Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року передано цивільну справу за позовом [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, на розгляд до Комінтернівського районного суду Одеської області. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.03.2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 20.03.2019 року представник позивача подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 04.02.2019 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника [PERSON] було задоволено. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року про передачу справи на розгляд до іншого суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Суворовського районного суду м. Одеси. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Позивачем одночасно з поданням позовної заяви було заявлено клопотання про витребування доказів та подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 15 листопада 2019 року клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено та витребувано від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи, щодо реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також ухвалою суду від 15 листопада 2019 року було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, квартиру, загальною площею 42,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заборонено державним реєстраторам на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) з квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині клопотання - залишено без задоволення. На адресу суду позивачем [PERSON] , через свого представника, подано заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] . 13 січня 2020 р. на виконання ухвали суду про витребування доказів від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради до суду надійшли копії матеріалів реєстраційної справи, щодо реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк». 30 січня 2020 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з заявою про залучення правонаступника та просив залучити Акціонерне товариство «Альфа-Банк» як правонаступника відповідача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», оскільки у зв`язку з реорганізацією АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк» всі права первісного кредитора переходять до нового кредитора АТ «Альфа Банк». Окрім того, адвокат Петренко С. В. просив зазначену заяву розглядати за його відсутності. Представник позивача адвокат Чернушич С. М. надав клопотання про проведення підготовчого засідання по справі за його відсутності та відсутності позивача, також просив залучити до участі у справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк». Ухвалою суду від 06.02.2020 року задоволено клопотання представника АТ «Альфа-Банк» Петренко С. В. щодо заміни сторони в межах розгляду цивільної справи та залучено до участі в розгляді справи в якості відповідача АТ «Альфа Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100), як правонаступника Акціонерного товариства Укрсоцбанк. 09 червня 2020 року представником відповідача - [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог . 09 червня 2020 року представником позивача засобами електронної пошти подано на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 09 червня 2020 року прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 10.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову на 22 жовтня 2020 року на 12 годину 00 хвилин. У судовому засіданні 05.05.2021 року було заслухано пояснення представника позивача - адвоката Попової О.А. по суті справи, яка підтримала позовні вимоги, та представника відповідача АТ «Альфа-Банк» - адвоката Попроцького Д.М., який заперечував проти задоволення позову, також судом було досліджено докази по справі та оголошено перерву перед судовими дебатами до 29.06.2021 року о 12:50 год.. Відповідач державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравець О.В. до судового засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином. У судових дебатах 29.06.2021 року було заслухано представника позивача: адвоката Попову О.А., яка повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. У судових дебатах було заслухано представника відповідача АТ «Альфа-Банк» - Байрамова О.В., який просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Відповідач державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравець О.В. до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення суд, на підставі всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне: 14 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту №665/Ф03.7/109, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 42 476,00 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних, строком до 13 травня 2033 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 14 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 860, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчену будівництвом квартиру [ADDRESS] . На сьогоднішній день будинок з будівельною адресою: [ADDRESS] добудований та зданий в експлуатацію; будинку присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] . Право власності на вказане нерухоме майно [PERSON] оформлено та зареєстровано не було. В подальшому, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» набуло право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а саме шляхом визнання права власності на квартиру. Відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравець Олександром Володимировичем. У якості підстави виникнення права власності на нерухоме майно зазначено: повідомлення про порушення, серія та номер: 13.3-03/96-7357, виданий 02.08.2018, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер: 6501407245378, виданий 08.08.2018, видавник Укрпошта; іпотечний договір, серія та номер: 860, виданий 14.05.2008, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.. Підставою внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності АТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру стало: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065314 від 15.11.2018 14:41:11, [PERSON] , Комунальне підприємство «Агенція державної реєстрації», Одеська обл. Не погоджуючись з перереєстрацією права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Також, в процесі розгляду справи судом було встановлено, що Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» - припинено внаслідок реорганізації шляхом приєднання, запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи внесений 03.12.2019. Юридичною особою-правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Як наслідок, ухвалою суду було залучено до участі правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, їх обтяжень визначені ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Положення ст. 572 ЦК України встановлюють, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до ст. 36 Закону України «Про Іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому згідно із ч.ч.1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, шо є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 4.1 та 4.5.3 договору іпотеки. Разом із тим, відповідно до пункту 4.5.3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, відповідно до Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку була можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, але ніяк не на підставі застереження в іпотечному договорі. Таке застереження може тільки визначати умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Так, у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року (справа №127/8068/16-ц) роз`яснено, що аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. Тому Суд дійшов висновку, що така згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у досудовому порядку саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі. Сам по собі Іпотечний договір не може вважатися договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки такий договір обов`язково укладається окремо та підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором та як іпотекодавець, не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, реєстрація за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», права власності на спірну квартиру відбулась без достатніх правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №199/1276/17 та у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі № 554/14813/15-ц, від 21.11.2018 року по справі №367/7589/15-ц, від 10.10.2019 року по справі №752/10790/16-ц. Таким чином, суд вважає, що оскаржуване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень на спірне нерухоме майно є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна. Крім того, пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що йому не надходило та він не отримував жодних повідомлень та письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». В свою чергу, у відзиві представник АТ «Альфа-Банк» посилався на те, що АТ «Укрсоцбанк» направляв цінним листом вимогу №13.3-01/96-7357 від 02.08.2018 року, яку [PERSON] отримав, про що свідчить поштове повідомлення про вручення. Здійснивши аналіз реєстраційної справи, наданої Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради на виконання ухвали суду про витребування доказів, судом встановлено, що серед наданих державному реєстратору документів, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення міститься повідомлення про порушення основного зобов`язання №13.3-03/96-7357 від 02.08.2018 та копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. На зворотному рекомендованому повідомленні проставлено відмітку, що поштове відправлення отримано 12.08, зазначено прізвище отримувача [PERSON] та проставлено підпис. З огляду на вказане, доводи позивача про те, що йому не надходило та він не отримував жодних повідомлень та письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» спростовуються матеріалами справи, а тому відхиляються судом. Щодо порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то суд зазначає наступне: 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У свою чергу, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Таким чином, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18 та у постановах Верховного Суду від 10.02.2021 року по справі №754/9842/19, від 18.02.2021 року по справі №756/13679/16-ц. Таким чином, з врахуванням того, що предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа спірної квартири становить 42,30 кв.м., дане майно використовується позивачем як місце його постійного проживання, що підтверджується довідкою за вих. №2 від 25.01.2019 року та актом про проживання від 25.01.2019 року, які свідчать про те, що позивач проживає у вказаній квартирі з 01.06.2010 року, та іншого майна у нього немає, що підтверджується наданими позивачем інформаційною довідкою №153657176 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта та Договором дарування частини квартири від 09.10.2015 року, суд приходить висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відповідачі в силу зазначених положень Закону не могли вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане майно. Поряд з цим, суд відхиляє доводи позивача про те, що в результаті перереєстрації права власності на іпотечну квартиру було порушено права неповнолітньої дитини та іпотечний договір, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення та проведено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» є недійсним, оскільки позивачем не доведено вказаних фактів належними та допустимими доказами. При цьому суд зазначає, що посилання позивача на необхідність подання оцінки предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки також є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне. Так, згідно із ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Отже законом прямо визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Таким чином, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку статті 37 ЗУ «Про іпотеку», заявник зобов`язаний був здійснити та надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки. Даний висновок підтверджується і постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц, в якій зазначено, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи, зокрема, відсутні відомості про інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною. З урахуванням в т.ч. і викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Предметом розгляду справи №306/2053/16-ц також було скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно і позов, зокрема, обґрунтовувався відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбувалося зарахування вимог. Аналогічна позиція також висловлена в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року по справі № 917/2101/17, від 29.01.2020 року по справі №607/8488/18, від 15.01.2020 року по справі №199/4062/17-ц. Проте, матеріали справи свідчать, що оцінка предмету іпотеки, зроблена суб`єктом оціночної діяльності на момент набуття АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не проводилася, жодних доказів зі сторони відповідача на спростування вказаного до суду надано не було. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що прийняте державним реєстратором рішення про передачу спірного нерухомого майна у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки - є протиправним , у зв`язку із чим підлягає скасуванню. В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла станом на момент подання позову) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-IX від 05 грудня 2019 року, який набрав чинності з 16.01.2020 року були внесені зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких абзаци 1-3 частини 3 ст. 26 Закону викладено в такій редакції: «3. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).» Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора слід задовольнити. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів.

Outcome: approved