Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з даним позовом з вимогою про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 17.09.2002р. № 309 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0476 га за адресою: [ADDRESS] та визнання недійсним державного акту, виданого Білоцерківською міською радою 11.12.2002р. серії РЗ № 358375 про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0476 га за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником 46/100 житлового будинку [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 308 кв.м., яка закріплена за вказаним будинком згідно рішення Білоцерківської міської ради № 22-е від 19.01.1955р. Позивач стверджує, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS], після придбання нею у лютому 2002 року житлового будинку, перейшла їй у користування. В процесі приватизації [PERSON] у 2002 році земельної ділянки по [ADDRESS], вважає позивач, при винесенні оспорюваного за даним позовом рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 17.09.2002р. № 309 та виданого на його підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку були порушені норми ЗК України, що регулюють порядок припинення шляхом вилучення земельних ділянок, а також норми земельного законодавства про погодження меж земельних ділянок із суміжними землекористувачами. Таким чином, вважає позивач, що за відповідачем [PERSON] відповідач - Білоцерківська міська рада у оспорюваному позивачем рішенні неправомірно закріпила право на приватизацію земельної ділянки площею 0,476 га по [ADDRESS], оскільки не врахувала її право на користування частиною вказаної земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов повністю. Відповідач - Білоцерківська міська рада про дату та час судового слухання повідомлена, просила слухати справу без участі свого представника. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що його право власності на земельну ділянку 0,476 га по [ADDRESS] підтверджується Державним актом про право власності на землю, що виданий 11.12.2002р. згідно рішення Білоцерківської міської ради № 309 від 17.09.2002р. Фактично [PERSON] користується зазначеною земельною ділянкою з 1990 року, в 1995р. на цій ділянці розпочав будівництво гаража. Оформлення документів про своє право на цю ділянку у фактичних розмірах, а саме: площею 0,476 га по [ADDRESS] розпочав ще у 2001 році з визначення її меж та складання акту про отримання межових знаків з суміжними землекористувачами. Відповідач [PERSON] вказав, що під час складання та виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,476 га по [ADDRESS], а також під час прийняття Білоцерківською міською радою № 309 від 17.09.2002р. та складанні Державного акта про право власності на землю від 11.12.2002р. не були порушені права позивача, яка у період приватизації ним вказаної ділянки не була згідно законодавства землекористувачем ділянки за адресою: [ADDRESS] та не є суміжним землекористувачем. Також відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки сама позивач зазначила, що про оспорюване рішення міської ради та про Державний акт на земельну ділянку [PERSON] дізналася у липні 2005 року. Відповідач [PERSON] також заявив про факт звернення позивача [PERSON] до Білоцерківського міськрайонного суду з аналогічним позовом, але у порядку адміністративного судочинства (справа № 2а-10/11), за результатами розгляду якого 20.06.2011р. позов залишений без розгляду за заявою [PERSON] Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання повідомлена, направила свого представника, яка заперечувала проти позову з уваги на його безпідставність та незаконність вимог. Управління земельних ресурсів Білоцерківської міської ради (на сьогодні - відділ Держземагентства у м. Б.Церкві Київської області ГУ Держземагентства у Київській області) позов не визнав, надав до суду підтверджуючі свою позицію документи та матеріали приватизації земельної ділянки площею 0,476 га по [ADDRESS]. Третя особа - [PERSON] заперечував проти позову та пояснив, що саме належна йому частина будинку, що розташований по [ADDRESS] межує разом частиною вказаного будинку, що належить [PERSON], з домоволодінням відповідача [PERSON] і він письмово погоджував межі земельної ділянки [PERSON] під час приватизації останнім землі; земельна ділянка по [ADDRESS] насьогодні не приватизована. Суд, вивчивши матеріали справи, з дослідженням обставин спору, заслухавши пояснення сторін, з урахуванням вимог законодавства, що підлягає застосуванню до спірних відносин, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником 66/100 жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, який знаходиться у [ADDRESS]. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу, укладений 27.02.2002р. і посвідчений у Другій Білоцерківській державній нотаріальній конторі Київської області за реєстровим номером 1-943. Відповідно 66/100 частин будинку [ADDRESS] зареєстрований у Білоцерківському БТІ на праві власності за [PERSON], про що підтверджує запис у реєстровій книзі № 11, реєстровий № 1015 від 28.02.2002р. Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 18.12.2009р. по справі № 2-29 2009р., зареєстрованому 12.05.2010р. в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 30395150), за [PERSON] визнано право власності на 46/100 частин житлового будинку з господарськими та прибудинковими спорудами у житловому будинку [ADDRESS]. Судом не приймаються твердження позивача про те, що право користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] перейшло їй автоматично, одночасно з укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.02.2002р. Так, предметом вказаного договору купівлі-продажу була лише частина житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд. Здійснивши аналіз земельного законодавства, що було діюче в період придбання позивачем зазначеного вище житлового будинку, прийняття відповідачем оспорюваного рішення ради та виготовлення державного акта, суд приходить до висновку, що в період придбання позивачем частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 27.02.2002р. та реєстрації права власності 28.02.2002р. позивач не набула згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України також і права користування земельної ділянки. Такий висновок суд обґрунтовує тим, що предметом договору купівлі-продажу від 27.02.2002р. є виключно частина житлового будинку; станом на 27.-28.02.2002р. норма ч.2. ст. 377 ЦК України в редакції, про яку вказує позивач, не набула чинності, оскільки ЦК України набрав чинності лише 01.01.2004р. (згідно Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України). Також відповідно до пп.г) п.18 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" № 7 від 16.04.200р.: «Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.» Крім цього, ст. 120 ЗК України (в редакції змін згідно ЗУ від 20.12.2001р.) містила норму про те, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зміна норми ст. 120 ЗК України на редакцію про те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а також, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, - набула чинності лише 20.06.2007р., після офіційного опублікування змін, внесеними згідно із Законом України від 27.04.2007 р. N 997-V. Право на земельну ділянку, набувається особою, виключно, на встановлених законодавством підставах, зокрема, зазначених в ст. 116 Земельного кодексу України, згідно норм якої набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.. Відповідно до норм ст. ст. 90, 152 Земельного кодексу України, в т.ч. і на яку посилається позивач, відновленню підлягають порушені права власників землі або землекористувачів. Згідно зі до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Проте, позивач не є ані власником, ані користувачем земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS]. Доказів звернення у встановленому порядку за оформленням прав на спірну земельну ділянку та отримання відповідних документів, що посвідчують таке право, позивачем суду не надано. В матеріалах справи наявний лист Білоцерківського міськрайонного відділу земельних ресурсів № 4-52-80 від 21.07.2002р., який є відповіддю позивачу [PERSON] на її заяву про приватизацію земельної ділянки у домоволодінні [ADDRESS]. У вказаному листі Білоцерківський МВ земельних ресурсів повідомляє [PERSON], що для приватизації та розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] їй та [PERSON] слід надати до відділу посвідчення особи гр.. [PERSON], яка є співвласником житлового будинку та має право погоджувати розподіл земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила суду, що після отримання зазначеного листа від 21.07.2002р. з питань приватизації та розподілу земельної ділянки у домоволодінні [ADDRESS] офіційно не зверталася, дії чи бездіяльність відділу земельних ресурсів не оскаржувала. Судом досліджені матеріали, подані третьою особою - Управлінням земельних ресурсів Білоцерківської міської ради (насьогодні - відділ Держземагентства у м. Б.Церкві Київської області ГУ Держземагентства у Київській області), зокрема: технічна документація по виготовленню державного акта про право приватної власності на землю по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Так, [PERSON] 08.02.2001р. подана Білоцерківському міському голові заява про оформлення права користування землею по [ADDRESS] у фактичних розмірах присадибної ділянки. Попередньо, 06.02.2001р. [PERSON] на ім'я Білоцерківського міського голови подана заява про те, що він не заперечує, щоб за домоволодінням [ADDRESS] була закріплена земельна ділянка по фактичному користуванню, та погодився з існуючими межами між ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS]. 15.02.2001р. [PERSON] подав до відділу земельних ресурсів заяву про виготовлення державного акту на право приватної власності на землю по [ADDRESS]. Додатком до даної заяви була копія технічного паспорту МБТІ, в якому вказано, що має місце самозахват землі 51 кв. м. від державного земельного фонду, де розміщений гараж (літ. Б-2), самовільно побудований станом на 20.05.1995р. У березні 2001 року був складений акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки [ADDRESS] з підписами суміжних землекористувачів домоволодінь [ADDRESS] ([PERSON], [PERSON]), [ADDRESS] ([PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON]), [ADDRESS] ([PERSON]). В матеріалах технічної документації також наявний кадастровий план, складений на земельну ділянку [ADDRESS], де вказано, що площа ділянки становить 0,0476 га,з яких під житловою забудовою 0,0084 га, під господарськими будівлями і дворами - 0,0036 га, інші - 0,0356 га. На зазначеному кадастровому плані описані межі ділянки, зокрема: від літ. Б. до літ. В. - [PERSON], від літ. В. до літ. Г. - землі заг.кор. /прохід/. Судом досліджено, що закріплена за домоволодінням земельна ділянка [ADDRESS] не надавалась у користування чи у власність власника житлового будинку № [ADDRESS], що підтверджується листом виконкому Білоцерківської міської ради № 3-1177 від 28.07.2008р., та не заперечується сторонами по справі. Суд критично оцінює висновки земельної комісії, що викладені у протоколах постійної комісії Білоцерківської міської ради з питань ефективного використання земель № 35 від 13.07.2007р., № 19 від 08.04.2010р., № 6 від 25.01.2011р., в яких рекомендовано позивачу [PERSON] звернутися до суду з питанням про скасуванням державного акту про право приватної власності на землю, виданого [PERSON] 11.12.2002р., оскільки ні позивачем [PERSON], ні відповідачем - Білоцерківською міською радою - не надано суду доказів про незаконність видачі зазначеного Державного акта про право власності на землю, виданого 11.12.2002р. Таким чином, вимоги позивача спростовуються матеріалами справи, а порушення норм ст.ст.116,198 ЗК України не доведено позивачем в суді. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підтвердження факту, що [PERSON] не могла бути суміжним землекористувачем земельної ділянки у домоволодінні [ADDRESS] судом досліджені надані відповідачем [PERSON] висновок Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради № 21 від 24.06.2004р., відповідно до якого визнання права власності на самочинні споруди в домоволодінні [ADDRESS] можливе за наявності згоди власників квартири № 1 та № 2 садиби [ADDRESS]. А згідно поданого позивачем [PERSON] технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] власниками квартир є відповідно № 1 - [PERSON], № 2 - [PERSON] Також судом досліджено рішення Білоцерківського міськрайсуду від 13.07.2004р. по справі № 2-8170 2004р., відповідно до якого за [PERSON] згідно ч.5 ст. 376 ЦК України визнано право власності на самочинні прибудови: «а-1» розміром 5,54х3,20, приміщення 1-2 площею 10,70 кв. метрів під кухню, частини приміщення 1-6 площею 4,10 кв. метрів під житлову кімнату, двоповерховий гараж «Б-2» розміром 6,58х5,68 в домоволодінні [ADDRESS]. Відповідачем [PERSON] в порядку ст. 257 ЦПК України заявлено, одночасно з поданням письмових пояснень по справі, про застосування до відносин спору строків позовної даності. Згідно із п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013р.: суд, встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Позивач [PERSON] пояснила суду, що з липня 2005 року їй відомо про приватизацію [PERSON] земельної ділянки площею 0,0476 га про [ADDRESS], про скасування рішення Білоцерківської міської ради № 309 від 17.09.2002р. та визнання недійсним Державного акта про право власності на землю від 11.12.2002р. вона також в порядку адміністративного судочинства зверталася до Білоцерківського міськрайсуду у 2010 році, що підтверджується матеріалами справи № 2а-10/11р., доказів поважності пропуску строку позовної давності позивач в порядку ст.ст.261,265,267 ЦК України до суду не надала. З уваги на т. 267 ЦК України, позицію ВССУ (лист № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013р)та ту обставину, що позов не знайшов свого підтвердження в суді, а пропуск строків позовної давності є окремою підставою для відмови у позові, суд не застосовує до відносин спору норми про сплив строків позовної даності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 60 ЦПК України містить норму про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не доведено, з уваги на наявні в матеріалах справи докази, порушення її прав, а тому позов, який не знайшов свого підтвердження в суді, задоволенню не підлягає. На підставі викладеного.

Outcome: dismissed