Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. В позовній заяві позивач вказує, що 14.09.2013 року між нею та відповідачем укладено шлюб. В період шлюбу у лютому 2014 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру в будинку, що будувався за адресою: [ADDRESS] , за даним договором забудовнику за спільні кошти було сплачено 50% вартості майбутньої квартири із правом розстрочки на два роки. Після виплати всієї суми вартості квартири у грудні 2015 року право власності на квартиру було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомості 797429832109, квартира загальною площею 33,1 кв.м., житлова 11,5 кв.м., адреса - [ADDRESS] ; номер запису про право власності 12402734, свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 07.12.2015 року реєстраційною службою Ірпінського управління юстиції Київської області, власник - [PERSON] . Зазначає, що із відповідачем виник спір щодо поділу майна, останній чинить перешкоди у користуванні квартирою, а тому просить здійснити поділ спільного майна подружжя квартири [ADDRESS] вартістю 297 000,00 грн., виділити у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 297 000,00 грн., виділити у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 297 000,00 грн. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 21.02.2014 року між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав №105Л-6, відповідно до умов якого загальна вартість квартири становить 238159,74 грн. З них за даним договором в підтвердження наміру придбати квартиру ним було сплачено гарантійний внесок у сумі 123000,00 грн., решту, а саме 115159,74 грн. сплачував рівними частинами в гривні починаючи з березня 2014 року. Вказує, що 19.08.2013 року, не перебуваючи у шлюбі, ним було відкрито депозитний рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк» та внесено на депозит особисті кошти в розмірі 88000,00 грн., у лютому 2014 року розмір грошового вкладу склав 115541,80 грн. 20.02.2014 року, що підтверджується довідками ПАТ КБ «Приватбанк», дана сума коштів ним була знята з рахунку для внесення гарантійного внеску відповідно до п. 4.2 договору №105Л-6. Таким чином 1/2 частина квартири була придбана ним за його особисті кошти, інша 1/2 частина спірної квартири придбана за спільні сумісні кошти, отже позивачка має право на 1/4 частину квартири. Враховуючи викладене просив здійснити поділ спільного майна подружжя 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , виділити у власність [PERSON] 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив, у якій зазначив, що сума коштів на депозитному рахунку була збільшена у період шлюбу з 19.08.2013 року по лютий 2014 року, тобто через місяць після відкриття депозитного рахунку відповідач одружився і за період шлюбу депозит було збільшено. Також, відповідачем не надано жодних доказів того, що відповідачем зняті з депозиту кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири та в якому розмірі. Відповідно, гарантійний внесок було сплачено за рахунок спільних коштів, заощаджених подружжям. Крім того, вказує, що за договором №105Л-6 купівлі майнових прав забудовнику було сплачено 50% вартості майбутньої квартири із правом розстрочки на два роки, право власності на новобудову було оформлено лише у грудні 2015 року, тобто 50% відсотків сплачувалися забудовнику під час шлюбу, інші 50% також були сплачені під час шлюбу, позивач як працююча особа приймала участь у виплаті коштів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтвердила обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, вважає спільно набутим майном 1/2 частина квартири, а тому просила визнати за [PERSON] право на 1/4 частини квартири. Дослідивши докази по справі та заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.09.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис 161. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.10.2017 року, [PERSON] 19.08.2013 року відкрив депозитний рахунок із сумою вкладу 88000,00 грн., 20.02.2014 року депозитний рахунок було закрито. Згідно довідки по депозитному рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» сума вкладу у розмірі 115541,80 грн. була знята з рахунку 20.02.2014 року. Згідно договору купівлі-продажу майнових прав №105Л-6 від 21.02.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості, який розташований за будівельною адресою: [ADDRESS] , загальна вартість квартири становить 238159,74 грн., сплата гарантійного внеску становить 123000,00 грн. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира загальною площею 33,1 кв.м., житлова 11,5 кв.м., за адресою - [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 07.12.2015 року реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області. Згідно даних трудової книжки [PERSON] Серія [NUMBER] , у період шлюбу остання працювала на посаді консультанта з продажу у відділі маркетингу ТОВ «С.О.Т.Бі», яке з 04.06.2013 року перейменовано на ТОВ «БІНАЙС», з 01.11.2013 року переведена на посаду демонстратора товарів відділу маркетингу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази того, що частина коштів, витрачених на купівлю спірної квартири, а саме 88000,00 грн., не є спільним майном подружжя в розумінні вищенаведених положень законодавства, суд дійшов висновку про можливість поділу квартири визнавши за позивачем на 1/4 частину квартири, за відповідачем 3/4 частини спірної квартири. На підставі ст. ст. 3, 57, 60, 63, 69-71 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial