Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами були припинені у березні 2016 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року шлюб укладений між сторонами було розірвано. Відповідно до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року, з відповідача [PERSON] стягуються аліменти на її користь на утримання їх спільного сина - [PERSON] , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання цього рішення законної сили до досягнення дитиною повноліття. З січня 2018 року позивач разом з сином проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де були створені всі необхідні умови для виховання, проживання та утримання дитини. 01 червня 2019 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] . Розпорядженням Служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 26 вересня 2019 року № 744 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з його матір`ю [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду у м. Києві від 06 березня 2020 року було призначено проведення врегулювання спору за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, за участю судді. Однак, [PERSON] фактично відмовився особисто приїхати на процедуру переговорів та 23 березня 2020 року до проведення першої спільної наради до суду подав заяву про залишення позову без розгляду. Незважаючи на поданий до суду позов про визначення участі у вихованні дитини, з моменту проживання дитини у м. Києві, [PERSON] все рідше став телефонувати синові, відвідував його лише під час відрядження та після 2019 року взагалі не бачився з сином. Разом з тим, позивач пояснила, що вона забезпечена житлом, працевлаштована, працює на посаді інспектора з ювенальної превенції Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, має стабільний дохід, що дозволяє їй виховувати сина у атмосфері достатку та любові, наразі нею створені всі умови для проживання, виховання і розвитку її малолітнього сина за місцем її проживання. У зв`язку з чим, позивач просить суд визначити місце проживання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з нею за місцем її проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] , а також просить суд вирішити питання щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат. Ухвалою суду від 13 липня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання (а.с. 26). 20 жовтня 2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Куща Д. С. надійшов відзив на позовну заяву позивача, у якому він зазначає, що відповідач визнає позовні вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] з його матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у повному обсязі, крім того просить суд здійснити розгляд справи за відсутності відповідача (а.с. 47-53). У підготовче засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Вітів В. А. не з`явились, але позивачем було надіслано на електронну адресу суду заяву, у якій вона зазначає, що у зв`язку із погіршенням епідеміологічної ситуації, пов`язаної з розповсюдженням коронавірусної інфекції, значною відстанню, її роботою та навчанням сина - [PERSON] , вона не має можливості з`явитися у судове засідання, тож просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності, додала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с. 77). Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Шевченківського району м. Києва у підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових пояснень не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи зі установлених судом таких обставин. Судом установлено, що сторони у період з 27 лютого 2010 року по 27 квітня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 15). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані позивач і відповідач, що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження, наданим суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 18). На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року, ухваленим у цивільній справі № 183/3292/16, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08 червня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11). 01 червня 2019 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис за № 948 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини було змінено на « [PERSON] » (а.с. 19). Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 744 від 26 вересня 2019 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за результатами розгляду заяви матері дитини гр. [PERSON] від 08 серпня 2019 року щодо визначення місця проживання її малолітньої дитини [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , зважаючи на те, що батько дитини гр. [PERSON] надав згоду на проживання дитини з матір`ю, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації від 28 серпня 2019 року протокол № 17, та з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини: визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його матір`ю [PERSON] (а.с. 20). Судом установлено, що малолітній [PERSON] на момент розгляду справи в суді дійсно проживає у квартирі [ADDRESS] , разом з матір`ю, у якій створені усі належні умови для проживання і виховання дитини, мати дитини сумлінно ставиться до своїх обов`язків: піклуються про стан здоров`я дитини, її фізичний і духовний розвиток, вона працездатна, працює, має стабільний дохід. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати такі норми права. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між сторонами, судом не установлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. У матеріалах справи знайшло своє підтвердження те, що батько малолітнього [PERSON] обізнаний про фактичне місце проживання своєї дитини, за місцем фактичного проживання матері за адресою: [ADDRESS] , разом з тим, відповідач - батько дитини визнав позовні вимоги позивача (а.с. 48, 51). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суду подано достатньо доказів про те, позивач [PERSON] має можливість забезпечити розвиток своєї дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , унеможливить будь-які маніпуляції зі сторони матері, направлені на обмеження прав батька щодо безпосередньої участі у вихованні дитини, і не буде перешкодою для батька дитини у спілкуванні з сином. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] , що у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю. Разом з тим, на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 454 грн. 00 коп. (а.с. 5), решта суми підлягає відшкодування з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved