Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

З позовною заявою до суду звернувся ПАТ «Укрсоцбанк» до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатної квартири [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 861МІ11110527002 від 27.05.2011, та виселення із зазначеної квартири. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27.05.2011 АКБ СР «УКРСРЦБАНК», який перейменовано в ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] уклали договір кредиту № 861МІ11110527002, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені договором кредиту, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі у сумі і строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. В порушення умов договору [PERSON] зобовязання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 12.03.2018 утворилась заборгованість: 110000,09 грн. - строкова заборгованість; 35694,96 грн. - прострочена заборгованість; 41786,46 грн. - прострочена заборгованість по нарахованим відсоткам. З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 27.05.2011 між Банком та Іпотекодавцями, якими є - [PERSON] , укладено Іпотечний договір № 861МІ11110527002-ЗАСТ/1, відповідно до якого іпотекодавець передала кредитору в іпотеку нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,8 кв.м. Відповідно звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 06.02.2018 предмет іпотеки оцінюється в 765 414,00 грн. У квартирі [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Малолітній [PERSON] , 11.06.2014 зареєстрований у зазначеній кватирі після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити за наявними у справі докази, розглянути справу без участі представника позивача, про що зазначив у письмовій заяві. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Суд зважає на правову позицію, яка була викладена Європейським судом з прав людини щодо застосування вказаної норми п. 1 ст. 6 Конвенції 1950р. про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради просить провести розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, про що зазначила у письмовій заяві (а.с.67). Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено що 27.05.2011 АКБ СР «УКРСРЦБАНК», який перейменовано в ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] уклали договір кредиту № 861МІ11110527002 на придбання житла на вторинному ринку, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 200 000,00 грн., зі сплатою за користування кредитом протягом перших трьох років від дати укладення цього договору фіксованої процентної ставки за кредитом у розмірі 15% річних, а починаючи з четвертого року від дати укладення цього договору - плаваючої процентної ставки за кредитом, загальний розмір якої на кожний річний період встановлюватиметься в порядку, визначеному п.2.8 цього Договору (п.1.1.). Кредит надається позичальнику на наступні цілі: на купівлю нерухомості (п.1.2). Кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту до 10.05.2026 (а.с.5-14). В той же день 27.05.2011 з метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 27.05.2011 № 861МІ11110527002 між Банком та Іпотекодавцем [PERSON] , укладено Іпотечний договір № 861МІ11110527002-ЗАСТ/1, відповідно до якого іпотекодавець передала кредитору в іпотеку нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,8 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В. 27.05.2011 за р. № 1067 (п.1.1.). Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 341 417,83 грн.(п.1.2). Іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Предмет іпотеки є її особистою приватною власністю, оскільки на час придбання квартири в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебувала (п.1.6, 1.7) (а.с.15-17). Позичальник зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені договором кредиту, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі у сумі і строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту В порушення умов договору [PERSON] зобовязання належним чином не виконала, внаслідок чого згідно довідки - розрахунку заборгованості станом на 12.03.2018 утворилась заборгованість у розмірі 187 481 грн. 51 коп., яка складається з: 110000 грн. 09 коп. - строкова заборгованість; 35694 грн. 96 коп. - прострочена заборгованість; 41786 грн. 46 коп. - прострочена заборгованість по нарахованим відсоткам (а.с.19). 13.02.2018 позивачем на адресу відповідачів направлена вимога про усунення порушень, в якій банк вимагав від позичальника у тридцяти денний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсоткам за користування кредиту, а також зазначив, що у разі невиконання цієї вимоги банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки, та про виселення мешканців (а.с.20). Доказів отримання відповідачами такої вимоги суду не надано. Відповідно звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 06.02.2018 предмет іпотеки оцінюється в 765 414,00 грн. (а.с.18-52). У квартирі [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, зареєстровані: власник - [PERSON] , [INFO] , з 13.07.2011; її чоловік [PERSON] , [INFO] , з 20.07.2011; син [PERSON] , [INFO] , з 02.08.2014 (а.с.18). Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, за змістом наведеної норми закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] належним чином не виконує умови договору кредиту, внаслідок чого станом на 12.03.2018 утворилась заборгованість у розмірі 187 481 грн. 51 коп., в зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовну в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Разом з тим, згідно умов договору кредиту та іпотечного договору, вартість предмету іпотеки за згодою сторін визначена у розмірі 341 417,83 грн., тоді як кредитні кошти надані банком у розмірі 200 000,00 грн. У суду відсутні належні та достовірні докази того, що іпотечне майно придбано іпотекодавцем тільки за кредитні кошти, договір купівлі-продажу квартири суду не наданий. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). За таких обставин застосуванню підлягають положення статті 109 ЖК УРСР про неможливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Крім того, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем. Таким чином, позовна вимога про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не підлягає задоволенню. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору в частині вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у розмірі 11481, 21 грн. та в частині вимоги про виселення у розмірі 1762,00 грн. (а.с.4,5). Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимоги та стягує з відповідача [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 11481,21 грн.

Outcome: partial