Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа служба в справах дітей Лохвицької районної державної адміністрації про надання дозволу на виготовлення документів та виїзду неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на наступні обставини. 03.08.2015 року рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області було розірвано шлюб між нею та відповідачем по справі. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з нею, перебуває на її утриманні та вихованні. На даний час вона опікується нею фактично сама. Дитині необхідний якісний повноцінний відпочинок та оздоровлення за межами України - Єгипет, Туреччина, Голландія. Батько дитини цього не заперечує, але дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] не дає. Тому позивач просить надати дозвіл на виготовлення документів та на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, наполягала на задоволенні позову, пояснила, що дає дитину відповідачу згідно графіку, не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову визнав, пояснив, що позивач періодично перешкоджала спілкуванню дитини з ним, що стало причиною сумніву у визнанні позову. Третя особа представник служби в справах дітей Лохвицької РДА в судовому засіданні вимоги позову підтримала, зазначила, що виїзд дитини за кордон на оздоровлення в повній мірі відповідає її інтересам, пояснила, що відповідач дійсно звертався до служби в справах дітей Лохвицької РДА з питанням визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, так як позивач не давала дитину для спілкування, в подальшому позивач давала дитину як згідно графіку так і в інші дні, попередньо узгоджуючи з відповідачем, шо не перешкоджало дитині спілкуватися з батьком. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, сторони по справі [PERSON] та [PERSON], з 01 червня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 03.08.2015 року, яке вступило в законну силу 14.08.2015 року ( а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] ( а.с. 3 - свідоцтво про народження). Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 03.08.2015 року, яке вступило в законну силу 14.08.2015 року, стягнуто аліменти з відповідача на утримання дочки [PERSON], [INFO], по 1/4 частині всих видів його заробітку але не менше 30 % прожиткового мінімуму для даного віку дитини, аліменти стягнено на користь матері [PERSON], починаючи з 23 липня 2015 року і до повноліття дитини (а.с.5). На даний час дочка проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Згідно довідки Лохвицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області встановлено, що на виконанні у Лохвицькому РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області перебуває виконавчий лист № 2/538/434 виданий 12.08.2015 року Лохвицьким районним судом Полтавської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу боржника, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.06.2018 року становить 15072,89 грн. ( а.с. 10). Згідно Розпорядження Голови районної державної адміністрації Рязанова В. від 06.10.2015 року № 412 про визначення способу участі у вихованні малолітньої доньки та спілкування з нею, зобов"язано [PERSON] дотримуватись графіку спілкування з дитиною [PERSON], кожного вівторка з 16 години 30 хвилини до 19 години 30 хвилин, кожного першого та третього тижня щомісяця з 10 години суботи до 18 години неділі за попереднім узгодженням з матір"ю дитини [PERSON]. Відповідальність за порушення законодавства щодо захисту прав дитини покласти на батьків [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 16). 20 квітня 2018 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданогоЛохвицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 22, на підставі якого змінила прізвище на «[PERSON]» ( а.с. 4). Позивач має намір та реальну можливість надати повноцінний відпочинок доньці за кордоном для покращення стану її здоров'я, для підвищення рівня світогляду та забезпечення якомога кращого фізичного, духовного та морального розвитку. Проте відповідач, як батько дитини цього не заперечує, але не надає позивачу дозвіл на виїзд їх неповнолітньої доньки за кордон. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності з п. 4-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред"явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Відповідно до ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов"язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Стаття 150 СК України визначає обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач у судовому засіданні позов визнав, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють тимчасовий виїзд дитини за межі України, а також обставин, що викликають сумнів у здатності матері дитини забезпечити належний догляд за нею під час перебування за кордоном, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, так як виїзд дитини за кордон відповідає її інтересам, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини та її оздоровленню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved