Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про відібрання і повернення дитини, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що 01.08.2002 року вона уклала з [PERSON] шлюб та прожили разом до 18 березня 2005 року, потім розлучились. Від шлюбу є дочка [PERSON], [INFO]. Дитина весь час проживала з матір'ю, при цьому постійно спілкувалась з відповідачкою, яка є бабусею [PERSON]. Зазначає, що дочка 04.01.2013 року пішла до бабусі і повинна була повернутися додому 06 січня 2013 року, проте додому не прийшла. На даний час дочка проживає у будинку відповідачки по [ADDRESS]. За час проживання з відповідачкою, [PERSON] мала пропуски в школі без поважних причин впродовж 8 навчальних днів. Повернути [PERSON] відповідачка [PERSON] відмовляється. Незаконними діями відповідачки їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 3000 гривень, так як вона понесла значні душевні страждання та у зв'язку з протиправною поведінкою відповідачки. [PERSON], залучений судом в якості третьої особи, звернувся з позовною заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, посилаючись на те, що починаючи від народження і до досягнення [PERSON] 6 років, дочка проживала в домі [PERSON] та домі його матері, потім колишня дружина в примусовому порядку забрала дочку додому, яка пішла від неї та повертатися не збирається. Ним було подана заява до служби у справах дітей щодо надання висновку про доцільність проживання дитини з [PERSON], проте 29 жовтня 2013 року йому була надана відповідь, де зазначалось, що на підставі заяви [PERSON] матері дитини щодо повернення їй доньки від бабусі [PERSON] дане питання було винесене на засідання Комісії з питань захисту прав дитини, в результаті розгляду якого, головою районної державної адміністрації 09.10.2013 року було прийнято розпорядження № 266 «Про визначення місця постійного проживання малолітньої дитини». Згідно розпорядження, місцем постійного проживання визначено місце проживання її матері - [ADDRESS]. Під час прийняття рішення Ніжинською районною державною адміністрацією не було враховано нехтування [PERSON] своїх батьківських обов'язків стосовно виховання та належного утримання дочки, оскільки [PERSON] залишала [PERSON] та свого сина з вітчимом, який вів себе неадекватно, не враховано думку [PERSON] стосовно її проживання, так як службою у справах дітей не була вислухана думка дитини з приводу її бажання проживати з батьком. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Відібрано у [PERSON] малолітню [PERSON], [INFO] та повернуто її матері [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 458 грн. 80 коп. у повернення витрат по сплаті судового збору, 1500 грн. у повернення витрат на правову допомогу, а всього стягнуто 2958 грн. 80 коп. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] з батьком дитини - [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] та [PERSON] звернулися з апеляційною скаргою, в якій просили рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, повернути [PERSON] [PERSON] та [PERSON] Визнати постійним місцем проживання малолітньої [PERSON] [ADDRESS]. В апеляційній скарзі апелянти зазначають, що з рішенням вони не погоджуються, так як воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з неправильним з"суванням обставин, які мають значення для справи. Зазначають, що судом першої інстанції не взято до уваги, що дитина проживала з ними до досягнення семирічного віку, що згідно ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги особиста прихильність дитини до кожного члена сім'ї. Закріплене на законодавчому рівні право дитини бути заслуханою при розгляді питання, яке стосується безпосередньо її інтересів, означає, що думка дитини повинна бути не тільки заслухана відповідними суб'єктами правовідносин, в тому числі і суду, але і належним чином почута та прийнята до уваги при вирішенні спору. Проте, при вирішенні спору суд виходив з того, що місце проживання дитини з матір'ю визначено органом опіки та піклування - Ніжинською районною адміністрацією Чернігівської області, але не дослідив чи є в будинку окрема кімната для проживання дитини, а лише вказав окремі ліжка для дітей. Зазначає, що судом також приймалось рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн., але дана вимога є безпідставною, оскільки незаконні дії апелянтів відсутні. Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню виходячи з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що питання про відібрання дитини у матері та передання її на виховання бабусі жодним органом не вирішувалось, а тому виходячи з норм закону позивачка вправі вимагати відібрання дитини у бабусі та повернення дитини їй, як матері, оскільки вона має права щодо дитини більш вагомі ніж ті, що має бабуся. Бабуся, відповідно до положень, закріплених у ст.257 СК України, має право на спілкування та участь у вихованні внучки, тому батьки не вправі позбавити бабусю зазначеного права, чинити перешкоди такому спілкуванню. Проте, з таким висновком суду не може погодитись апеляційний суд з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Відповідачка [PERSON] є бабусею дитини [PERSON]. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 18 березня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час розірвання шлюбу між батьками місце проживання дитини не було визначено відповідно до норм ч.1 ст.160 СК України. Після розірвання шлюбу дочка залишилась проживати з матір'ю. Відповідно до ст.160 ч.1 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 163 СК України визначено право батьків на відібрання малолітньої дитини від інших осіб. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Проте, апеляційним судом було встановлено, що відповідачка [PERSON] не тримає у себе неповнолітню дитину в порушення вимог закону або рішення суду. Навпаки дитині, якій в грудні 2013 року виповнилося 11 років, позивачка сама дозволила на 2 дні, з 04.01 по 06.01. 2013 року пожити у бабусі, у якій вона неодноразово перед цим була. Як зазначила позивачка в позовній заяві, дитина не повернулася до дому, оскільки відповідачка відмовляється її повернути. Однак, дитина в школу і зі школи самостійно йшла до бабусі та батька, ніхто їй не перешкоджав іти до дому до матері, яка проживає на відстані близько 200 метрів від відповідачки. Позивачка тільки в серпні 2013 року звернулась з заявою до органів опіки та піклування, а 28 жовтня 2013 року з позовом до суду про відібрання дитини від бабусі та повернення її матері, посилаючись на те, що дитина утримується відповідачкою незаконним шляхом. Розпорядженням голови Ніжинської районної державної адміністрації 21.10.2013 року №273, затверджений висновок органу опіки та піклування про відібрання малолітньої [PERSON] від відповідачки та повернення її матері. Проте, апеляційний суд відхиляє зазначений висновок, враховуючи обставини справи та вимоги закону. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог [PERSON] про відібрання дитини у [PERSON] та повернення її матері, оскільки позивачкою не надано належних доказів про те, що відповідачка незаконним шляхом утримує у себе неповнолітню дитину. Вирішуючи питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, апеляційний суд виходить з наступного. Право батьків на визначення місця проживання дитини передбачено ст. 160 СК України. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини вирішується відповідно до ст. 161 СК України. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання дитини сторонами під час розірвання шлюбу визначено не було. Батьком дитини - [PERSON] була подана заява до служби у справах дітей щодо надання висновку про доцільність проживання дитини з батьком, проте листом за №313-14/174 від 29.10.2013 року Ніжинської районної державної адміністрації [PERSON] було повідомлено про те, що вирішення питанні про доцільність проживання дитини з ним можливе під час судового розгляду позовної заяви [PERSON] про відібрання дитини. По справі встановлено, що сторони позитивно характеризується за місцем проживання, як мати так і батько проживають у житлових будинках, в яких є всі необхідні умови для проживання дитини, мати працює позмінно молодшою медичною сестрою в інституті нейрохірургії в м. Києві, батько працює охоронником в м. Києві, ТОВ „Київське детективно - охоронне агентство „Безпека-ЛТД ", отримує заробітну плату. Як убачається з довідки Григоро - Іванівської сільської ради(а.с.59) та з акту обстеження(а.с.63) у будинку, де зараз проживає дитина [PERSON] є 3 житлові кімнати, будинок загальною площею 77 кв.м., де зареєстровано 8 осіб, фактично проживає 6 осіб, оскільки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку, але не проживають (а.с.136). Для дитини [PERSON] створені всі належні умови для проживання. В будинку, який належить на праві власності [PERSON] в окремій кімнаті проживає батько дитини [PERSON]. 28 листопада 2013 року державним виконавцем було виконане ухвалене судом першої інстанції рішення в частині негайного відібрання дитини та повернення її до матері (а.с.130-134), проте, як пояснили сторони, неповнолітня дитина [PERSON] наступного дня пішла до школи і додому до матері не повернулась незважаючи на прохання матері. На час розгляду справи апеляційним судом дитина проживала з батьком та бабусею, з якими і приїхала до апеляційного суду. Апеляційним судом відповідно до положень ст. 171 СК України з участю педагога з була вислухана думка дитини, якій виповнилося 11 років, її ставлення до матері, категоричне небажання проживати з нею, прихильність до батька та бабусі, з якими вона постійно проживає більше року, а саме, з 04.01.2013 року і по час розгляду справи апеляційним судом. Дитина категорично заперечує проти визначення місця проживання з матір'ю. Крім того, апеляційний суд враховує принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, яким проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Жодних фактів, ознак чи наявність інших випадків, які б давали підстави вважати, що залишення дитини з батьком є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання, судом не встановлено. Навпаки, батько має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю поведінкою не може зашкодити розвиткові дитини. Повернення дитини за її попереднім місцем проживання може створити реальну небезпеку для її життя і здоров"я. За таких підстав, апеляційна скарга [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] про відібрання, повернення дитини від [PERSON] та відшкодування моральної шкоди, з ухваленням рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про визначити місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] з батьком дитини [PERSON] по [ADDRESS].

Outcome: approved