Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат - Жеребецька І.О. пред`явила до суду позов до відповідача Драганівської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, треті особи: Тернопільська районна державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] , у якому просить визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, зокрема на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] . Після смерті батьків позивачки відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Матір позивачки - [PERSON] при житті розпорядилася своїм майном, склавши на користь позивачки [PERSON] заповіт, згідно якого заповіла їй усе належне майно. Однак, постановою нотаріуса, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] мав статус колгоспного двору, в якому не визначено частки членів двору, що є перешкодою для оформлення спадщини. Згідно виписки із погосподарської книги Драганівської сільської ради за №998 від 13 листопада 2018 року членами колишнього колгоспного двору, який знаходиться по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року були наступні особи: [PERSON] , який помер [INFO] ; [PERSON] , яка померла [INFO] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] , Однак [PERSON] та [PERSON] не бажають виділяти належних їм часток в колишньому колгоспному дворі та не заперечують проти оформлення за позивачкою на цілого будинковолодіння, про що подали нотаріусу відповідні заяви. З цих підстав, позивачка позбавлена можливості у нотаріальному порядку реалізувати свої спадкові права, тому змушена звернутися до суду із позовом. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2020 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак, її представник - адвокат Жеребецька І.О. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача Драганівської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за їх відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подавали. Від третьої особи - Тернопільської районної державної нотаріальної контори надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а представник позивачки не заперечив проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Згідно Інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна №239 виданої 21 лютого 2019 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, по обліку бюро будинковолодіння [ADDRESS] належить на праві власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також, у даній Інформаційній довідці зазначено, що вказане будинковолодіння складається із: А - житловий будинок, 1960 року побудови, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею - 40, 3 кв.м.; Б - хліва, 1958 року побудови; Пг - погребу, 1988 року побудови. Відповідно до Інформаційної довідки №247 виданої 22 лютого 2019 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 01 січня 2013 року житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 листопада 1986 року та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №74. 11 липня 1992 року помер [PERSON] , про що складено актовий запис №4 Драганівської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області від 12 липня 1992 року та 24 травня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції повторно видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно довідки №312, виданої 16 квітня 2019 року Драганівською сільською радою, Тернопільського району, Тернопільської області на день смерті [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] із померлою були зареєстровані і проживали: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] та син - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , про що складено актовий запис №16 Драганівської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області України , якою 19 грудня 2014 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно Виписки із по господарської книги №998, виданої 13 листопада 2018 року Драганівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, домогосподарство, яке знаходиться в [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року - колгоспний двір, членами якого були: [PERSON] , [INFO] - голова двору; [PERSON] , [INFO] - дружина; [PERSON] , [INFO] - дочка; [PERSON] , [INFO] - дочка; [PERSON] , [INFO] - син. Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд становить 0,25 га і є не приватизована. Відповідно до довідки №997, виданої 13 листопада 2018 року Драганівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, на день смерті [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] із померлою були зареєстровані і проживали: дочка - [PERSON] та син - [PERSON] , [PERSON] - дочка. Згідно заповіту, складеного 26 грудня 2013 року у с. Драганівка, Тернопільського району, Тернопільської області, посвідченого секретарем Драганівської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області Романюк Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №147, [PERSON] заповіла [PERSON] усе належне їй на день смерті майно, де б воно не було та з чого б не складалося і все те на що вона за законом матиме право. Позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Драганівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 08 вересня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Зборівського районного управління юстиції Тернопільської області, з якого убачається, що після розірвання шлюбу із [PERSON] , позивачка залишила за собою прізвище [PERSON] Як убачається із наданих Тернопільською районною державною нотаріальною конторою на запит суду матеріалів спадкової справи №141/2015 р, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] , 18 березня 2015 року позивачка [PERSON] подала у нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3157/02-14 від 04 жовтня 2019 року, державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] батька [PERSON] та померлої [INFO] матері - [PERSON] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Також, у вказаній постанові нотаріуса зазначено, що крім [PERSON] інші спадкоємці після померлої [PERSON] у нотаріальну контору не зверталися, а після [PERSON] спадкова справа не заводилася. Згідно заяви [PERSON] , від 26 лютого 2021 року, засвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. та зареєстрованої у реєстрі за №853, [PERSON] відмовляється від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , а також, окрім відмови від спадкування не бажає виділяти частки в колишньому колгоспному дворі за адресою: [ADDRESS] , членом двору себе не вважає та не заперечує проти оформлення права власності на ціле будинковолодіння за сестрою [PERSON] . Претензій будь-якого характеру не має і мати не буде. Відповідно до заяви [PERSON] , від 26 лютого 2021 року, засвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. та зареєстрованої у реєстрі за №852, [PERSON] відмовляється від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , а також, окрім відмови від спадкування не бажає виділяти частки в колишньому колгоспному дворі за адресою: [ADDRESS] , членом двору себе не вважає та не заперечує проти оформлення права власності на ціле будинковолодіння за сестрою [PERSON] . Претензій будь-якого характеру не має і мати не буде. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи «колгоспний двір». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади / публічних актів /, що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів / далі - Вказівки /, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР /далі - Держкомстат СРСР / від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 р. Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства /сім`ї/. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Відтак, членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року були: [PERSON] - голова двору; [PERSON] - дружина; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка; [PERSON] - син. Таким чином, кожному члену даного колгоспного двору належить по 1/5 частині житлового будинку. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). В силу ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Як установлено судом, за життя [PERSON] не склав заповітного розпорядження на випадок своєї смерті, а тому має місце спадкування за законом. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після померлого [PERSON] спадкова справа не заводилася. Відтак, на день смерті [PERSON] разом із ним були зареєстрованими та проживали: [PERSON] , [PERSON] та син - [PERSON] . Однак, оскільки син померлого [PERSON] та дочка померлого - [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини, про що подали нотаріально засвідчені заяви, отже, належну померлому [PERSON] 1/5 частку житлового будинку успадкували в рівних частках: дружина - [PERSON] та дочка [PERSON] , тобто кожна по 1/10 частці. У ст.1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] , яка заповіла їй усе належне їй майно, в тому числі 3/10 часток спірного житлового будинку з яких: 1/5 частка належала їй як члену колгоспного двору, а 1/10 частка успадкована після смерті чоловіка [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Як убачається із нотаріально засвідчених заяв від 26 лютого 2021 року, [PERSON] та [PERSON] відмовляються від належних їм у колгоспному дворі за адресою: [ADDRESS] часток в користь позивачки [PERSON] . Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] та померлої [INFO] матері - [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved