Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті пошкодження майна та просить стягнути з неї 524 гривні матеріальної та 1476 гривень моральної шкоди завданої внаслідок неправомірних дій. Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 24 жовтня 2013 року близько 17:00 год. відповідач пошкодила на фундаменті її паркану три закладні арматури, у зв'язку з чим 25 жовтня 2013 року нею до Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області було подано відповідну заяву, яку було зареєстровано та внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013190110000944 від 25 жовтня 2013 року по факту пошкодження на фундаменті паркану трьох закладних арматур, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України. Постановою слідчого СВ Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області від 30 жовтня 2013 року вказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Досудовим слідством у кримінальному провадженні встановлено, що громадянка [PERSON], 24 жовтня 2013 року біля 17 год. на [ADDRESS] на фундаменті паркану збила три металеві штирі. Спричинені ушкодження паркану позивача потягли за собою необхідність повного відновлення частини фундаменту паркану, що включало в себе затрати по розбиранню, купівлі та вмуруванні нових закладних, відновленні цілісності фундаменту паркану, оплати праці будівельників та купівлі будівельних засобів, у зв'язку з чим нею було витрачено - 524 грн. Пошкодження паркану призвело до додаткових витрат позивача та завдало їй душевного хвилювання, оскільки, в результаті відновлювальних робіт була пошкоджена цілісність паркану, а це в свою чергу могло призвести до великої візуальної різниці в секціях паркану. В результаті неправомірних дій відповідача, які виразились у пошкодженні фундаменту паркану, позивач зазнала додаткових витратах із сімейного бюджету, моральних незручностей та страждань, душевних хвилювань, що супроводжувалось певними нервовими зривами, позивачу була завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 1476 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали, покликаючись на заперечення. Позовні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди вважають безпідставними, оскільки відповідачкою було пошкоджено лише три арматури висотою по три сантиметри кожна, а не паркан, а також відповідач вважає, що вона не пошкоджувала матеріали, які були придбані позивачем на відновлення паркану. Крім того чоловіка позивачки було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.96 КУпАП (недодержання будівельних норм, державних стандартів, норм і правил під час проектування і будівництва), а також за порушення встановлених вимог пожежної безпеки. Також представниками Дубровицької міської ради в ході огляду земельних ділянок було встановлено, що огорожа [PERSON] збудована на земельній ділянці, яка йому не належить. В задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу просять відмовити, у зв'язку із їх безпідставністю. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 24 жовтня близько 16-30 год. він поїхав до своєї сестри. По дорозі, від своєї дружини він дізнався, що їхні сусіди почали будувати паркан. Дружині він наказав, щоб вона не давала їм цього зробити. Через деякий час від дружини він дізнався, що вона пошкодила фундамент забору та три закладні на ньому. Коли повернувся додому, то на місці паркану побачив профільні листи. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 24 жовтня 2013 року разом із [PERSON], під час підготування робіт з будівництва паркану на подвір'ї [PERSON], до них підійшла [PERSON], яка проживає по сусідстві та сказала, щоб вони не будували біля її будинку паркан. Після цього вони перейшли на іншу ділянку паркану. Через деякий час, вони почули стукіт зі сторони гаражу. Коли підійшли ближче, то побачили там [PERSON], у якої в руках був великий молоток, а на фундаменті для паркану були збиті три закладні арматури. Про дану пригоду вони повідомили [PERSON], яка відразу приїхала, а вже на наступний день на місце події приїхали працівники міліції. Після цього чоловік [PERSON] закупив необхідні матеріали для відновлення закладних арматур та фундаменту. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 24 жовтня 2013 року він разом із [PERSON] допомагав в будівництві паркану [PERSON] Після того, як вони піднесли інструменти, до них підійшла [PERSON], та сказала, щоб вони не будували паркан. Потім вони відійшли в сторону, а згодом побачили як [PERSON] підійшла до фундаменту паркану, і вдарила кувалдою по закладних, а далі занесла кувалду за будинок. Коли вони підійшли, то вона сказала, щоб вони там не робили. Про це вони повідомили [PERSON], а вже на наступний день туди приїхали працівники міліції. Після цього чоловік [PERSON] привіз їм необхідні для відновлюваних робіт матеріали та інструменти. Роботи по відновленню паркану були проведені ними протягом двох-трьох днів. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Суб'єктами права власності є фізичні особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства), юридичні особи (господарські товариства, професійні спілки, громадські, релігійні об'єднання тощо), держава. Їх рівність перед законом і забезпечення захисту їхніх прав державою закріплено у ст. 13 Конституції. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №398875 (а.с.72-73). 24 жовтня 2013 року близько 17:00 год. відповідач на фундаменті паркану позивача пошкодила три закладні арматури. З матеріалів кримінального провадження №12013190110000944 вбачається, що 25 жовтня 2013 року до Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області надійшла заява від [PERSON] про те, що 24 жовтня 2013 року біля 17.00 год. її сусідка [PERSON] вчинила пошкодження на фундаменті паркану трьох закладних арматур. По даному факту [PERSON] було визнано та допитано в якості потерпілої. Згідно постанови про закриття кримінального провадження слідчого СВ Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області від 30 жовтня 2013 року було встановлено, що оскільки в діях [PERSON] вбачалися ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, кримінальна відповідальність за вчинення якого настає за умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, тобто яка у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то в даному випадку відсутня об'єктивна сторона складу вказаного кримінального правопорушення, тому кримінальне провадження було закрито (а.с.6). Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму ВС "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 №6 при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. З копій накладних №2910 та №КО-0091-589 від 25 жовтня 2013 року, долучених позивачем до матеріалів справи встановлено, що вартість матеріалів, придбаних позивачем становить 524 гривні. При цьому в вказаних накладних відсутній підпис одержувача вказаних матеріалів (а.с.7). Але попередня сума придбаних матеріалів не є сумою матеріальної шкоди, яка визначається відповідно до вимог Закону України від 12.07.01р. «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оскільки відповідно до його положень визначення збитку або розміру відшкодування є обов'язковим виглядом проведення оцінки. Проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом (ст. 7). Необхідність в оцінці збитку виникає тоді, коли сторони не приходять до загальної згоди, що прослідковується в даному випадку. Оскільки, відповідачем визнається факт пошкодження майна, але вона не погоджується з розміром відшкодування вартості пошкодженого майна. Відповідно до вищевказаного закону, для того, щоб притягнути до відповідальності сторону, що завдала збиток, необхідно провести оцінку вартості цього збитку, для подальшого його компенсації, подачі позовної заяви до суду. Величина збитку при цьому складається з витрат на суму відновлювальних робіт і витрат на матеріали з врахуванням їх фізичного зносу. Одним із випадків, в яких необхідна оцінка збитку, є визначення ринкової вартості будівельно-ремотних робіт, згідно положень вищевказаного закону. Практична діяльність з оцінки майна може здійснюватися виключно суб'єктами оціночної діяльності, визнаними такими відповідно до статті 5 цього Закону (ст. 4); Суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону (ст. 5); Оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону (ст. 6). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у ч.2 п.9 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.92г. №6 - коли відшкодування збитку в натурі неможливе, потерпілому відшкодовується в повному об'ємі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Але з пояснень позивача і матеріалів справи судом встановлено, що відновлювальні роботи були проведені чоловіком позивача та майстрами самостійно, як самостійно й було оцінено перелік матеріалів, необхідних для відновлювальних робіт, відтак і не надано доказів визнання чоловіка позивачки суб'єктом оціночної діяльності, відповідно до статті 4-5 вищевказаного Закону, та не надано доказів проведення оцінки збитку. З зазначеного виходить, що на теперішній час відсутні належні і допустимі докази фактично понесених позивачкою витрат на здійснення відновлювальних робіт на фундаменті паркану. Крім того, з повідомлення інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області від 16.01.2013 р. (а.с.48) встановлено, що будівництво гаража [PERSON] проведено без проектної документації та з порушенням державних будівельних норм, що не залишається поза увагою суду. На підставі зазначеного вище, накладні, долучені до матеріалів справи позивачем, суд визнає неналежним доказом вартості дійсної матеріальної шкоди, завданої пошкодженням майна позивача, тому позовні вимоги щодо відшкодування шкоди Позивачу, спричиненої пошкодженням на фундаменті паркану, не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю. Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, слід зазначити наступне. Положеннями ст.15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вимоги ст. 57-60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, протиправності дій відповідача та наявності причинного зв'язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправними діяннями відповідача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах. Тому доводи позивачки про те, що вона зазнала моральних страждань від протиправної поведінки відповідача, суд оцінює критично, оскільки такі не підтвердженні доказами в судовому засіданні, а ґрунтуються лише на власних поясненнях позивачки, що з врахуванням недоброзичливих відносин з відповідачем, не можуть бути враховані судом та не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Однак, крім договору про надання правової допомоги адвокатом [PERSON] та акту виконаних робіт, матеріали справи не містять належних доказів про сплату останньому позивачем коштів в розмірі 2500грн. за надання їй правової допомоги. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір (а.с.1,14). Однак, приймаючи до уваги те, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено повністю, в стягненні судових витрат з відповідача на користь позивача слід також відмовити. На підставі ст.ст. 15,16, 20, 22, 23, 1166, 1167, 1192 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed