розпалась у вересні 2015 року і з того часу [PERSON] мешкає разом з позивачем в смт.Овідіополь Одеської області. Таким чином із вересня 2015 року позивач та [PERSON] перебувають у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] року у позивача та [PERSON] народився син, [PERSON] , якого зареєстровано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції в Одеській області відповідно до актового запису про народження № 10803 від 22 листопада 2016 року. При цьому, у відомостях про батька вказаний відповідач [PERSON] , хоча фактично він батьком не являється. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року. 20 березня 2016 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу Петриківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петриківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області. Ухвалою суду від 13.07.2018р. провадження по справі відкрито з призначенням справи в підготовче засідання на 28.08.2018р. Ухвалою суду від. 28.08.2018р. закрито підготовче засідання з призначенням справи до розгляду по суті на 24.10.2018р У зв`язку з неявкою сторін по справі судове засідання відкладено на 11.12.2018р., а також на 25.01.2019р.. У зв`язку з знаходженням судді у відпустці судове засідання відкладено на 20.03.2019р. 11.09.2018р. ,12.11.2018р. 11.02.2019р. представником Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області надано до суду пояснення та просили проводити розгляд справи за їх відсутності.(а.с.49,59). Відповідач відзив на позов не надав. [PERSON] надала суду заяву про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання сповіщався належним чином, причини неявки суд не повідомив, в матеріалах справа є його заява від 07.03.2018р. про визнання позову [PERSON] [INFO] , нотаріально посвідчену за №195 в реєстрі приватним нотаріусом Лимар Є.В. , за якою відповідач не заперечує того факту, що він не є батьком [PERSON] . Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 22.03.2019 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2.13 наказу Міністерства юстиції України 96/5 від 12.01.2011 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: 2.13.1 рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Підставою внесення актового запису про батьків дитини вказаний актовий запис сторін про укладення шлюбу, а державна реєстрація здійснена відповідно до ст. 133 СК України. Судом встановлено наступні факти: Згідно свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER] виданого 22.11.2016р. [PERSON] народився [INFO] . актовий запис №10803 батьки [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.10) Даний запис позивач оспорює, посилаючись на те, що саме він є батьком цієї дитини, оскільки він з матір`ю дитини з вересня 2015р. мешкає разом як чоловік та жінка. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17.03. 2018р. про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] (а.с.11). Як вбачається з рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.02.2016р. (справа 3187/97/16-ц) позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено та укладений між ними шлюб розірвано. При цьому з рішення суду вбачається, що позов поданий 03.02.2016р. і від шлюбу у них є дитина [PERSON] [INFO] Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу між ними виданого 28.10.2016р. серія [NUMBER] шлюб розірвано 28.10.2016р. а/з 21 (а.с.15). Таким чином суд вбачає що зачаття дитини відбулося виходячи з дати народження дитини [PERSON] в лютому 2016р, тобто під час при чинення між батьками за свідоцтвом про народження подружніх відносин. Крім цього суду надано нотаріально посвідчену заяву [PERSON] від 07.03.2018р. за якою він повідомляє що з вересня 2015р. не проживав разом з [PERSON] , оскільки вона переїхала на постійне місце проживання до м.Одеси і що він не є батьком [PERSON] (а.с.18). Зазначені також визнані відповідачкою у заяві від 20.03.2019р.. З наведеного, вбачається, що відсутні підстави проведення молекулярно-генетичної експертизи по справі. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до правил, передбачених ст.ст.121, 122, 129 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. Відповідно до п.2 ст.122 СК України, дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Відповідно до п.20 Глави 1 Розділу Ш «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.20000 року №52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 року №3307/5, якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу (смерті, розірвання шлюбу) або визнання його недійсним, державна реєстрація народження дитини проводиться у такому самому порядку, як і державна реєстрація народження дитини, батьки якої перебувають між собою у шлюбі Якщо мати дитини під час державної реєстрації народження заявляє, що її колишній чоловік не є батьком дитини, і у зв`язку з цим просить не вказувати його батьком в актовому записі про народження дитини, її прохання може бути задоволене лише за наявності спільної заяви чоловіка та дружини (колишнього подружжя) про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини, а також заяви матері та батька дитини про визнання батьківства. Частиною 1 ст.129 СК України зазначено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства Відповідно до ч.2 ст.136 СК України, у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в позові зазначили, що батьком дитини [PERSON] є [PERSON] . Згідно ч.1 ст.138 СК України, жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання батьківства є обґрунтованою, доведеною належними доказами, а тому такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.134 СК України, на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. За таких обставин до актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , мають бути внесені зміни, а саме відомості про батька - [PERSON] з виключенням попередніх відомостей. Відповідно до ч.1 ст.147 СК України, по батькові дитини визначається за іменем батька.. Враховуючи те, що судом встановлено факт батьківства, то такі обставини дають право на визначення по батькові дитини з врахуванням цього. Стаття 1 Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану" визначає, що акти громадянського стану - це засвідчені державою факти народження , смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені, по батькові. Вони є юридичними фактами, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення відповідних прав та обов`язків. Акти громадянського стану підлягають обов`язковій реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до статті 21 Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану" про кожний факт реєстрації акта громадянського стану органами реєстрації актів громадянського стану видаються відповідні свідоцтва про народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміну прізвища, імені та по батькові на бланках суворої звітності, виготовлених за єдиними зразками. Відповідно до п.п.2.13.1 п.2.13 Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п.2.16.4 Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Таким чином, підставою для внесення змін до актових записів є рішення суду, а заявлені вимоги про встановлення факту батьківства не зачіпають права та обов`язки органу реєстрації актів громадянського стану. Із врахуванням вищевикладеного суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню як законний та обґрунтований, у зв`язку з чим суд постановляє рішення щодо його задоволення у повному обсязі. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04, п.43, 14 лютого 2008 року) суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.07.2014 року у справі «Мала проти України» (Заява № 4436/07) у п.47-49 наголосив, що статтею 6 Конвенції гарантується право на справедливий розгляд справи, нею не встановлюється жодних правил щодо прийнятності доказів або способу, у який вони повинні бути оцінені, що, таким чином, є у першу чергу предметом регулювання національного законодавства та національних судів (див. рішення у справі «ГарсіяРуїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain) [ВП], заява № 30544/96, п. 28, ECHR 1999-I). Аналогічним чином, у першу чергу саме національні органи влади, зокрема суди, мають тлумачити національне право, а Суд не замінить своє тлумачення їхнім за відсутності свавільності. З урахуванням вищезазначеного Суд все одно має переконатися у тому, чи були справедливими процедури у їхній сукупності, включаючи спосіб, у який приймалися докази та процесуальні рішення (див. рішення від 15 червня 2004 року у справі «Таммінен проти Фінляндії» (Tamminen v. Finland), заява № 40847/98, п. 38). Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (SteelandMorris v. TheUnitedKingdom), заява № 68416/01, п. 59, ECHR 2005-ІІ). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (NechiporukandYonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року). Насамкінець, згідно з практикою Суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (див. вищенаведене рішення у справі «ГарсіяРуїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain), п. 26 із подальшими посиланнями). Враховуючи вищевикладене суд вважає що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved