Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів: Мочулищенської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, уповноваженої особи співвласників (членів) реформованого КСП "Мир" [PERSON], Дубровицької районної державної адміністрації та просить визнати за ним право на земельну частку (пай), за рахунок земель резервного фонду, що залишилось після передачі у колективну власність КСП «Мир» земель на території Мочулищенської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, в розмірі 2,02 умовних кадастрових гектарів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Мочулищенської сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 12.09.1995 року, КСП «Мир» 28.11.1995 року, видано Державний акт про право колективної власності на землю серії [NUMBER]. Даним актом та додатку до нього 794 членам КСП «Мир» передано у колективну власність 1813,4 га землі для ведення сільського господарства. Проте відповідач, який з 25.05.1994 року по 29.12.1997 року працював та був членом КСП «Мир», до списку членів КСП «Мир» включений не був та на даний час не має змоги отримати сертифікат про право на земельну частку (пай). В судовому засіданні позивач в задоволенні вимоги в частині пред'явленого ним позову до [PERSON] просив відмовити, окільки він не є належним відповідачем у справі. В іншій частині позовних вимог, позов підтримав з зазначених у ньому підстав, додатково пояснив, що не знав, що на час видачі державного акту на право колективної власності на землю, він не був включений до списку членів КСП "Мир", про що дізнався тільки нещодавно. В судовому засіданні представник відповідача Мочулищенської сільської ради в задоволенні позову просила відмовити за пропуском строків позовної давності. Відповідач [PERSON] пояснив, що він не є по даній справі належним відповідачем, оскільки не має ніякого відношення до земельних паїв, а тому пред'явлені до нього позовні вимоги не визнав та просив в цій частині відмовити. Від представника відповідача Дубровицької РДА до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст.ст. 57 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституція України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст.ст. 23, 23 ЗК України (в редакції 1990 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Тобто, таке право виникає у члена КСП з моменту одержання цим підприємством (товариством, кооперативом) державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об'єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань. Постановою Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» № 563-ХІІ від 18.12.1990 року, землі Української PCP оголошені об'єктом земельної реформи. Преамбулою до постанови визначено, що завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. Пунктом 5 зазначеної Постанови, передбачена передача земель у приватну та колективну власність. Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 року № 666/94 доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції. Згідно з п. 4 даного Указу, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався, зокрема, на те, що під час розпаювання земель колективної власності КСП «Мир» він не був включений до списку осіб, який додається до державного акту на право колективної власності на землю, та не отримав правовстановлюючих документів про право на земельну частку (пай). З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі рішення Мочулищенської сільської ради Дубровицького району Рівненської області №16 від 12.09.1995 року, КСП «Мир» 28.11.1995 року, видано Державний акт про право колективної власності на землю серії [NUMBER] (а.с.6-7). Згідно додатку до вищезазначеного державного акту про право колективної власності на землю, 794 членам КСП «Мир» передано у колективну власність 1813,4 га для ведення сільського господарства (а.с.9-31.). Згідно копії трудової книжки позивача на підставі протоколу №5 від 25.05.1994 року він був прийнятий в члени колгоспу «Мир» начальником ПТО автомобілів і заправочних станцій (а.с.44) та згодом на підставі протоколу №12 від 29.12.1997 року його було звільнено з роботи (а.с.46). Відповідно до архівної довідки №423 від 05 червня 2016 року виданої трудовим архівом Дубровицького району Дубровицької районної ради Рівненської області [PERSON] у 1994 році, 1995 році та 1996 році працював у КСП «Мир» (а.с.4). Як вбачається із довідки №6 від 02.06.2015 року виданої Мочулищенською сільською радою Дубровицького району Рівненської області за [PERSON] згідно земельно-кадастрової книги по Мочулищенській сільській раді станом на 01.06.2015 року зареєстрованих земельних ділянок немає (а.с.5). Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що КСП «Мир» отримало державний акт на право колективної власності на землю 28.11.1995 року (а.с.7). Таким чином, право на одержання земельної частки (паю) у позивача виникло з 28.11.1995 року - з моменту передачі КСП «Мир» державного акта про право колективної власності на землю, членом якого він був, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі, а її члени почали спільно володіти нею після одержання державного акта про право колективної власності. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.71 ЦК УРСР (діючого на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності. Тобто, право звернення позивача до суду виникло у листопаді 1995 року, з моменту одержання КСП «Мир» державного акта на право колективної власності на землю, і з того часу почався перебіг позовної давності, а відтак трирічний строк позовної давності минув у листопаді 1998 року. На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1995 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР). Даних про те, що позивач звертався із заявою в Дубровицьку РДА про виділення йому в натурі земельної ділянки суду не надано, а до суду з позовом позивач звернувся лише в березні 2016 року (а.с.2), будь-яких належних доказів чинення перешкод для звернення з позовом до суду з 1995 року по березень 2016 року не надав та не навів причин поважності пропуску строку позовної давності, тому в позові необхідно відмовити за закінченням строку позовної давності до пред'явлення позову. Окрім того слід зазначити, що відповідно до ст.33 ЦПК України, у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. З огляду на те, що позовні вимоги пред'явлені в тому числі і до [PERSON], який не є належним відповідачем, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині позовних вимог до [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed