Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

ПАТ «Банк « Київська Русь» звернувся до суду з позовною заявою у якій просив визнати за ПАТ «Банк «Київська Русь» право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 81, 6 кв. м, житловою площею 54,7 кв. м. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 29.12.2008р. між ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] укладено кредитний договір №57952-45.1-08-2, згідно умов якого відповідач отримав від банку кредит в сумі 590 000 грн. зі сплатою 25 % річних. Згідно п. 2.1 кредитного договору визначений обов'язок відповідача погашати кредит, отриманий на підставі договору, щомісячно рівними частинами, починаючи з січня 2009 року включно в сумі 49 167, 00 грн. з 1-го по 10-те число кожного календарного місяця. У випадку порушення відповідачем, як позичальником строків повернення кредиту, позичальник зобов'язаний сплатити позивачу, як кредитодавцю штраф у розмірі 10 відсотків від суми простроченого платежу за кожний випадок прострочення (п. 7.1 кредитного договору). Крім того, п. 7.2 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником строків погашення відсотків за користування кредитом, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 10 відсотків від суми прострочених відсотків за кожний випадок прострочення. В забезпечення виконання кредитного зобов'язання між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 29.12.2008р., зареєстрований в реєстрі за №10937. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], загальною площею 81, 6 кв. м. п. 1.2 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право отримати задоволення за рахунок вказаного майна у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за основним зобов'язанням по поверненню іпотекодержателю суми кредиту, процентів за користування кредитом, пені, штрафу, іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, включаючи як зобов'язання, передбачені основним зобов'язанням, так і будь-якими іншими договорами про внесення до нього змін. Відповідно до п. 1.4 договору іпотеки, вартість предмета іпотеки за згодою сторін визначається у сумі 1 033 300, 00 грн. Згідно з п. 3.1.9 даного договору іпотеки, у разі невиконання зобов'язань іпотекодавця за основним зобов'язанням, іпотекодержатель має право, зокрема, задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Розділ 5 укладеного договору іпотеки передбачає перелік способів задоволення вимог іпотекодержателя, проте п. 5.5 договору іпотеки встановлено, що право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя і вибір способу задоволення таких вимог належить іпотекодержателю. За змістом п. 5.4.3.1, задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «про іпотеку». Враховуючи ту обставину, що [PERSON] заборгованість за кредитним договором не погасив, позивач просить визнати за банком право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 81, 6 кв. м, житловою площею 54, 7 кв. м. яка належить [PERSON] В судовому засіданні представник позивача Степаненко Ю.М. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, вказав, що відповідно до умов укладеного кредитного договору остання дата погашення суми основного боргу та відсотків є 10 грудня 2009 року. З урахуванням умов кредитного договору сторонами встановлено остаточну дату виконання зобов'язання за кредитним договором - 28 грудня 2009 року. Просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, посилаючись на те, що ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В зв'язку з чим представник Відповідача просив застосувати загальний термін позовної давності тривалістю у три роки для до вимог щодо стягнення суми кредиту, процентів, винагород, комісій, у та задоволенні позову відмовити. Окрім того, звертав увагу суду на те, що позивачем був вибраний невірний засіб захисту свого порушеного права, який не ґрунтується на законі. Заслухавши пояснення сторін, дослідившиматеріали справи, суд встановив: 29 грудня 2008 року між Акціонерним банком «Київська Русь» назву якого змінено на ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] був укладений кредитний договір №57952-45.1-08-2, за яким відповідач отримав кредит у сумі 590 000,00 грн. зі сплатою 25% річних з погашенням заборгованості щомісячними платежами з 1-го по 10-е число відповідного місяця терміном до 28 грудня 2009 року. Взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту та сплати відсотків за його користування відповідач належним чином не виконував, допустив заборгованість, яка на 01.03.2013 рік становила 810864 грн.55 коп. За вказаним кредитним договором позивач звертався до суду про стягнення боргу з [PERSON] Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 13.05.2013 року у позові ПАТ «Банк «Київська Русь» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 810864 грн.55коп. позивачу відмовлено за пропуском строку позовної давності. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014 року рішення суду залишено в силі. 29 грудня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], загальною площею 81, 6 кв. м., яка на праві власності належить відповідачу [PERSON] 03.11.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. був винесений виконавчий напис відповідно до якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, який 02.11.2011 року рішенням судової колегії судової палати у цивільних справа апеляційного суду Харківської області визнаний недійсним та таким що не підлягає виконанню. Статтею 36 Закону "Про іпотеку" передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати, зокрема, передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 37 Закону "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Згідно з вимогами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник відповідача просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Таким чином, спірні правовідносини щодо стягання грошових коштів за кредитним договором вже були вирішені судом та до спірних правовідносин був застосований строк позовної давності , у зв'язку з чим, позивачу вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів як виконання основного зобов'язання за кредитним договором. Оскільки позивачу відмовлено у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором за пропуском строку, то суд з цих підстав за пропуском строку відмовляє позивачу у визнанні права власності на предмет іпотеки за відсутністю у банку права на стягнення заборгованості. Суд відмовляє позивачу у задоволенні заяви про поновлення строку позовної давності у якій зазначено, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, оскільки позивач не очікував визнання апеляційним судом виконавчого напису нотаріуса недійсним з причин недотримання нотаріусом встановленої законом процедури. Суд вважає, що у позивача було достатньо часу з листопада 2011 року вирішити питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Outcome: dismissed