Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

В серпні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 3 жовтня 2007 року між сторонами укладено договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 47472,44 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,96% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 2 жовтня 2014 року. Відповідач систематично порушував умови договору, тому станом на 4 липня 2013 року виникла заборгованість в сумі 51675,88 грн., тому просили в рахунок погашення заборгованості вилучити у відповідача та передати їм в заклад предмет застави автомобіль ВАЗ, що належить на праві власності [PERSON], комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, що належить на праві власності [PERSON] з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави задоволено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN80AV00000239 від 03 жовтня 2007 року у сумі 51 675, 88 грн. вилучено у відповідача [PERSON], який проживає: [INFO] ІПН [NUMBER], та передано в заклад ПАТ КБ ПРИВАТБАНК (м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 50 код ЄДРПОУ 14360570), предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель 21043, рік випуску 2007 тип ТЗ, легковий універсал, № кузова/шасі XWK21041070017777, реєстраційний номер: АН0572КА, що належить на праві власності [PERSON], комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, технічний паспорт автомобіля застави - автомобіль ВАЗ, модель 21043, рік випуску 2007 тип ТЗ, легковий хетчбек, № кузова/шасі XWK21041070017777, реєстраційний номер: АН0572КА, що належить на праві власності [PERSON] Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель 21043, рік випуску 2007 тип ТЗ, легковий універсал, № кузова/шасі XWK21041070017777, реєстраційний номер: АН0572КА, що належить на праві власності [PERSON], який проживає: [INFO] ІПН [NUMBER] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ ПРИВАТБАНК м. Дніпропетровськ Набережна Перемоги,50 код ЄДРПОУ 14360570 з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ ПРИВАТБАНК всіх повноважень необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ; стягнуто з відповідача [PERSON] судові витрати в сумі 516,76 грн. В апеляційній скарзі [PERSON], від імені якого діє [PERSON] просив скасувати рішення, ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим: суд не дав належної оцінки тому, що позивачем не надано розрахунок заборгованості (коли вона утворилась, які пункти договору порушені, у звязку з чим, чи попереджав позивач відповідача про порушення конкретних пунктів договору, чи надавав він інформаційну підтримку). Крім того, суд не звернув уваги на те, що за позовом позивача до [PERSON] з аналогічною позовною заявою Октябрьським районним судом м. Полтава 21 червня 2013 року було вже прийняте рішення про звернення стягнення на предмет застави за позовом ПАТ КБ «Приватбанк». Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 травня 2014 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 травня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції вказаним нормам процесуального права не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, за якою за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, доказів сплати кредитних коштів не надано. Судом при розгляді справи було встановлено, що 03 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №DN80AV00000239, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 47472,44 грн. на купівлю автомобіля, а відповідач зобов'язався повернути кредит та договір застави рухомого майна - автомобілю ВАЗ, модель 21043, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: XWK21041070017777, реєстраційний номер [NUMBER], станом на 04 липня 2013 року наявна заборгованість: в сумі 51675,88 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 26667,64 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 12384,28 грн.; заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 2523,45 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 10100,51 грн., 24 травня 2013 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушення та про погашення заборгованості за кредитним договором, або передачу предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги з попередженням. Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилались на те, що станом на 04 липня 2013 року заборгованість відповідача за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року складає 51675,88 грн., просили з підстав, передбачених ст. ст. 526, 590 ЦК України, ст. 19, 20 Закону України «Про заставу2, ст. 25, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» вилучити у відповідача та передати в заклад банку предмет застави, звернути стягнення на предмет застави т.1 арк..спр.4-7). Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він добросовісно виконує взяті зобовязання, щомісячно сплачує платежі за договором, навпаки банком не надано графік платежів та інформація про збільшення платежів (т.1 арк..спр.66-67). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. На підставі ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду, ч.3 - з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з'ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду або передати справу на розгляд третейського суду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об'єктивність і неупередженість. Зокрема, вони мають роз'яснювати сторонам можливості розгляду справи у третейському суді та порядок виконання його рішення, суть та процедуру здійснення кожної дії та їх наслідки, п.13 - при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не зясував обставини по справі, не дав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 травня 2014 року, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13 квітня 2016 року (т.1 арк..спр.163-164) вказала на те, що суд не перевірив та не з'ясував порядок розрахунку боргових сум; які суми вносилися позичальником на погашення кредиту та коли, у рахунок погашення яких прострочених окремих зобов'язань, що входять до змісту кредитного зобов'язання (основна сума кредиту, проценти, пеня тощо), зараховано сплачені позичальником кошти та чи знаходиться визначений банком порядок черговості платежів у відповідності із погодженими умовами кредитного договору. Як наслідок не перевірено, яка сума є базою для нарахування процентів та пені. Крім того, апеляційний суд перевірив чи не призводить до подвійного стягнення рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 червня 2013 року. На підставі ч. 2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Виходячи з викладеного апеляційний суд досліджує докази, які не були досліджені судом першої інстанції, а саме рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 червня 2013 року, квитанції та чеки про сплату заборгованості по кредиту, надані відповідачем та виписки з рахунку [PERSON], надані позивачем. Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 червня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN80AV00000239 від 3 жовтня 2007 року в сумі 35702,66 грн. витребувано у відповідача [PERSON] та передано в заклад (володіння) шляхом вилучення ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави автомобіль ВАЗ, модель: 210430-20 ЗНГ, рік випуску 2007, тип ТЗ; легковий універсал, № кузова/шасі XWK21041070017777, реєстраційний номер: АН0572КА, що належить на праві власності [PERSON]; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на автомобіль ВАЗ, модель: 210430-20 ЗНГ, рік випуску:2007, тип ТЗ : легковий універсал, № кузова/шасі: XWK21041070017777, реєстраційний номер: АН0572КА, що належить праві власності [PERSON]; звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель:210430-20 ЗНГ, рік випуску:2007, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: XWK21041070017777, реєстраційний номер [NUMBER],що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, в іншій частині позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог (т.1 арк..спр.190-193). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22 липня 2014 року в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення від 21 червня 2013 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно відмовлено (т.1 арк..спр.188-189), тобто рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 червня 2013 року набуло законної сили (т.1 арк..спр.193). З позовної заяви, з якою ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави вбачається, що заборгованість за кредитним договором № DN80AV00000239 від 3 жовтня 2007 року в сумі 35702,66 грн. утворилась станом на 17 липня 2012 року, яка складається з наступного: 29527,82 грн. заборгованість за кредитом, 4765,05 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 782,26 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 627,53 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (т.2 арк..спр.84-87). Отже, заборгованість за кредитним договором № DN80AV00000239 від 3 жовтня 2007 року в сумі 35702,66 грн., яка утворилась станом на 17 липня 2012 року вже була предметом розгляду в суді першої інстанції і позивачем заявлена до стягнення двічі. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. До цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора не позбавляє його права на звернення з позовом про стягнення подальших збитків. Звертаючись до суду з даним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» просили стягнути заборгованість за кредитним договором № DN80AV00000239 від 3 жовтня 2007 року, яка утворилась станом на 4 липня 2013 року, в сумі 51675,88 грн., яка складається з наступного: 26667,64 грн. заборгованість за кредитом, 12384,28 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2523,45 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 10100,51 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (арк..спр.4-8). Отже, враховуючи неможливість подвійного стягнення, предметом даного судового розгляду може бути лише заборгованість за процентами в сумі 7619,23 грн. (12384,28 - 4765,05), комісія в сумі 1741,19 грн. (2523,45 782,26) та пеня в сумі 9472,98 грн. (арк..спр.10100,51 627,53), яка виникла за період з 17 липня 2012 року по 4 липня 2013 року (в межах позовних вимог) та не була предметом розгляду в Октябрьському районному суді м.Полтави. За умовами, укладеного 03 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитного договору № DN80AV00000239 (п. 7.1) - банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 3 жовтня 2007 року по 2 жовтня 2014 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі сумі 47472,44 грн. на наступні цілі: купівля автомобіля у розмірі 31486,50 грн., сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3463,52 грн., у момент надання кредиту, у розмірі 1609,31 грн. на сплату страхового платежу згідно договору страхування наземного транспорту на поточний рік, у розмірі 174,75 грн. згідно договору особистого страхування на поточний рік, у розмірі 12488,42 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.2.1.3,.2.2.7 даного договору, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; зі сплатою за користування кредитом відсоткову розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячно в період сплати у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту, відсотки за довгострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 796,10 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (т. 1 арк. спр. 17-18). Крім того, за п.3.3 договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитним договором, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно з розділом 4 цього договору, далі простроченої комісії за кредитом, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилась ( у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п.6.8), далі комісії, далі винагороди, далі відсотків, далі кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом здійснюється не пізніше дати закінчення терміну користування кредитом, зазначеної в п.7.1 договору. У разі несплати винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно з п.7.1 цього договору або згідно з п.3.11 цього договору), відсотків та/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати вони вважаються простроченими. Пунктом 4.1 договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-яких з зобовязань, передбачених п.2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нарахувати , а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Як вбачається з копій чеків, наданих відповідачем за спірний період (т.1 арк.спр.206-217) [PERSON] здійснював щомісячні платежі за кредитним договором в розмірі та в строки, визначені в п.7.1 договору. З наданих позивачем виписок з рахунку відповідача (т.2 арк.спр.9-82) вбачається, що грошові кошти, які надходили від [PERSON] за спірний період направлялись для погашення заборгованості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази Позивачем же не надано доказів щодо періоду та підстав виникнення заборгованості у відповідача, враховуючи те, що він не порушував умови договору щодо розміру та строків погашення кредиту та відповідно наявності підстав для застосування положень п.3.3 щодо черговості направлення платежів, а саме наявність збитків у банку згідно з п.2.2.9, 2.3.8, наявність підстав для нарахування пені. Недоведеність існування заборгованості за кредитним договором, яка підлягає задоволенню за рахунок предмета забезпечувального обтяження виключає можливість звернення стягнення. За таких підстав апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: partial