Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, який уточнила 18.02.2016, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування його від добросовісного набувача. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 12 жовтня 1996 року між нею та відповідачем-1 [PERSON] було укладено шлюб, про що Саксаганським відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради в Книзі реєстрації актових записів про шлюб було здійснено відповідний актовий запис за № 621. 13 серпня 2013 року вони придбали у власність транспортний засіб - автомобіль BMW X6, 2008 р.в., чорного кольору, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. Під час придбання автомобіля він був зареєстрований на відповідача-1, якому ВРЕР відділу ДАІ з обслуговування адміністративної території м. Кривого Рогу 13.08.2013 було видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. З червня 2014 року позивач та відповідач-1 припинили шлюбні відносини, не проживають разом. В червні 2015 року позивачу стало відомо про те, що відповідач-1 30.12.2014 здійснив відчуження автомобіля BMW X6, 2008 р.в., чорного кольору, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], уклавши договір купівлі-продажу з відповідачем-2 [PERSON] через представника [PERSON] шляхом оформлення довідки-рахунку. Позивач не надавала згоду на відчуження спільного автомобіля. Будь-яких коштів за проданий автомобіль позивач не отримувала. Після набуття у власність спірного автомобіля відповідач-2, шляхом укладення 25.01.2015 в м. Харків договору купівлі-продажу у формі довідки-рахунка, передала право власності на нього третій особі [PERSON], який в подальшому продав автомобіль відповідачу-3 [PERSON] (кінцевий власник). В зв'язку з чим, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.12.2014, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 та витребувати автомобіль BMW X6, 2008 р.в., чорного кольору, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] від добросовісного набувача - відповідача-3. Позивач та її представник до судового засідання не з'явилися. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позов підтримав в повному обсязі. Крім того, надав заяву про відстрочення сплати судового збору, яку мотивував тим, що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує державну допомогу в розмірі 860 грн. на місяць. Вартість автомобіля складає 1169050 грн. Позовний збір за вимогу позивача про визнання за нею права власності складає 6890 грн. В зв'язку з скрутним матеріальним становищем позивач не має змоги сплатити всю суму судового збору. Відповідачі та третя особа до суду не з'явилися до суду, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить оголошення в газеті та поштові повідомлення. Відповідач-1 [PERSON] визнав позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Зазначив, що з позивачем припинили шлюбні відносини з червня 2015 року, продав автомобіль без дозволу дружини. Просив розглядати справу без його участі (а.с. 24). На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. 12 жовтня 1996 року між позивачем [PERSON] та відповідачем-1 [PERSON] було укладено шлюб, про що Саксаганським відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради в Книзі реєстрації актових записів про шлюб було здійснено відповідний актовий запис за № 621 (а.с. 7). 13 серпня 2013 року подружжя придбали у власність транспортний засіб - автомобіль BMW X6, 2008 р.в., чорного кольору, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. Транспортний засіб зареєстрований на відповідача-1, про що ВРЕР відділу ДАІ з обслуговування адміністративної території м. Кривого Рогу 13.08.2013 р. було видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 13.08.2013 (а.с. 9). 10 грудня 2014 року відповідач-1 видав [PERSON] довіреність на право розпорядження вказаним автомобілем, яка була посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О. за реєстр. № 2884 (а.с. 8). 30.12.2014 р. відповідач-1 через представника здійснив відчуження автомобіля BMW X6, 2008 р.в., чорного кольору, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] шляхом укладення договору купівлі-продажу з відповідачем-2 [PERSON], який був оформлений у вигляді довідки-рахунку № 651923 (а.с. 28 зворотній бік). Відповідно до реєстраційної картки ТЗ станом на 02.10.2015 автомобіль BMW X6, 2008 р.в., чорного кольору, № кузова [NUMBER], належить [PERSON] (а.с. 71). Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Стеттею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою . При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Оскільки, спірний транспортний засіб придбано позивачем та відповідачем-1 під час шлюбу, суд приходить до висновку про поширення на нього правового режиму спільної сумісної власності. Судом встановлено, що відчуження спільного автомобіля відповідачем-1 за договором купівлі-продажу, укладеного ним в відповідачем-2 30.12.2014, відбулось без дозволу позивача. Оскільки оскаржуваний правочин виходить за межі дрібного побутового, то ним порушується право позивача, який не мав наміру розпоряджатись спільним майном. Отже, належним способом захисту порушених прав позивача є вимога про визнання недійсним оскаржуваного правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 215 ЦКУ). Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник, у відповідності із ст. 387 ЦК України, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами ст. 388 ЦКУ, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що сторона за недійсним договором купівлі-продажу [PERSON] здійснила відчуження автомобіля BMW X6, 2008 р.в., чорного кольору, № кузова [NUMBER] на користь третьої особи [PERSON], про що свідчить інформація, надана начальником центру № 1 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Харків, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Харківській області в листі від 22.10.2015 № 11618 (довідка -рахунок № 651923). [PERSON] в подальшому здійснив відчуження спірного транспортного засобу на користь [PERSON] на підставі довідку-рахунка від 10.06.2015 № 994933 (а.с. 28, 30 зворотній бік). Станом на дату розгляду справи добросовісним набувачем спірного автомобіля на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 02.10.2015 р. є [PERSON], про що свідчить облікова картка ТЗ [NUMBER]. Внаслідок передачі права власності на автомобіль змінився його реєстраційний номер на [NUMBER]. Суд приходить до висновку, що спірний автомобіль вибув з володіння та власності позивача поза її волі, а відтак, існують підстави для витребування його від добросовісного набувача відповідача-3. Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про витребування майна від добросовісного набувача у своє володіння. Щодо вимоги позивача про визнання її власником зазначеного автомобіля суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Для визначення вартості майна, яке підлягає поділу, позивачем не було заявлено клопотання про призначення експертизи, проте останнім надано висновок експертного авто товарознавчого дослідження № Д16/04/16 про оцінку транспортного засобу від 18.04.2016. Разом з тим, суд погоджується, таке питання може бути вирішено органом, наділеним правом оцінки майна. Відповідно до п. 24 від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, на день розгляду справи судом сторони не погодили вартість спірного автомобіля та не надали належних доказів у підтвердження його вартості, а також не внесли кошти на депозитний рахунок суду, в зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. При поданні первісного позову 27.07.2015 позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2000 грн. В зв'язку з уточненням позовних вимог, 27.04.2016 позивач подала заяву про відстрочення судового збору за вимогу майнового характеру в зв'язку з скрутним матеріальним становищем, оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує державну допомогу в розмірі 860 грн. на місяць. Вартість автомобіля складає 1169050 грн. Позовний збір за вимогу позивача про визнання за нею права власності складає 6890 грн. В зв'язку з скрутним матеріальним становищем позивач не має змоги сплатити всю суму судового збору. Таким чином, враховуючи майновий стан позивача, суд вважає за необхідне відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути на користь позивача судові витрати, пропорційно до заявлених позовних вимог. Оскільки суд вбачає підстави для задоволення лише двох позовних вимог немайнового характеру заявлених позивачем, то і сума судового збору, яка має бути стягнути з відповідачів, повинна дорівнювати відповідно сплаченому судовому збору за дві вимоги немайнового характеру, а саме 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial