Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

До Зіньківський районний суд Полтавської області звернулась [PERSON] із відповідним позовом до Зіньківської міської ради, Полтавської області, в якій позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS] за набувальною давністю та визнати за нею вцілому право власності на будинковолодіння по [ADDRESS], яке складається із житлового будинку позначеного на плані літерами та цифрами «А1-1»; господарської будівлі - сарай, позначеного на плані літерами та цифрами «А-1»; сарай-погріб позначеного на плані літерою «В»; сарай, позначеного на плані літерою «Б»; огорожа - позначеної на плані «№1». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечував покладаючись на розгляд суду. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши та дослідивши в судовому засіданні подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 57 - 61 ЦПК України, - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. Як вбачається з матеріалів справи на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 1980 року засвідченого Державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герман П.Й. 05.08.1980 року, укладеного між громадянами [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), з яким позивач перебувала у шлюбі, було придбано житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], які в цілому складають цілісне домоволодіння. Рішенням виконавчого комітету Зіньківської міської ради від 18.03.1983 року №108, було надано дозвіл на перебудову старого житлового будинку по [ADDRESS], на новий згідно архітектурного плану. За планом розробленим бюро архітектора району передбачалось будівництво нового будинку не на місці старого, а поруч з ним, тобто фактично мало місце будівництвом нового будинку, а не перебудова старого. 18 квітня 1983 року виконкомом Зіньківської міської ради, Полтавської області було надано дозвіл на проведення робіт за №117. Рішенням виконавчого комітету Зіньківської міської ради від 18.08.1987 року №237 було продовжено термін дії рішенням виконавчого комітету Зіньківської міської ради від 18.03.1983 року №108, про надання дозволу на перебудову старого житлового будинку на новий, у зв'язку з тим, що впродовж 1983 - 1987 років, будівництво не було розпочате і будівельних робіт не проводилось. Рішенням Зіньківського районного народного суду Полтавської області від 8 червня 1988 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON], вибув з місця проживання по [ADDRESS], а 29.05.1990 року виписався з місця постійного проживання, про що свідчить відповідна відмітка Відділу внутрішніх справ Зіньківського райвиконкому, в домовій книжці. Згідно відомостей технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду складеного станом на 09.10.1991 року, завершення будівництва нового житлового будинку та введення його в експлуатацію відбулось в 1991 році. Як вбачається із домової книги, що не заперечувалочь відповідачем, з 1998 року [PERSON] не проживав по [ADDRESS], а 29.05.1990 року взагалі виписався з місця постійного проживання і місце перебування його невідоме. Рішенням виконавчого комітету Зіньківської міської ради, Полтавської області від 21 листопада 2001 року №253, було списано з балансу м.Зінькова старий житловий будинок по [ADDRESS], як непридатний для проживання та надано дозвіл на його переобладнання під господарську будівлю. Фактично старий житловий будинок по [ADDRESS], було переобладнано позивачем під господарську будівлю - сарай, однак зазначені зміни не були відображені у технічній документації на домоволодіння, так-як з 09.10.1991 року по даний час поточної інвентаризації вищезазначеного домоволодіння не проводилось. Відповідно ст. 60 Сімейного кодексу України, - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно роз'яснень Державної реєстраційної служби України від 12.03.2013 № 95-06- 15-13 «Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року» для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року). У архівному витягу №01-47/26 від 18.11.2013 року вказано, що згідно з рішенням виконавчого комітету Зіньківської районної Ради народних депутатів Полтавської області від 28.03.1988 року №67 « Про оформлення права особистої власності на житлові будинки в селах району» вирішили оформити право особистої власності на житлові будинки, які належать громадянам району. Виконавчим місцевим Радам народних депутатів оформити видачу власникам житлових будинків свідоцтв на право особистої власності, які необхідно зареєструвати в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації. Таким чином суд приходить до висновку про те, що ? частина домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] та в цілому складається із житлового будинку позначеного на плані літерами та цифрами «А1-1»; господарської будівлі - сарай, позначеного на плані літерами та цифрами «А-1»; сарай-погріб, позначеного на плані літерою «В»; сарай, позначеного на плані літерою «Б»; огорожа, позначеного на плані «№1», на законних підставах являється власністю позивача. Відповідно частини 1, 4 ст. 344 ЦК України, - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Протягом останніх десяти років позивач добросовісно, відкрито і безперервно користувалась нерухомим майном вищезазначеного домоволодінням в цілому, без виділення належної їй частки в натурі, про що нею надано відповідні платіжні документи. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач добросовісно заволоділа чужим, а саме ? частиною домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS], добросовісно, відкрито і безперервно користувалась ним протягом останніх десяти років, а отже набула права власності на нього за набувальною давністю. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved