Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Смілянського виробничого відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та [PERSON] з позовом в якому просить суд визнати частково недійсним приватизацію квартири [ADDRESS] , в частині її приватизації на [PERSON] , визнати частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 2000 року, виданого Смілянським бюро технічної інвентаризації та припинити право власності [PERSON] на спільну квартиру. 25 серпня 2020 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить суд визнати за ним право власності на 1/3 чсастину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року первісний позов об`єднано із зустрічним та призначено до спільного розгляду. 02 грудня 2020 року ухвалою суду замінено первісного відповідача з Смілянського виробничого відділку КП " Черкаське обласне об`єднанне бюро технічної інвенатирації" на Комунальне підприємство "Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації". В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що на його думку, приватизація квартири [ADDRESS] була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства, а тому свідоцтво про право власності на житло повинно бути частково визнане недійсним та скасоване. В обґрунтування позову вказав на те, що він від народження проживав разом із батьком, відповідачем по первісному позову [PERSON] та матір`ю [PERSON] за вказаною вище адресою. 10 січня 2000 року Смілянським бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на житло, яке він і просить скасувати.Оскільки в 2000 році він був малолітнім то відповідно у свідоцтво та і в заяву на приватизацію його було включено за бажанням батьків, без його волевиявлення. Таке бажання його батьків порушило, на думку позивача, його право на житло, оскільки він через це позбавлений права на приватизацію житла як військовослужбовця в Національній Гвардії України. Коли він намагався стати на квартирний облік за місцем проходження служби йому було відмовлено, оскільки він вже використав своє право на безкоштовну приватизацію житла, чим на його думку порушено його право. На підставі вказаного позивач вважає, що свідоцтво про право власності на квартиру не відображає його волевиявлення, оскільки оформлене без його участі. Такі помилкові дії батьків під час приватизації квартири, в якій позивач не проживає, призвели до порушення його права на житло та позбавили його можливості самостійно реалізувати своє право на отримання повноцінного житла по місцю постійного проживання за проходженням служби. Відповідач за первісним позовом [PERSON] не заперечував проти первісного позову. Окрім того підримав позов поданий ним до [PERSON] та просив задовільнити. Вказав на те, що коли він з дружиною вирішили приватизувати квартиру то сину [PERSON] на той час було 10 років, приватизацію було здійснено на них 3 -х відповідно по 1/3 частині за кожним. Вказуючи про те, що він не заперечує проти позову сина він посилається на те, що дійсно частину квартири вони з дружиною приватизували за своєї ініціативи та тим самим позбавили його права реалізувати свої права на приватизацію самостійно. Однак, з урахуванням того, що позивач не має права звернутись до суду із вимогою про визнання права власності на 1/3 частину квартири за ним, то змушений був звернутись із зустрічним позовом до суду. Представник відповідач КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника КП «ЧООБТІ». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Смілянської міської ради Черкаської області в судове засідання не з`явився, однак надав до суду письмові пояснення щодо позову, з яких вбачається, що виконавчий комітет Смілянської міської ради заперечує проти позову та просить суд відмовити у позовних вимогах як первісного так і зустрічного позову. Пояснення обгрунтовані тим, що станом на час подачі заяви та видачу розпорядження про приватизацію спірної квартири, приватизація здійснювалась у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та положень наказу Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року № 72). Представник зазначив, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла на підставі договору найму приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані в цьому житловому приміщенні особи. Законодавством України відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачена, крім виключних випадків. Приймаючи участь у приватизації квартири [ADDRESS] було законно реалізоване право на це житло, яке отримувалось згідно з ордеру на зайняття житлового приміщення. Таким чином, права громадян [PERSON] та [PERSON] на жило, не тільки не порушено, а й використано та приватизовано по 1/3 частині на кожного. Окрім того представник третьої особи в письмових поясненнях зазначив, що відповідно до норм Законодавства, діючого на момент приватизації спірної квартири, згоду на приватизацію житла надавали батьки замість їх малолітнього сина та органом приватизації було враховано інтереси дитини та на його ім`я приватизовано частину квартири. Окрім іншого зазначив, що рішення уповноваженого органу приватизації про приватизацію квартири не є правочином, а тому не може бути визнане недійсним свідоцтво про право власності на житло. Просив суд, проводити розгляд справи у його відсутність та відмовити у первісному позові та зустрічному позову як необґрунтовані та не доведені доказами. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом та відповідача за первісним позовом, врахувавши позицію третьої особи, викладену письмово, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні як первісного так і зустрічного позовів необхідно відмовити з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 2000 року (а.с.10) вбачається, що квартира [ADDRESS] була приватизована на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказане свідоцтво позивач за первісним позовом просить суд визнати частково недійсним, скасувати в частині приватизації частини квартири на його ім`я та припинити його право власності на 1/3 частину вказаної вище квартири. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до свідоцтва про право власності, приватизація відбулась на 3 - х осіб, зокрема на позивача за первісним позовом та відповідача за первісним позовом в 2000 році. Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, що діяв на час видання спірного свідоцтва, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Станом на час подачі заяви та видачу розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS] приватизація здійснювалась у відповідності до Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та положень наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року № 72). Згідно з пунктом 5 Наказу № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентує приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла на підставі договору найму приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані в цьому житловому приміщенні особи. Законодавством України відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачена, крім виключних випадків. Відповідно, згоду на участь у приватизації надають всі повнолітні члени сім`ї, а представниками дітей виступають їх батьки. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 жовтня 1990 року вбачається, що позивач за первісним позовом [PERSON] народився [INFO] (а.с.8). Відповідно на момент приватизації квартири [ADDRESS] та видачі свідоцтва на право власності на житло (2000 рік) позивачу за первісним позовом було 10 років. Приймаючи участь у приватизації квартири [ADDRESS] , було законно реалізоване право на це житло, яке отримувалось згідно рішення органу приватизації № 39-82 від 10 січня 2000 року. Таким чином, права позивача за первісним позовом [PERSON] на житло не порушені, та використані внасідок чого у нього виникло право власності на 1/3 частину вказаної вище квартири. Крім того, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2017 року № 9-48/0/4-17 «Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків, викладеного» проблемним є питання щодо можливості оскарження законності приватизації житла, здійсненої батьками у разі, коли вони доводять її необхідність для дітей, однак діти після досягнення повноліття з цим не згодні. Водночас, оскільки відповідно до положень чинного законодавства не передбачена необхідність письмової згоди неповнолітньої особи, а достатньо тільки згоди батьків, то є сумніви стосовно можливості визнання недійсним вказаного правочину, у зв`язку із тим, що немає порушення законодавства в момент вчинення правочину, а згоди на приватизацію від органу опіки та піклування при приватизації також не передбачено. У судовому засіданні з пояснень батька позивача [PERSON] встановлено, що станом на день подання заяви на приватизацію житла він та його дружина і мати позивача, як законні на той час представники свого сина, не заперечували проти участі сина в приватизації житла. Відповідно до ч. 10 ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законами України визнаються незаконними в судовому порядку. Позивач [PERSON] , як на підставу для звернення до суду із позовом, зазначив, що здійснюючи приватизацію квартири, в тому числі і на його ім`я, його батьки діяли під впливом помилки, оскільки його участь у приватизації призвела до негативних наслідків та в подальшому звузила використання ним його житлових прав, а тому таку приватизацію вважає не законною та такою, що підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ч. 1 ст. 202 ЦК України зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Суд зазначає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Правовстановлюючим документом у цьому випадку є рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування про приватизацію квартири [ADDRESS] від 10 січня 2000 року, на підставі якого видано спірне свідоцтво про право власності на житло та дійсність якого може бути підтверджена (не підтверджена) судом при вирішенні спору щодо дійсності рішення відповідного органу, на підставі якого було видано оскаржуване заявником свідоцтво. Ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 2000 рік) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Оскільки рішення про оформлення права власності не визнано недійсним, то й документи, якими оформлюється відповідне право не можуть бути визнані недійсними і на разі є чинними та вірним, на думку суду. Окрім того, суд звертає увагу і на те, що позивачем за первісним позовом [PERSON] та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] вимога про визнання рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування, на підставі якого було видано спірне свідоцтво, не заявлялась. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. При цьому, згідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відтак, з урахуванням вище наведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки відповідачами не були порушені права позивача [PERSON] на житло. В зв`язку з тим, що вимоги про визнання приватизації квартири [ADDRESS] частково не дійсною, визнання частково не дійсним свідоцтва про приватизацію вказаної квартири до задоволення не підлягають, відповідно спірне свідоцтво є дійсним і відповідно права відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом жодним чином не порушенні та не пілягають захисту в судовому порядку. Оскільки первісний позов не підлягає до задоволення, відповідно у суду немає жодних законних підстав для задоволення зустрічного позову, а тому і він до задоволення не підлягає. Окрім того, суд зазначає, що представником третьої особи виконавчого комітету Смілянської міської ради до суду було надано заяву в якій він просить застосувати до вказаного спору строки позовної давності та відмовити у позові з цих підстав. Представник Виконавчого комітету Смілянської міської ради обґрунтовує вказану заяву тим, що позивач [PERSON] досяг повноліття у 2008 році, проживав постійно в квартирі [ADDRESS] та відповідно знав про те, що квартра приватизована на нього та його батьків. Позивач за первісним позовом так як і позивач за зустрічним позовом, на думку представника третьої особи не вказали жодних вамогих підстав для поновлення терміну позовної давності та відповідно пропустивши такий термін на звернення [PERSON] та [PERSON] слід відмовити у позові ще й в зв`язку з пропущенням терміну позовної давності. Щодо вказаної заяви суд зазначає наступне. За правилами ч.3 ст.267 ЦК, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно до ч. 2, 4 ст. 267 ЦК України у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 259-261 ЦК України). За змістом ст.256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. Ч. 1 ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України). Дослідивши всі обставини справи та врахувавши позицію сторін, суд прийшов до висновку про те, що позивачем [PERSON] та відповідно позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено позовних вимог належними та допустими доказами, а тому у їх задоволенні слід відмовити через їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позовних вимогах, судові витрати покладаються на сторони. На підставі вище викладеного та керуюючись ст. 345 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,

Outcome: dismissed