Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до відповідачки [PERSON] В позові посилається на те, що є власником житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS]. З 07 жовтня 2010 року по 25.01.2016 року проживав у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвано рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області. [PERSON] після розірвання шлюбу переїхала проживати в [INFO] та проживає по даний час. Вважає, що [PERSON] втратила будь-які зв'язки з господарством, а він як власник має право користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилався на обставини викладені в позові, просив задовольнити, не заперечував щодо заочного порядку розгляду справи. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності відповідачки суду не надано, а тому суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.10.2010 року, рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області шлюб між ними розірвано, що підтверджується його копією. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, Серія [NUMBER], виданого 12.01.2011 року на підставі рішення №4 від 05.01.2011 року, копією витягу про державну реєстрацію прав №28653528 від 12.01.2011 року. З акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №74 від 16.01.2017 року вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] Колишня дружина [PERSON] та діти [PERSON], дочка [PERSON], зареєстровані але не проживають з 23.04.2016 року. З акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №347 від 26.04.2017 року вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] Колишня дружина [PERSON] та діти [PERSON], дочка [PERSON], зареєстровані але не проживають з квітня 2016 року. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи ці вимоги закону, суд вважає, що позивачем доведено, що відповідачка [PERSON] понад один рік без поважних причин не проживає в [ADDRESS], а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право на користування цим житлом. На підставі викладеного позовні вимоги [PERSON], про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в [ADDRESS], підлягають задоволенню. Крім того з відповідачки [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved