Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Заявник звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з заявою, про встановлення факту не проживання спадкоємців із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування вимог заявники посилаються на те, що після смерті матері останніх відкрилася спадщина, яка складалась зокрема з квартири. Заповіт не складався. Спадкоємці вимог про прийняття спадщини не висували, а навпаки відмовились на користь вітчима (батька) [PERSON] про що повідомили останнього, який в подальшому звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] один звернувся із заявою про прийняття спадщини. Після спливу шести місячного строку [PERSON] просив нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, проте нотаріус відмовила у його видачі, оскільки у спадкодавця є два спадкоємця, а саме заявники, які фактично вступили у спадщину, оскільки були зареєстровані за адресою де проживала спадкодавець. Заявники заперечують проти того, що проживали із спадкодавцем, оскільки будучи зареєстрованими за вказаною адресою не проживали там і спадщину не приймали, що необхідно встановити як факт оскільки це може вплинути на виникнення майнових зобов'язань у заявників за можливими зобов'язаннями спадкодавця. Представник заявників просив розглянути справу у відсутність останнього, вимоги підтримав. Заінтересовані особи також надали заяви про розгляд справи у відсутність останніх. Дослідивши матеріали справи, суді вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 15.02.2016 року 14 лютого 2016 року в м. Києві померла матір заявників [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації №263-С від 21.07.1997 року на момент смерті [PERSON] залишилось майно, зокрема квартира [ADDRESS] (далі - квартира). Заповіту на момент смерті [PERSON] не залишила. Заявники [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] вимог на спадок останньої за законом не висували, а навпаки, в усній формі відмовились від спадщини на користь вітчима та батька, відповідно для кожної, [PERSON]. 28.07.2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. із заявою про вступ у спадщину [PERSON], а саме на квартиру в результаті чого цього ж дня, вказаним нотаріусом була відкрита спадкова справа №59294719 (копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №44608469 від 28.07.2016. Окрім [PERSON], у встановлений термін із заявами про вступ у спадщину [PERSON] ніхто не звертався. Після спливу встановленого шести місячного строку, [PERSON] звернувся до нотаріуса Назарчук Н.В. з вимогою про видачу свідоцтва про одноособове право власності на квартиру, на що нотаріус відмовила йому, пояснюючи це тим, що доньки померлої [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину, як спадкоємці, які постійно проживали з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Своє рішення нотаріус Назарчук Н.В. обґрунтувала наявністю інформації про те, що [PERSON] була зареєстрована разом зі своїми доньками за однією адресою, а саме: 01033, [ADDRESS], що підтверджується копією довідки Ф-3 №1950 від 31.08.2012 року. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим [PERSON], [PERSON] та померла [PERSON] були лише зареєстровані за однією адресою, а саме: 01033, [ADDRESS], однак ніколи за вказаною адресою спільно не проживали. Таким чином, вказане рішення нотаріуса Назарчук Н.В. є помилковим, оскільки факт реєстрації за однією адресою не є підтвердженням постійного проживання. Так, згідно до Ухвали ВСУ (ЄДРСРУ № 1659552 від 19.03.2008 року), місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК України). Всупереч зазначеним процесуальним нормам, нотаріус Назарчук Н.В., при прийнятті рішення щодо [PERSON] та [PERSON] керувалась не фактом реального проживання, а фактом реєстрації останніх з спадкодавцем [PERSON], здійсненої на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", відповідно до якого реєстрація місця проживання чи місця перебування є юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, наявність або відсутність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами, або підставою для їх обмеження (ст. ст. 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Фактично громадянки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], до смерті останньої, тривалий час постійно близько дев'ятнадцяти і семи років, проживали окремо. [PERSON] з 1997 року і до дня смерті проживала в [ADDRESS], власницею якої вона і являлась. [PERSON] з 02 квітня 2005 року і по сьогоднішній день проживає у власному будинку в Садівниче товаристві «Риф» за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією довідки з Садівничого товариства «Риф» №23 від 11.07.2017 року. [PERSON] з 10 серпня 2009 року і по сьогоднішній день проживає у [ADDRESS], а з 01 вересня 2014 року за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з системи інформації з питань населення Фінляндії, відомості про місце проживання від 03.07.2017 року. Таким чином, суд вважає, що факт не проживання спільно [PERSON] та [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини у повному обсязі знайшов своє підтвердження. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Заявники стверджують про те, що не мали і не мають наміру приймати спадщину, оскільки не бажають відповідати за можливі майнові зобов'язання спадкодавця, тому і не зверталися з заявами про її прийняття спадщин у встановлений законом строк. Враховуючи вище наведене суд приходить до висновку про те, що вимоги заявників є обґрунтованими, оскільки від встановлення вказаного факту може залежати виникнення майнових прав у заявників і враховуючи те, що для не реалізації свого права на отримання спадщини, необхідно встановлення вказаного факту, суд вважає за можливе такий факт встановити.

Outcome: approved