Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу, уточнивши позовні вимоги просила поновити строки для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; встановити юридичний факт проживання однією сім»єю [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27.12.2005 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 1096 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, починаючи з 1996 року по 04.11.2005 року проживала разом з [PERSON] у цивільному шлюбі, з 04.11.2005 року по 24.09.2007 року в зареєстрованому шлюбі. У грудні 2005 року мати позивачки подарувала [PERSON] 1/2 частину спірного житлового будинку. На початку 2007 року відносини між подружжям почали псуватися, що призвело до розірвання шлюбу. В 2013 році позивачка дізналася, що відповідач по справі - [PERSON] 27.12.2005 року продав будинок [PERSON] Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу будинку від 27.12.2005 року було укладено [PERSON] під час цивільного шлюбу з позивачкою, а тому [PERSON] на підставі ст.ст. 256, 368 ЦПК України, ст.ст. 3, 69, 70, 74 СК України має право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку на якій розташований будинок. Рішенням Бобровицького районного суду від 17.01.2015 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім»єю з 1996 року по 03.11.2005 року в [ADDRESS], що правовий режим майна придбаного ними в період з 01.01.2004 року до 03.11.2005 року - спільна сумісна власність. В решті вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON], [PERSON] подали апеляційні скарги. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи скарги зводяться до того, що суд не звернув увагу на те, що [PERSON] тільки в 2013 році дізналася про свої порушені права щодо продажу будинку в 2005 році, що є підставою для поновлення строку для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2005 року. Апелянт зазначає, що під час продажу будинку, [PERSON] повинен був отримати від [PERSON], яка була на той час його цивільною дружиною, письмовий дозвіл на продаж спільного майна, але цього зроблено не було, що є порушенням прав власності позивача, та застосування до даного правочину ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, про недійсність правочину. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Бобровицького районного суду від 17.01.2015 року в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги [PERSON] зводяться до того, що оскаржуване рішення в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу, та визнання правового режиму майна, є несправедливим, не обґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам законодавства та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що до 1997 року він був зареєстрований в будинку матері своєї першої дружини, після виселення отримав кімнату в гуртожитку, де був зареєстрований та проживав сам. З [PERSON] він почав спільно проживати лише після укладення шлюбу. Спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині поновлення строків для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та визнання цього договору недійсним, визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 1096 кв.м., суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, а доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують. Разом з тим, висновок суду про задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки однією сім»єю з 1996 року по 03.11.2005 року та встановлення правового режиму майна придбаного ними в період з 01.01.2004 року до 03.11.2005 року, як спільне сумісне майно, не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Апеляційний суд не погоджується з такими висновкими місцевого суду, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 04.11.2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 7), рішенням Бобровицького районного суду від 24.09.2007 року вказаний шлюб було розірвано (а.с. 12). 27.12.2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом), крім того, важливою складовою є відсутність спору про право. Згідно із ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За положеннями ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України (у редакції, яка була чинною до 22 грудня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Враховуючи викладене, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції, щодо встановлення факту проживання однією сім'єю в період до 1 січня 2004 року, оскільки це не було передбачено Кодексом законів про шлюб та сім'ю України, а за викладених обставин виключає можливість визнання права спільної сумісної власності на спільне майно з підстав наявності фактичних шлюбних відносин, передбачених ст. 74 СК України. Суд не звернув увагу на те, що до сімейних відносин, що існували раніше, норми ст. 60,74 СК України застосовуються в частині лише прав і обов»язків, що виникли після набрання ним чинності. Крім того, не є обґрунтованими і висновки суду першої інстанції щодо правового режиму майна придбаного ними в період з 01.01.2004 року до 03.11.2005 року, як спільна сумісна власність, оскільки матеріали справи не містять доказів набуття у власність будинку [ADDRESS] за рахунок спільних коштів, а за викладених обставин суд першої інстанції необґрунтовано встановив факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в тому числі, і за період з 01.01.2004 року до 04.11.2005 року (реєстрації шлюбу), який не породжує для заявника юридичні наслідки. Крім того, матеріали справи не містять позовних вимог щодо визнання правового режиму майна придбаного сторонами в період з 01.01.2004 року до 03.11.2005 року спільною сумісною власністю, тому суд прийшов до такого висновку з порушенням норм процесуального права, оскільки, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, як це регламентовано ст. 11 ЦПК України. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", який втратив чинність з 21.12.2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Зазначені положення законодавчих актів судом першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212 ЦПК України враховані не були, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірені. З врахуванням наведеного, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги [PERSON], що рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім»єю з 1996 року по 03.11.2005 року в [ADDRESS], та щодо правового режиму майна придбаного ними в період з 01.01.2004 року до 03.11.2005 року, як спільна сумісна власність, підлягає скасуванню з постановленням рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог. Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду, щодо відмови в задоволенні позову про поновлення строку для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 1096 кв.м. Такий висновок суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційної скарги [PERSON] їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування рішення в цій частині. Доводи скарги [PERSON] про те, що під час продажу будинку, [PERSON] повинен був отримати від [PERSON], яка була на той час його цивільною дружиною, письмовий дозвіл на продаж спільного майна, чого зроблено не було, є порушенням прав власності позивача, та застосування до даного правочину ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, про недійсність правочину, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції. На підставі вищевикладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги [PERSON], задоволення апеляційної скарги [PERSON], скасування рішення з постановленням судом апеляційної інстанції рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Так як, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, то з [PERSON] необхідно стягнути кошти на користь [PERSON] в повернення судових витрат сумі 121 грн. 80 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Outcome: approved