Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Заявник 28.07.2021 року звернулась до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що вона є онукою [PERSON] , який помер [INFO] в м. Торез Донецької області та [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Торез Донецької області, що розташований на тимчасово окупованій території. У заявника відсутні документи про смерть, видані повноважними медичними установами України. Заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Дебальцево, Донецької області, громадянина України, що настала [INFO] в смт Пелагіївка, м.Торез, Донецької області, Україна. А також факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Озерище, Ліозненського району, Вітебської області, громадянки України, що настала [INFO] в смт Пелагіївка, м.Торез, Донецької області, Україна. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для отримання спадщини після померлих діда та баби. Заявник в судове засідання не з`явилася, у письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності. Заявлені вимоги підтримує. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, в заяві просив розглянути справу у відсутність їх представника. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно\~зі ст. 315 ч. 1 п. 8 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1\~ст.317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявник є онукою [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника, батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.17), дошлюбне прізвище якої є [PERSON] (а.с.18), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження батька заявниці [PERSON] , батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). Так, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] у смт Пелагіївка м. Чистякове (стара назва м.Торез) Донецької області. На підтвердження факту смерті діда заявником надані лікарське свідоцтво про смерть №65 від 19.09.2020 (а.с.21) та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] виданого 19.09.2020 року, видані установами, що діють на тимчасово окупованій території. Причиною смерті [PERSON] є "Хронічна дисциркулярна енцефалопатія". На підтвердження факту смерті баби заявником надані лікарське свідоцтво про смерть №139 від 02.04.2021 (а.с.22) та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] виданого 02.04.2021, видані установами, що діють на тимчасово окупованій території. Причиною смерті [PERSON] є "Геморагічний інсульт лобної та теменої долей головного мозку правої півкулі при гіпертонічній хворобі". При цьому, суд зазначає, що дані свідоцтва про смерть та лікарські свідоцтва про смерть не є документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати вказане свідоцтво як доказ факту смерті баби й діда заявника, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки збирання доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі листа Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 року вих. № 985/0/208-21 від 22.04.2021 під час розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України вимога щодо отримання письмової відмови органів реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. Також суд зазначає, що Постановою ВРУ від 12.05.2016 № 1351-VIII «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» м. Торез перейменовано в м.Чистякове. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті [INFO] [PERSON] у смт Пелагіївка м.Чистякове Донецької області, та факту смерті [INFO] [PERSON] у смт Пелагіївка м.Чистякове Донецької області. На підставі викладеного,

Outcome: approved