Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Хакрівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та заборону чинити перешкоди у користуванні спільним сумісним майном подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що 14.07.2007 між сторонами по справі було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом перебування у шлюбі їх сімейні стосунки погіршились, зникло взаємопорозуміння і взаємоповага, постійно відбувалися сварки. Спроби зберегти шлюб виявились невдалими. Стороні не ведуть спільне господарство, спільного бюджету не мають. Перебування у шлюбі суперечить моральнім засадам виховання дітей та інтересам позивача через аморальну поведінку відповідача у родині, постійні сварки та образи, прояви фізичного та психологічного насильства. Перебування у шлюбі суперечить інтересам дітей та інтересам позивача розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Крім того, між ними не було досягнуто згоди про поділ майна, набутого під час шлюбу, а саме: об?экт житлової нерухомості квартира [ADDRESS] . Вказана квартира придбана відповідачем під час шлюбу за спільні кошти подружжя, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.06.2017, за 98000,00 грн. Отримати грошову компенсацію за частку квартири відповідач не погоджується, неодноразово погрожував позивачу виселенням із квартири. Просила шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14 липня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вовчанського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 68, розірвати, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 35,89 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м.; заборонити [PERSON] чинити перешкоди [PERSON] у користуванні спільним майном подружжя, при розірванні шлюбу дружині залишити прізвище [PERSON] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Хакрівської області від 09 червня 2020 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та заборону чинити перешкоди у користуванні спільним сумісним майном подружжя сторонам надано строк для примирення протягом двох місяців. Провадження у справі було зупинено (а. с. 38-39). Ухвалою Нововодолазького районного суду Хакрівської області від 23 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та заборону чинити перешкоди у користуванні спільним сумісним майном подружжя та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні (а. с. 47). Позивач [PERSON] у судове засідання не з?явилася, через канцелярію суду надала заяву, де просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явився, через канцелярію суду надав заяву, де просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. 14 липня 2007 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Вовчанського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 68 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане Петропавлівською сільською радою Вовчанського району Харківської області, серія [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане Петропавлівською сільською радою Вовчанського району Харківської області, серія [NUMBER] ( а. с. 5 - 6). Позивач порушила питання з приводу розірвання шлюбу. Тобто, між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, які регулюються Сімейним кодексом України. Судом було встановлено, що подружжя шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ч. 2 ст. 56 СК України). Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, при дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам чоловіка та дружини. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ст. 110 Сімейного кодексу України, та небажання сторін відновити сімейні відносини, суд вважає за необхідне позов задовольнити. За положеннями ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Також, позивач бажала вирішити питання про поділ майна подружжя та заборону чинити перешкоди у користуванні спільним сумісним майном подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на придбання відповідачем спірної квартири під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а також зазначила що відповідач перешкоджає їй у користуванні квартирою. Відтак, між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, які регулюються цивільним та Сімейним кодексом України. Також, правовідносини щодо майнових прав подружжя роз`яснені у постанові Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88843140 від 06.06.2017 власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 35,89 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. є [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 635, виданий 06.06.2017 (а. с. 7) Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» 17 травня 2017 року було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2017 (а. с. 8). Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 червня 2017 року, посвідченому приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф., та зареєстрованому у реєстрі за № 635, [PERSON] передає у власність [PERSON] , а [PERSON] приймає квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,89 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. Також, відповідно до п. 8 вищевказаного договору купівля квартири вчиняється за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя (а. с. 9). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, надані позивачем докази свідчать про те, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2017 року сторони набули майно, а саме, квартиру [ADDRESS] , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними( ст. 63 СК України). Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, розподіл може бути здійснено як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. За приписами п. 5 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно нажите подружжям за час шлюбу. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майнабула більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю сторін, що не оспорюється відповідачем по справі. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано. Отже, питання про поділ майна між сторонами необхідно вирішити ураховуючи рівність часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частину вказаного майна. При ухваленні рішення, суд вважає за потрібне зауважити наступне. Вимоги щодо визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] були заявлені тільки одним з подружжя, а саме, позивачем. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 193 ЦПК України, й не звернувся із зустрічним позовом про розподіл майна. Незважаючи на те, що у справі були наявні вимоги тільки одного з подружжя (позивача) про визнання права власності на Ѕ квартири, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо правового статусу іншої Ѕ частини майна, яка фактично залишається при розподілі за відповідачем. Враховуючи, що спір стосується саме вимоги про розподіл майна, суд має за кожним із подружжя визначити частку, що не може бути виходом за межі позовних вимог. Крім того, право власності у частці визнається за позивачем, що може ускладнити подальшу реєстрацію права власності на це майно відповідачем. Щодо позовних вимог про заборону чинити перешкоди у користуванні спільним сумісним майном подружжя, суд зазначає наступне. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Припинення шлюбних відносин не позбавляє позивача права користування даним приміщенням, а наявність між сторонами спору щодо поділу спільного майна подружжя не є підставою для здійснення перешкод у користуванні власнику його майном. Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. За таких підстав, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині заборони чинити перешкоди у користуванні спільним сумісним майном подружжя є обгрунтованими, а відтак, мають бути задоволені. Питання про розподіл судових витрати позивачем не ставилося. На підставі викладеного та

Outcome: approved