Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який уточнила та просить суд шлюб, зареєстрований 05.11.2004 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області по актовому запису №225 між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Визнати квартиру [ADDRESS] її особистою власністю. Вчинити розподіл спільного сумісного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON], виділивши [PERSON] кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн., а [PERSON] - комп'ютер у зборі вартістю 13174,79 грн., стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості 1/2 частки майна в розмірі 1586,90 грн.. Посилається на те, що 05.11.2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №225, між нею та [PERSON] укладений шлюб. Від шлюбу вони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Шлюб виявився невдалим, тому що за час сумісного проживання між ними не склалися гармонічні сімейні стосунки. На даний час шлюб носить тільки формальний характер. Між ними часто виникали сварки та конфлікти на ґрунті відсутні взаєморозуміння та на побутовому грунті. Після такого чергового конфлікту в січні 2017 року вони розійшлися. На даний час вони припинили сумісне життя та ведення спільного господарства і проживають окремо. Примирення між ними неможливе, оскільки в неї втрачені до відповідача які-небудь відчуття кохання. Під час зареєстрованого шлюбу сторони за спільні кошти придбали комп'ютер у зборі, а також кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн. Усього сторони купили майна на загальну суму 23173,79 грн. Згідно вимог ст. 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Для купівлі переліченого майна сторони витрачали гроші, які заробляли разом під час їхнього шлюбу. Тому вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю, а його 1/2 частина повинна належати позивачу відповідно до вимог ст. 60 CK України. Вартість належної позивачу [PERSON] частки у спільному майні подружжя становить: 23173,79 грн. 2 = 11586,90 грн.. Згідно ст. 70 CK України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Коли відповідач виселявся до іншого житла, він за власним розсудом та без згоди позивача забрав ті речі, які сторони купили за спільні кошти і які є їхньою спільною сумісною власністю. Ніякої домовленості між ними щодо поділу цього майна не існувало і не існує, шлюбний договір вони також не укладали. Відповідач взагалі не визнає за позивачем права на перелічене майно і в добровільному порядку повертати його частину не бажає. Вартість належної частки позивачу у спільному сумісному майні подружжя становить 11586,90 грн.. [PERSON] не заперечує вчинити розподіл вказаного майна, виділивши позивачу кольоровий телевізор вартістю 9999,00 грн. Комп'ютер у зборі залишити відповідачу. Різницю вартості належної позивачу частки майна у розмірі 1587,90 грн. (11586.90 - 9999,00 = 1587,90) вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь. В своїй зустрічній позовній заяві відповідач жодним словом не вказує на існування переліченого майна. Він також посилається на те, що вона з ним нібито за спільні кошти купили квартиру [ADDRESS] (раніше - м. Орджонікідзе). Але вказана квартира не являється їхнім спільним майном, оскільки куплена на кошти, отримані від продажу майна, яке також не являється їхнім спільним сумісним майном. Гроші на спірну квартиру вона отримала, продавши від свого імені та за довіреністю № 1948 від 08.10.2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу [PERSON], від імені її матері - [PERSON], квартиру [ADDRESS], яка належала їм в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого відділом комунальної власності міськвиконкому у м. Орджонікідзе 12.04.2006 року. Свідоцтво про право власності на вказану квартиру було зареєстроване КП «Нікопольське МБТІ» 12.04.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10369743 від 12.04.2006 року. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між нею від свого імені та від імені матері та [PERSON] 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу [PERSON]. 1/2 частка проданої квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, отриманого в результаті приватизації нею вказаної частки квартири, тому це нерухоме майно є її особистою власністю відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України. Того ж дня, 05.07.2017 року, після отримання грошей за продану квартиру позивачка купила іншу квартиру [ADDRESS]. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між позивачкою, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], на підставі довіреності № 3-1361 від 16.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Краснодарського нотаріального округу 16 Кваснюк І.Г.. Цей договір також був зареєстрований 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського нотаріального округу [PERSON]. Обидва договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені в один день, у одного нотаріуса, а всі гроші, отримані від продажу квартири, належної матері та позивачці особисто, були передані за придбану спірну квартиру. Таким чином, зазіхання відповідача на спірну квартиру не мають ніяких законних підстав. До того ж, спірна квартира була позивачем куплена вже після припинення спільного проживання з відповідачем. Згідно ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У час, коли була куплена спірна квартира, сторони не проживали однією родиною, не вели спільного господарства, а джерело отриманих для придбання спірної квартири коштів - продаж квартири [ADDRESS] (нині - м. Покров), яка не належала до спільного сумісного майна. Оскільки в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вказана її оціночна вартість в розмірі 45000 грн., вказана сума визначена позивачем як ціна її позову в частині нерухомого майна. Вирішити спір між сторонами в добровільному порядку виявилось неможливим, відповідач з цього приводу звернувся до суду. Тому вона вимушена доповнити свій первинний позов про розірвання шлюбу вимогами майнового характеру. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, але надала до суду письмову заяву, в якій просить справу слухати в її відсутності в зв'язку зі станом свого здоров'я, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнала та просить відмовити в його задоволенні. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала та просить суд їх задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнала та просить відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні свої зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Позовні вимоги позивачки та її представника частково лише в частині розірвання шлюбу, але не згоден з причинами розпаду сім'ї, оскільки вважає, що його сім'я розпалася в зв'язку з тим, що його дружина стала підтримувати відносини з іншим чоловіком. В іншій частині позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Посилається на те, що відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області 05 листопада 2004 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] року у них народився син - [PERSON]. 11.03.2017 року він від'їздив на заробітки до м. Магадан Російської Федерації для поліпшення майнового стану своєї сім'ї. 03.07.2017 року він, не знаючи про розірвання шлюбу, здійснив грошовий переказ дружині на рахунок матері дружини в розмірі 60 000 російських рублів, з яких половина за усною домовленістю повинна була передаватись їхнім сімейним друзям. У вересні 2017 року, повернувшись з м. Магадан Російської Федерації, він дізнався про те, що дружина розірвала з ним шлюб. Заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 між ним та позивачем шлюб було розірвано. Внаслідок подання ним заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 судом винесено ухвалу про задоволення його заяви та заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] «про розірвання шлюбу» скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Оглядаючи позовну заяву позивача «про розірвання шлюбу» від 28.04.2017 року, [PERSON] не повідомила суду, що у зв'язку із фінансовими труднощами він виїхав та перебував за межами України на заробітках. Хоча даний факт позивачу був достовірно відомий. Також позивач зазначила, що між сторонами відсутній майновий спір. Однак, він вимушений заперечувати щодо відсутності між сторонами майнового спору у зв'язку із наступним. По-перше, він проживав разом із дружиною та їхнім сином в однокімнатній квартирі, що розташована [ADDRESS]. Наприкінці грудня 2015 року їхня сусідка - [PERSON], [INFO], що проживала [ADDRESS], запропонувала їм укласти договір міни вищезазначених квартир. У [PERSON] була трикімнатна квартира. Тому за домовленістю між [PERSON] та ним з дружиною вони зобов'язувались передати однокімнатну квартиру та доплату в розмірі 5000 доларів США. [PERSON] взамін зобов'язувалась передати у власність свою трикімнатну квартиру, яку вона оцінювала в розмірі 8000 доларів США. Починаючи з 2012 року та щороку він їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації з метою поліпшення сімейних умов та в подальшому розширення жилої площі для своєї сім'ї у зв'язку з тим, що він разом із дружиною планували у подальшому зачаття другої дитини у сім'ї. До здійснення зазначеної угоди він разом із дружиною планували витратити кошти, що він заробляв у золотодобувній компанії. Частковими авансовими внесками в розмірі по 1000 доларів США вони передавали [PERSON], що у сукупному розмірі переданих майнових коштів, що були зароблені ним у золотодобувних компаніях складає 4000 доларів США. Починаючи після новорічних свят 2016 року, він разом із сім'єю (дружина та син) фактично переселились у трикімнатну квартиру [ADDRESS] та фактично там проживали, одночасно здійснюючи плановий ремонт у зазначеній квартирі. Починаючи з 11.03.2017 року, він знову від'їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації. Після даного від'їзду його дружина без його відома здійснила наступні дії: розірвала між ними в заочному порядку шлюб (односторонньому порядку) та здійснила переоформлення трикімнатної на своє ім'я. Узагальнюючи викладене, дружина своїми діями фактично відсторонила його від придбання нерухомості та від права набуття спільної сумісної власності, яку вони заздалегідь планували придбати. По-друге, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна [PERSON] 05.07.2017 року набула права власності на квартиру, загальною площею 58,4 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із скасуванням заочного рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року по справі 184/700/17 ним 03.11.2017 року отримано повторне свідоцтво про шлюб між ним та позивачем. Здійснено запит до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та отримано дублікат. Тобто, на сьогоднішній день він та позивач перебувають у належним чином зареєстрованому шлюбі як чоловік та дружина. У зв'язку із розглядом справи про розірвання шлюбу, а також наявністю спору про поділ майна він вимушений звернутись до суду із даною зустрічною позовною заявою про поділ майна та визнання права особистої приватної власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири. Згідно до ч.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 зазначено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Виходячи зі статті 51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Майно чоловіка і дружини є їхньою спільною сумісною власністю, тобто, усе майно, що придбано під час шлюбу, належить їм обом. За винятком того, що було подаровано або успадковане кожним з них. До майна ставляться всі грошові виплати, включаючи доходи від підприємницької діяльності й виплат, що не мають цільового призначення, рухомі і нерухомі речі, цінні папери, паї, внески, частки в капіталі комерційних організацій. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснений як у період шлюбу, так і після його розірвання на вимогу кожного із чоловіка й дружини, а також у випадку заяви кредитором вимоги про поділ спільного майна чоловіка і дружини для звернення стягнення на частку одного з них у спільному майні чоловіка і дружини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільне майно може бути поділене між подружжям за згодою. За їхнім бажанням угода про поділ спільного майна може бути нотаріально посвідчено. В окремих випадках, щодо нерухомості, нотаріальне посвідчення договору про поділ спільного майна подружжя обов'язкове. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При поділі спільного майна суд на вимогу чоловіка і жінки визначає, яке майно належить кожному з них. У випадку, якщо дружині передається майно, вартість якого перевищує належну їй частку, чоловікові може бути присуджена відповідна грошова або інша компенсація, яку дружина йому зобов'язана виплатити або навпаки. Речі, придбані винятково для задоволення потреб неповнолітніх дітей (одяг, взуття, шкільні, спортивні приналежності, музичні інструменти, дитяча бібліотека й інші), поділу не підлягають і передаються без компенсації тому із подружжя, з ким проживають діти. Внески внесені подружжям за рахунок спільного майна на ім'я спільних неповнолітніх дітей, вважаються приналежним цим дітям і не враховуються при поділі майна подружжя. У випадку поділу майна в період шлюбу та частина спільного майна чоловіка і дружини, що не була поділена, а так само майно, нажите подружжям в період шлюбу надалі, становлять їхню спільну власність. При поділі спільною майна подружжя і визначенні часток у цьому майні частки чоловіка і дружини визнаються рівними, якщо інше не передбачено договором між ними. Суд вправі відступити від принципу рівності чоловіка і дружини в їхньому спільному майні виходячи із інтересів неповнолітніх дітей і (або) виходячи з інтересу одного із подружжя, зокрема, якщо інший із подружжя не одержував доходів з неповажних причин або витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п. 22 постанови від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 Сімейного кодексу України положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК України. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив задовольнити, проти позовних вимог [PERSON] та її представника окрім розірвання шлюбу заперечував та просив відмовити в їх задоволенні. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона сестра [PERSON]. Подружжя [PERSON] жили добре. В березні 2017 року [PERSON] поїхав на заробітки до Росії. Зі слів матері вона взнала, що суд розірвав шлюб без [PERSON], який про це не знав, постільки був у тайзі. Коли [PERSON] у вересні 2017 року приїхав додому, пішли до нього додому та взнали, що за цей час [PERSON] переоформила квартиру на себе. На початку 2016 року [PERSON] та [PERSON] переїхали до трикімнатної квартири. До цього вони мешкали в однокімнатній квартирі, куди [PERSON] вклав багато грошей. Так само багато грошей він вклав і в трикімнатну квартиру. Все, що заробляв [PERSON] на Півночі, вкладав в сім'ю і в квартиру. [PERSON] поміняла замки на дверях квартири. Вони пішли до [PERSON] на роботу в клініку «Владент». [PERSON] забрав з квартири телевізор, комп'ютер і пакет з речами. В однокімнатній квартирі [PERSON] жив без прописки і права на житло. На скільки їй відомо, подружжя [PERSON] заплатили за квартиру 4000 доларів + 1000 доларів пізніше. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що подружжя [PERSON] вона знає. Вона запропонувала [PERSON] купити квартиру, побалакали в січні 2016 року, вони обмінялись квартирами. Вона переїхала до їх однокімнатної квартири, а вони - до її трикімнатної квартири з доплатою 4000 доларів. Гроші 4000 доларів їй давав [PERSON], вона писала розписку про отримання грошей. Вона знала, що [PERSON] працював на заробітках на Півночі багато років. По документах хазяйкою трикімнатної квартири була вона до серпня 2017 року, постільки у неї були проблеми з документами. Пізніше [PERSON] ще дала їй по розписці 1000 доларів і вона з нею переоформили у нотаріуса трикімнатну квартиру. Гроші 4000 доларів за трикімнатну квартиру давав їй [PERSON] як різницю чи доплату за однокімнатну квартиру. Коли були у нотаріуса, вона взнала від [PERSON], що вона з [PERSON] вже не в шлюбі, її це здивувало. [PERSON] писала розписку, гроші давав [PERSON]. В трикімнатній квартирі подружжя [PERSON] зробили гарний ремонт. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він співмешканець [PERSON]. Знає її з листопада 2016 року, коли вона прийшла працювати до стоматологічної клініки. З її слів в кінці 2016 року вона зі своїм чоловіком вже не мешкали однією сім'єю, у них були сварки. В березні 2017 року чоловік [PERSON] поїхав на заробітки. Він з [PERSON] дружили, а з травня 2017 року почали мешкати разом в її квартирі. Чоловік [PERSON] знав про їхні відносини по телефону. З цього моменту він взяв на себе всі матеріальні витрати. Він знав, що [PERSON] подала на розірвання шлюбу, було винесено заочне рішення. В липні [PERSON] купила квартиру за ті гроші, які були отримані від продажу іншої квартири. Він багато своїх грошей вклав у квартиру [PERSON]. Колишній чоловік [PERSON] ніяких переводів не робив. При купівлі-продажу квартири його не було. Деякі речі [PERSON] забрав з квартири без дозволу [PERSON]. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що подружжя [PERSON] він знає давно. Вони мешкали в однокімнатній квартирі, потім з доплатою переїхали до трикімнатної квартири, робили там ремонт, купляли речі, предмети. [PERSON] забрав з квартири комп'ютер та телевізор в присутності та зі згоди [PERSON]. В той момент він там був. Телевізор купляли вони давно. В 2012 році при покупці у подружжя був маленький телевізор в подарунок. В квартирі [PERSON] залишилось багато речей. Він був при переїзді подружжя [PERSON] до трикімнатної квартири з доплатою близько 5000 доларів. [PERSON] більшу частину грошей біля 3000 доларів віддав хазяйці відразу, іншу частину - при переоформленні квартири. Квартиру переоформили в той момент, коли він та [PERSON] були на Півночі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона подруга мами [PERSON]. Після весілля [PERSON] зі своїм чоловіком довгий час мешкали в однокімнатній квартирі її матері. Зі слів матері [PERSON] та її самої відносини між [PERSON] та [PERSON] останній час були погані. [PERSON] останні роки їздив на заробітки. Вона привела [PERSON] на роботу до зубної клініки «Владент». [PERSON] з Півночі при ній не один раз дзвонив [PERSON] на телефон. [PERSON] казала [PERSON] про намір подати на розірвання шлюбу. Коли [PERSON] поїхав на заробітки, [PERSON] переоформила трикімнатну квартиру, яку придбали за гроші від однокімнатної квартири з доплатою. На даний час [PERSON] живе з іншим чоловіком однією сім'єю. Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] та її представником вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають частковому задоволенню, заявлені зустрічні позовні вимоги [PERSON] та його представника обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 05.11.2004 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області по актовому запису №225 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивач вважає, що шлюб виявився невдалим, тому що за час сумісного проживання між сторонами не склалися гармонічні сімейні стосунки. На даний час шлюб носить тільки формальний характер. Між сторонами часто виникали сварки та конфлікти на ґрунті відсутності взаєморозуміння та на побутовому грунті. На даний час [PERSON] та [PERSON] припинили сумісне життя та ведення спільного господарства і проживають окремо. З приводу розірвання шлюбу відповідач [PERSON] зазначив, що за час його перебування на роботі за межами країни, позивач стала проживати з іншим чоловіком, що призвело до розриву сімейних стосунків та подальше спільне проживання є неможливим. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивача в частині визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] не підлягають задоволенню зав наступних підстав. В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що квартира [ADDRESS] не являється спільним майном [PERSON] та [PERSON], оскільки куплена на кошти, отримані від продажу майна, яке також не являється їхнім спільним сумісним майном. Позивач [PERSON] зазначає про те, що гроші на спірну квартиру вона отримала, продавши від свого імені та за довіреністю № 1948 від 08.10.2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу [PERSON], від імені її матері - [PERSON], квартиру [ADDRESS], яка належала їм в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого відділом комунальної власності міськвиконкому у м. Орджонікідзе 12.04.2006 року. Свідоцтво про право власності на вказану квартиру було зареєстроване Комунальним Підприємством «Нікопольське МБТІ» 12.04.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10369743 від 12.04.2006 року. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між нею від свого імені та від імені матері та [PERSON] 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу [PERSON]. 1/2 частка проданої квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, отриманого в результаті приватизації нею вказаної частки квартири, тому це нерухоме майно є її особистою власністю відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України. Того ж дня, 05.07.2017 року, після отримання грошей за продану квартиру позивач [PERSON] купила іншу квартиру [ADDRESS]. Відповідний правочин купівлі-продажу був укладений між позивачем [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], на підставі довіреності № 3-1361 від 16.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Краснодарського нотаріального округу 16 Кваснюк І.Г. Цей договір також був зареєстрований 05.07.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу [PERSON]. Обидва договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені в один день, у одного нотаріуса, а всі гроші, отримані від продажу квартири, належної матері та позивачці особисто, були передані за придбану спірну квартиру. Таким чином, зазіхання відповідача на спірну квартиру позивач вважає такими, що не мають ніяких законних підстав. До того ж, спірна квартира була позивачем куплена вже після припинення спільного проживання з відповідачем. Відповідно вимог п. 23 Постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином позивач [PERSON] посилається на вимоги ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У час, коли була куплена спірна квартира, сторони не проживали однією родиною, не вели спільного господарства, а джерело отриманих для придбання спірної квартири коштів - продаж квартири [ADDRESS], яка не належала до спільного сумісного майна. Оскільки в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вказана її оціночна вартість в розмірі 45000 грн., вказана сума визначена позивачем як ціна її позову в частині нерухомого майна. Вирішити спір між сторонами в добровільному порядку виявилось неможливим, відповідач [PERSON] з цього приводу звернувся до суду. Тому вона вимушена доповнити свій первинний позов про розірвання шлюбу вимогами майнового характеру. Суд вважає, що доводи позивача [PERSON] в частині визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] є необґрунтованими, безпідставними, такими, що суперечать вимогам Сімейного законодавства України та не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 05.11.2004 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області по актовому запису №225 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю разом з малолітнім сином, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі в однокімнатній квартирі, що розташована [ADDRESS], яка належала позивачу [PERSON] та її матері в рівних долях. Наприкінці 2015 року їх сусідка - [PERSON], яка проживала [ADDRESS], запропонувала їм укласти договір міни вищезазначених квартир. У [PERSON] була трикімнатна квартира. Тому за домовленістю між [PERSON] та ним з дружиною вони зобов'язувались передати однокімнатну квартиру та доплату в розмірі 5000 доларів США. [PERSON] взамін зобов'язувалась передати у власність свою трикімнатну квартиру, яку вона оцінювала в розмірі 8000 доларів США. Починаючи з 2012 року та щороку [PERSON] їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації з метою поліпшення сімейних умов та в подальшому розширення жилої площі для своєї сім'ї у зв'язку з тим, що він разом із дружиною планували у подальшому зачаття другої дитини у сім'ї. До здійснення зазначеної угоди він разом із дружиною планували витратити кошти, що він заробляв у золотодобувній компанії. Частковими авансовими внесками в розмірі по 1000 доларів США вони передавали [PERSON], що у сукупному розмірі переданих майнових коштів, що були зароблені ним у золотодобувних компаніях складає 4000 доларів США. В січні 2016 року, [PERSON] та [PERSON] переселились у трикімнатну квартиру [ADDRESS] та там проживали, одночасно здійснюючи плановий ремонт у зазначеній квартирі. Починаючи з 11.03.2017 року, [PERSON] знову від'їздив на заробітки до золотодобувної компанії в Магаданську область Російської Федерації, звідки повернувся у вересні 2017 року. Позивач [PERSON], дочекавшись виїзду [PERSON] за межі країни, звернулася до Орджонікідзевського міського суду з позовом про розірвання шлюбу та ввела суд в оману щодо дійсних причин розірвання шлюбу та виїзду відповідача за межі країни. Тому заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 23 травня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Надалі позивач [PERSON], усвідомлюючи те, що шлюб між нею та відповідачем фактично розірваний, приховуючи свої протиправні дії від відповідача [PERSON] і вважаючи, що вона стане єдиною власницею належної їм спірної квартири, 05.07.2017 року уклала договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі - продажу був укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з другої сторони, який був посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу [PERSON]. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна [PERSON] 05.07.2017 року набула права власності на квартиру, загальною площею 58,4 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. 04 жовтня 2017 року за заявою [PERSON] вищевказане заочне рішення суду від 23 травня 2017 року про розірвання шлюбу було скасовано, що свідчить про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана саме в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто, оскільки позивач [PERSON] змінила замки на вхідних дверях в квартиру та стала проживати в ній з іншим чоловіком, в зв'язку з чим відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом щодо визнання за ним права власності на частку вказаної квартири. Згідно до ч.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 зазначено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що передбачено ст. 60 СК України. В той же час, за змістом статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно з ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2017 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Таким чином, будь - яких доказів щодо визнання особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин на підставі ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України та взагалі на підставі ст.. 57 СК України, позивачем [PERSON] та її представником суду не надано. Суд дає критичну оцінку доводам позивача [PERSON] в цій частині, оскільки вони є цілком голослівними та безпідставними. До 11.03.2017 року, тобто до виїзду відповідача [PERSON] за межі країни сторони по справі проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, і черговий виїзд відповідача за межі країни був насамперед обумовлений покращенням житлових умов подружжя. Це також об'єктивно підтверджено тим, що позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу через незначний час після виїзду відповідача за межі країни, не дивлячись на те, що вказане питання можливо було вирішити з відповідачем під час його тривалого перебування на території України. Тому ні в якому випадку не може бути законною та обґрунтованою підставою для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] саме на підставі ст. 57 ч. 6 Сімейного кодексу України, оскільки окреме проживання сторін було викликано не фактичним припиненням шлюбних відносин, а лише в зв'язку з перебуванням відповідача на заробітках за межами країни. Безпідставними є твердження представника позивача [PERSON] стосовно тих обставин, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за грошові кошти, які були нею отримані від продажу належної їй та її матері однокімнатної квартири, оскільки ці твердження об'єктивно спростовані в судовому засіданні стабільними поясненнями відповідача та його представника, які пояснили, що саме відповідачем було передано власниці вказаної квартири [PERSON] грошові кошти у сумі 4 000 доларів США, що підтвердила і сама допитана в судовому засіданні [PERSON], що вона отримала від [PERSON] вказану суму грошей як різницю вартості між однокімнатною квартирою, куди вона переїхала та належну їй трьохкімнатну квартиру, куди переїхала сім'я [PERSON], що також підтверджено поясненнями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON]. А тому твердження як позивача, так і її представника що відповідач [PERSON] до спірної квартири не має ніякого відношення взагалі є аморальними. Дивною, на думку суду, є поведінка позивача, яка пов'язана з неявкою в судове засідання за станом здоров'я та надання нею відповідної медичної довідки. Однак право позивача надати до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, яким вона скористалася. Суд звертає увагу на те, що сторони по справі не надали до суду жодних доказів про свої доходи, в тому числі і на час придбання спірної квартири, однак ніхто не оспорив і той факт, що відповідач [PERSON] протягом останніх років працював в районах Крайньої Півночі та мав достатній та стабільний дохід. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач за зустрічним позовом [PERSON] має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] в частині вчинення розподілу спільного сумісного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] та виділення [PERSON] кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн., а [PERSON] - комп'ютер у зборі вартістю 13174,79 грн., стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості 1/2 частки майна в розмірі 1586,90 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач [PERSON] в своєму позові зазначає про те, що під час зареєстрованого шлюбу сторони за спільні кошти придбали комп'ютер у зборі, а також кольоровий телевізор LG42LA620V вартістю 9999,00 грн. Усього сторони купили майна на загальну суму 23173,79 грн.. Згідно вимог ст. 60 Cімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Для купівлі переліченого майна сторони витрачали гроші, які заробляли разом під час їхнього шлюбу. Тому вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю, а його 1/2 частина повинна належати позивачу відповідно до вимог ст. 60 CK України. Вартість належної позивачу [PERSON] частки у спільному майні подружжя становить: 23173,79 грн. 2 = 11586,90 грн.. Згідно ст. 70 Cімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідач за власним розсудом та без згоди позивача забрав ті речі, які сторони купили за спільні кошти і які є їхньою спільною сумісною власністю. Ніякої домовленості між ними щодо поділу цього майна не існувало і не існує, шлюбний договір вони також не укладали. Вартість належної частки позивачу у спільному сумісному майні подружжя становить 11586,90 грн.. [PERSON] не заперечує вчинити розподіл вказаного майна, виділивши позивачу кольоровий телевізор вартістю 9999,00 грн.. Комп'ютер у зборі залишити відповідачу. Різницю вартості належної позивачу частки майна у розмірі 1587,90 грн. (11586.90 - 9999,00 = 1587,90) вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь. При цьому сторони не заперечували щодо вартості майна, яке підлягає поділу, будь - яких клопотань з цього приводу суду не заявляли. Суд вважає вказані вимоги позивача [PERSON] обґрунтованими і доведеними, оскільки вони відповідають вищевказаним вимогам Сімейного законодавства України не дивлячись на заперечення відповідача [PERSON] та його представника, а тому підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] цей факт не оспорює, але помилково вважає, що якщо вказане майно було ним взято з квартири добровільно в присутності позивача [PERSON], то воно повинно бути залишитися йому, з чим суд погодитися не може. Відповідач не ставив перед судом вимоги щодо поділу іншого майна подружжя, придбаного ними за час перебування в шлюбі, а тому його посилання на те, що більшу частину майна він залишив позивачу та взяв собі лише деякі речі, які не повинні бути предметом поділу майна є цілком безпідставними. Сімейне законодавство України передбачає порядок поділу майна подружжя та право подружжя на поділ майна. Позивач [PERSON] таким правом скористувалася, а тому її позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Враховуючи те, що вказане майно, а саме телевізор, комп'ютер в зборі знаходяться у володінні та користуванні відповідача [PERSON], питань щодо стягнення з відповідача ? частини вартості вказаного майна у суду не виникає. Щодо пояснень допитаних в судовому засіданні свідків зі сторони позивача - [PERSON], [PERSON], зі сторони відповідача - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Свідок [PERSON] є цивільним чоловіком позивача [PERSON], що говорить про його явну заінтересованість у вирішенні вказаного питання на користь позивача [PERSON]. Тем більше з моменту виїзду відповідача [PERSON] за межі країни, він проживає у квартирі, належній [PERSON] та [PERSON], а надані ним пояснення йому відомі лише зі слів [PERSON]. Свідок [PERSON] надала пояснення суду, які їй стало відомі зі слів матері [PERSON], особисто їй про стосунки подружжя [PERSON] нічого невідомо. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на думку суду, надали суду обєктивні та достовірні відомості про відомі їм обставини справи, які заслуговують судом уваги та є як частина належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог відповідача [PERSON]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] «про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя» - задовольнити частково та розірвати укладений між сторонами шлюб, вчинити розподіл спільного сумісного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON], а в іншій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] «про поділ спільного майна подружжя» - задовольнити та визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності, набутої під час шлюбу. Понесені сторонами судові витрати відповідно до вимог ЦПК України залишити за ними.

Outcome: partial