Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач 28.10.2015 року (т.1 а.с. 2) звернувся до суду з вищезазначеним позовом та свої уточнені вимоги обґрунтовує тим, що він відповідно до наказу керівника Координаційного центру з надання правової допомоги ( КЦНПД) з 13.02.2013 року перебував на посаді заступника директора Сумського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. 29.09.2015 року КЦНПД було видано наказ №437-к про звільнення позивача з займаної посади з 29.09.2015 року з підстав визначених пунктом 1 частини першої ст. 40 КЗпП України. Вважає, що фактично не відбулось змін в організації виробництва та праці та вважає, що її звільнення відбулось з порушенням його права на працю. Крім того зазначає, що фактично звільнення відбулось в період перебування позивача на лікарняному, що суперечить вимогам ч.3 ст. 40 КЗпП України. Просить постановити судове рішення про визнання незаконним та скасування наказу №437-к від 28.09.2015 року про звільнення [PERSON] з посади заступника директора Сумського обласного центру з надання вторинної правової допомоги (з 02.04.2015 Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги у Сумській області) за пунктом 1 частини першої ст. 40 КЗпП України. Поновити [PERSON] на посаді заступника директора в Регіональному центрі з надання безоплатної вторинної допомоги у Сумській області (до 02.04.2015 року Сумський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги) на посаді заступника директора (уточнений позов т. 1 а.с. 91-98). Стягнути з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з вищенаведених підстав. Представники першого та другого відповідачів, третя особа [PERSON]- директор Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області з позовом не погодились. Вважали, що дійсно мали місце обставини для звільнення позивача з підстав визначених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. При цьому пояснили, що в результати реорганізації кількість працівників в Регіональному центрі не тільки не зменшилась, а збільшилась, позивачу не пропонувалась ніяка посада для роботі в центрі. Треті особа [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, клопотань про відкладення судових засідань від нього не надходило. Судом встановлено, що позивач з 13.02.2013 року працював на посаді заступника директора Сумського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (т.1 а.с. 8). Наказом Мінюсту України від 10.03.2015 року №331/5 обласні центри з надання безоплатної вторинної допомоги були перетворені у відповідні регіональні центи з надання безоплатної вторинної правової допомоги. [PERSON] 28.07.2015 року була попереджена про наступне звільнення з підстав визначених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 49). Наказом КЦНПД від 28.09.2009 року [PERSON] була звільнена з займаної посади з вищезазначених підстав з 29.09.2015 року (т.1 а.с. 50). З 28.09.2015 року по 28.09.2015 року [PERSON] перебувала на лікарняному (т.1 а.с. 51). Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. [PERSON] не пропонувалось будь-якої посади в Регіональному центрі. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. За поясненнями учасників судового розгляду чисельність утвореного Регіонального центру порівняно з Сумським обласним центром не тільки не зменшилась, а збільшилась з 14 до 25 осіб (т. 1 а.с. 20, 21), штатний розпис Регіонального центру містить посаду заступника директора, яку обіймав позивач з тим же самим посадовим окладом. Суд вважає, що відповідачі всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надали суду безсумнівних доказів, що в результаті утворення регіональних центрів з надання вторинної безоплатної правової допомоги змінилась організація їх роботи в порівнянні з обласними центрами, оскільки основним завданням вказаних центрів залишилась надання юридичної допомоги громадянам в різних категоріях справ, не зазнали змін умови оплати праці, не змінювався робочий та час та місцезнаходження центрів, найменування посад (т.1 а.с. 183-187), реорганізований та новоутворений центри мають одні та ті ж самі ідентифікаційні номери та види діяльності за КВЕД 2010 (т.1 а.с. 173,179,188) Суд вважає, що у відповідності до змісту п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору у зв'язку із реорганізацією юридичної особи може бути лише скорочення штату та чисельності працюючих. Судом достовірно встановлено, що при утворенні (реорганізації) Регіонального центру скорочення посад не відбувалось. В період з 28.07.2015 року по 29.09.2015 року, тобто в період попередження [PERSON] про майбутнє звільнення в центр було прийнято 4 особи (т.1 а.с. 182). Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України. Вказана правова позиція виказана ВСУ України у справі за N 6-2748цс15 від 23.03.2016 року. З письмового повідомлення Координаційного центру з надання правової допомоги вбачається, що звільнення заступників директорів обласних центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги по всій Україні не відбувалось та фактично при створенні регіональних центрів останні продовжують виконувати свої функціональні обовязки (т. 1 а.с. 185). Суд також вважає, що звільнення позивача всупереч вимог ч.3 ст. 40 КЗпП було здійснено в період її знаходження на лікарняному (т.1 а.с. 51). Суд не вважає обґрунтованими доводи представників відповідачів, що в період перебування на лікарняному та в момент вручення трудової книжки при звільненні позивач знаходився на робочому місці, і ці обставини свідчать про працездатність звільненої особи на момент її звільнення, оскільки будь-яких доказів, що лікарняний лист було видано без достатніх на те підстав суду не надано. Суд не вважає доказом тих обставин, що [PERSON] визнавала наявність змін в організації праці та перепрофілювання Сумського обласного центру зазначенням вказаних обставин в її заяві про призначення на посаду заступника директора в новоутвореному Регіональному центрі ( т 2 а.с. 48), оскільки згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" наявність та встановлення наявності змін в організації виробництва та праці перевіряється судом на підставі наданих сторонами спору доказів. Таким чином, суд вважає встановленим на підставі оцінки доказів наданих сторонами по справі, що при реорганізації Сумського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області не відбулось змін в організації виробництва та праці, скорочення чисельності працівників. Позивач був звільнений з займаної посади без забезпечення його трудових гарантій відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України та всупереч вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України в період знаходження на лікарняному. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про визнання наказу про звільнення позивача незаконним та скасування цього наказу, поновлення його на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.2 ст. 325 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Під час судового розгляду всі учасники судового засідання - позивач та відповідачі вважали, що середній заробіток позивача за період вимушеного прогулу складає 34418 грн. Крім того, відповідачами надано розрахунок середньоденної заробітної плати та відомість про кількість робочих днів під час вимушеного прогулу. Відповідачем також визначено розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] - 4092.41 грн., з яким погодився позивач. Відповідно до вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню За таких обставин суд вважає, що з Регіонального центру з надання безоплатної правової допомоги у Сумській області на користь позивача слід стягнути середній заробіток під час вимушеного прогулу в сумі 34418 грн. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування працівнику моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що незаконним звільнення позивача, порушенням його трудових прав йому завдано моральної шкоди, оскільки у нього були втрачені нормальні життєві звязки, для поновлення своїх порушених прав у нього виникла необхідність для звернення за захистом своїх прав до суду. З урахуванням всіх обставин справи та відомостей про особу позивача, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково. На підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з Координаційного центру з надання правової допомоги належить стягнути 1102.4 грн. відшкодування судових витрат судового збору від сплати якого позивач звільнений за розгляд судом вимог немайнового характеру (визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі). З тих же підстав з Регіонального центру з надання безоплатної правової допомоги у Сумській області належить стягнути судовий збір в сумі 551.2 грн. за розгляд судом позовних вимог майнового характеру (стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди). На підставі вимог п.2, 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в частині присудження працівникові заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі.

Outcome: partial