Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,16 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказувала, вона прийняла в дар від громадянки [PERSON], за відповідним письмово укладеним договором, будинок, розташований в [ADDRESS] Будинок розташовувався на зазначеній земельній ділянці, площею 0,16 га. Посилаючись на положення ст. 30 ЗК України та ст. 377 ЦК України та вказуючи, що з переходом права власності на будинок за договором до неї перейшло право власності і на земельну ділянку, виділену для його обслуговування. Просила позов задовольнити. В судове засідання сторони не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від них надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх участі. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 2 квітня 1998 року в м. Миколаєві між громадянкою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Відповідно до договору [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар цей будинок. Договір був посвідчений Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області. В теперішній час, [PERSON], бажаючи розпорядитися отриманим в дар будинком, з'ясувала, що земельна ділянка, яка була виділена для його будівництва та обслуговування, до цього час зареєстрована за дарувальницею [PERSON] відповідно до державного акту серії [NUMBER], виданого Грейгівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області 22 вересня 1997 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності за номером 553. В теперішній час [PERSON] померла 5 лютого 2007 року. На час укладення зазначеного договору дарування діяли норми та положення ЗК України 1990 року та Закону України "Про власність" (втратив чинність з 20 червня 2007 року). Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно зі ст. 30 цього ж Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Аналогічна норма передбачена і в ст. 30 нині діючого ЦК України 2003 року. Також, відповідно до ст. 13 Закону України "Про власність" об'єктами права приватної власності були, в тому числі земельні ділянки. Згідно зі ст. 14 цього ж Закону громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок і для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі і шляхом купівлі-продажу, дарування чи обміну. За таких обставин та норм закону суд приходить до висновку, що з переходом до [PERSON] за договором дарування права власності на будинок, який розташований по [ADDRESS], до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, площею 0,16 га, розташовану за цією ж адресою, виділену для будівництва та обслуговування цього будинку та господарських і побутових споруд при ньому. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку. Враховуючи викладене,

Outcome: approved