Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" - чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства та застосовуються в порядку, передбаченому нормами національного законодавства. Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей була підписана державами - учасницями 25.10.1980 року (Гаазька Конвенція), у твердому переконанні в тому, що інтереси дітей - це найважливішен в справі турботи про них, бажаючи надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу. Гаазька Конвенція була розроблена і підписана з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються. Ця Конвенція набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України. Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької Конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст. 38 Гаазької Конвенції. Згідно із ч. 1 статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі\~Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Російською Федерацією - з 1 червня 2012 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) в момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. За змістом статей\~150,\~155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20) з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини. Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною. Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.\~\~ Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини, суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку. За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні. Відтак, фактами, які свідчать про те, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, є факти про її відвідування дитячого садка, гуртків, лікування в певних лікарів, психологічний і психічний стан, сімейні та дружні зв'язки, спілкування зі своїми однолітками тощо, які також установлюються судами при визначенні місця проживання дитини. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСС України «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)» від 17.10.2014 р. «У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». На практиці у таких справах дитину вивозить або відмовляється повернути до держави постійного проживання один із батьків. У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції»). Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання». В судовому засіданні встановлені наступні обставини. 19 вересня 2015 року [PERSON] та\~\~[PERSON] \~уклали, шлюб у Таганському відділі РАЦС управління РАЦ Москви, актовий запис № 2032 від 19.09.2015 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб (а.с. 15). 26.10.2015 року у м. Москва Російської Федерації у подружжя народився син [PERSON], що підтверджується наявним свідоцтвом про народження (а.с. 13-14). Згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України від 29.08.2016 року, виданої Посольством України в Російській Федерації, [PERSON], [INFO], зареєстрований громадянином України (а.с. 82) Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився у Російській Федерації, але є громадянином України. Згідно страхового свідоцтва дитина [PERSON] застрахований у Російській Федерації з 06.11.2016 року (а.с. 19-21) Згідно свідоцтва про реєстрацію по місцю перебування [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], гурт. строком з 09.11.2015 року по 09.05.2016 року (а.с. 16) 03.09.2016 року відповідчка [PERSON] разом з дитиною [PERSON] виїхала з Російської Федерації до України, що підтверджується проїздними документами, виданими на імя позивача та її малолітню дитину. (а.с. 121 - 122) Отже, з дня народження з 26.10.2015 року малолітня дитина [PERSON] разом з відповідачкою та батьком дитини та до 03.09.2016 року проживала у Російській Федерації. 03.09.2016 року відповідачка разом з малолітньою дитиною виїхала з Російської Федерації до України. З 04.09.2016 року та по теперішній час відповідачка [PERSON] разом з сином проживають на території України за адресою: вул. Харківська, 13 у м. Краматорськ. [PERSON], [INFO], знаходиться під наглядом в амбулаторії № 4 з 13.10.2016 року, що підтверджується довідкою комунального закладу «Центр первинної медико санітарної допомоги № 1 м. Краматорська» (а.с. 72) Рішенням Краматорського міського суду від 11.12.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 114-115) Відповідачка зверталася до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] та стягнення аліментів, справа на теперішній час не розглянута. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 05.10.2016 року зупинено провадження до виконання доручення компетентними органами Російської Федерації. (а.с. 116) Згідно акту обстеження житлово побутових умов [PERSON] від 29.03.2018 року в родині матері, [PERSON], яка проживає та зареєстрована за адресою: [INFO], створені належні умови для проживання та розвитку малолітнього [PERSON], [INFO]. (а.с. 117) Під час перевірки встановлено, що за адресою: вул. Харківська, 13 у м. Краматорськ зареєстровані та фактично проживають [PERSON] разом з матір'ю [PERSON], вітчимом [PERSON] Власником будинку є [PERSON] Також за вказаною адресою проживає без реєстрації малолітній [PERSON], [INFO]. Згідно висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради малолітній [PERSON] є уродженцем Російської Федерації, але є громадянином України. За час проживання малолітнього [PERSON] в м. Краматорську, його батько [PERSON] неодноразово звертався до служби у справах дітей Краматорської міської ради щодо зясування умов проживання сина в родині матері, [PERSON], але жодних заходів щодо участі у вихованні сина або встановлення йому способів участі у вихованні не здійснював. Служба у справах дітей Краматорської міської ради неодноразово відвідувала адресу вул. Харківська, 13 у м. Краматорську та обстежувала умови проживання малолітнього [PERSON], в результаті чого встановлено, що в родині [PERSON] створені належні умови для проживання, виховання та повноцінного розвитку малолітнього [PERSON] У малолітнього [PERSON] є місце для сну та відпочинку, іграшки, одяг та взуття за сезоном. Стосунки між членами родини доброзичливі, безконфліктні. [PERSON] працює фахівцем з персоналу у ТОВ «Сільпо фуд», має стабільний дохід. [PERSON] не чинила перешкод у спілкуванні [PERSON] з сином [PERSON] В ранньому віці зв'язок «мати-дитина» не може бути розірваний без складання наслідків для емоційного розвитку дитини. Материнська деривація фактор, який залишає слід на подальший розвиток особистості. Найбільш уражені компоненти особливості в цьому випадку: не сформованість комунікативних навичок, «емоційна холодність», «Емоційна глухота», неадекватна самооцінка, низький рівень домагань, високий рівень тривожності та агресії. Враховуючи вік та психологічні особливості дитини даного віку, інтереси малолітнього [PERSON], 26.10.2015 року, орган опіки та піклування Краматорської мвської ради вважає недоцільним забезпечення повернення малолітнього [PERSON] до Російської Федерації. (а.с. 118-120). 11.10.2016 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Російської Федерації звернувся [PERSON] із заявою про повернення дитини (а.с. 8-12) Позивач наголошує, що з дня народження, малолітня дитина постійно проживала у Російській Федерації з жовтня 2015 року по 03.09.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, відповідним свідоцтвом № 4025 про реєстрацію по місцю перебування, а також страховим свідоцтвом. 03 вересня 2016 року відповідачка [PERSON] разом з дитиною без усної або письмової згоди позивача виїхала до України. На даний момент відповідачка з сином проживають в Україні за адресою: вул. Харківська, 13 м. Краматорськ, Донецька область. Позивач вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на поїздку до України та на зміну постійного проживання малолітнього сина в Україні позивач не давав та вважає, що відповідачка\~\~незаконно перемістила та утримує малолітнього [PERSON] на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася\~Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Російською Федерацією з 1 червня 2012 року. Відповідно до ч. 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a)при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Відповідно з вимогами ст. 12 Конвенції про цівільно-правові акспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності 1 вересня 2006 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Донецькій області пояснила, що докази стосовно місця реєстрації дитини [PERSON] у Російській Федерації після 09.05.2016 року відсутні, крім того відсутня інформація стосовно умов проживання дитини у Російській Федерації, оскільки [PERSON] не надав зазначеної інформації. Судом встановлено, що дитина в Російській Федерації не мала місця реєстрації, мала реєстрацію по місцю перебування за адресою: м. Москва, вул. Барикадна, буд. 4, гурт. строком до 09.05.2016 року, що підтверджується довідкою, яка міститься в матеріалах справи, з 10.05.2016 року у дитини взагалі була відсутня реєстрація по місцю її перебування, тому з 10.05.2016 року по 03.09.2016 рік дитина взагалі перебувала на території Російської Федерації без передбаченої в законном порядку реєстрації. В судовому засіданні відповідачка наполягала на тому, що вона повідомляла [PERSON] про намір її виїзду з дитиною в Україну, придбала квітки на потяг на себе та дитину, відповідачка, не приховуючи дитину, разом з\~сином пройшли паспортний контроль, а письмового дозволу від іншого з батьків для виїзду з Російської Федерації до України законодавством Російської Федерації не вимагається. Станом на день виїзду відповідачки з дитиною з Російської Федерації до України будь яких судових рішень, які набули законної сили в Російській Федерації та які б встановлювали опікунство чи піклування батька над малолітнім [PERSON] не було. Отже, на час виїзду [PERSON] з малолітнім [PERSON] позивач не мав одноособового визначення місця проживання дитини, тому відсутні підстави стверджувати, що мало місце порушення прав позивача як піклувальника відносно дитини. Європейській суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року № С-523/07 при застосуванні Регламенту Ради ЄС 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. ЄС вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п. 2 резолютивної частині рішення). В судовому засіданні встановлено, що дитина з момента народження, а саме: з 26.10.2015 року по 03.09.2016 року проживала на території Російської Федерації, тобто проживала лише 10 місяців. Дитина не мала місця реєстрації у Російській Федерації, а мала лише свідоцтво про реєстрацію по місцю перебування строком до 09.05.2016 року, з 10.05.2016 року взагалі перебувала без будь - якої реєстрації у Російській Федерації. У зв'язку з цим, переконливих доказів того, що Російська Федерація є постійним місцем проживання дитини, суду не надано. Позивачем не доведено та і в судовому засіданні під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження того факту, що відповідач [PERSON] незаконно здійснила переміщення малолітньої дитини [PERSON] Встановлені у судовому засіданні обставини свідчать про відсутність будь - яких перешкод та заборон з боку [PERSON] на вивіз дитини за межі України, що відповідно до п. "а" ст. 13 Конвенції є підставою для відмови у поверненні дитини. Крім того, суду не надано доказів стосовно того, що позивач [PERSON] надавав до компетентних органів заяву про незгоду та заборону щодо виїзду з Російської Федерації малолітньої дитини [PERSON] Згідно діючого законодавства Російської Федерації у разі наміру одного з батьків заборонити виїзд дитини за межі Російської Федерації, він повинен звернутися до суду з відповідним позовом. [PERSON] з даного приводу не надав належних доказів, що свідчить про законність вивозу дитини, та про мовчазну згоду [PERSON] на виїзд дитини зі своєю матірю за межі Російської Федерації. Посилання позивача [PERSON] на те, що відповідачка [PERSON] незаконно утримує на території України малолітню дитину [PERSON] та не повертає до Російської Федерації не заслуговують на увагу, а крім того, спростовуються встановленними обставинами під час розгляду справи. Судом встановлено, що відповідачка знайшла роботу в Україні, що підтверджується наданою до матеріалів справи відповідною довідкою (а.с. 73), відповідачка разом з дитиною проживає за адресою:[INFO], згідно акту обстеження умов проживання, складеного комісією, за адресою проживання дитини створені належні умови для розвітку та проживання дитини. Дитина знаходиться під наглядом в амбулаторії № 4 з 13.10.2016 року, що підтверджується довідкою комунального закладу «Центр первинної медико санітарної допомоги № 1 м. Краматорська». Органи опіки та піклування Краматорської міської ради не надавали будь-яких відомостей щодо вчинення відповідачкою протиправних дій відносно її сина або щодо неналежного догляду за нею. Позивачем не доведено в судовому засіданні того, що піклування про дитину, яке здійснювалось за місцем її проживання в Російській Федерації було достатнім для її нормального розвитку і не було їй на шкоду. Не надані позивачем і докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та\~Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ч. 1 ст. 13 Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках. В судовому засіданні встановлено, що малолітня дитина [PERSON] адаптувався в Україні, спілкується та проживає з родичами в Україні з 04.09.2016 року. На час розгляду справи дитини виповнилося 2 роки 5 місяців та на території України дитина проживає 1 рік 7 місяців. Таким чином, дитина, перебуваючи тривалий час в Україні, соціально адаптувалася, їй забезпечені належні побутові умови, умови для фізичного і духовного, освітнього розвитку, через що існує ризик негативного впливу на психічне здоров'я дитини, різкої зміни укладу життя, до якого звикла дитина. Крім того, з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі, що відповідно до ч. 2 ст. 12 Конвенції є підставою для відмови в поверненні дитини до Російської Федерації. Суд приходить до висновку, що повернення дитини до Російської Федерації є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі, актом обстеження матеріально - побутового стану сім'ї підтверджено, що всі умови для проживання та утримання дитини за місцем проживання матері відповідають проживанню та розвитку дитини. Позивачем взагалі не надано суду доказів стосовно умов проживання дитини у Російській Федерації. Крім того, повернення дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам. Між тим, позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. Відповідно до\~ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства»\~дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв'язання возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Отже, повернення до Російської Федерації спричинить важку психологічну травму\~для [PERSON], оскільки малолітній [PERSON] у віці 2 років 5 місяців залишится без матері, в результаті чого він отримає непоправної психічної шкоди, також відрив від звичного та комфортного середовища, розлука із близькими людьми, які приділяють йому багато уваги та оточують турботою, також не відповідатиме інтересам дитини. Повернення до Російської Федерації малолітньої дитини до попереднього місця проживання, до того ж без матері, враховуючи малолітній вік дитини, не відповідає інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них. Встановлено, що малолітній [PERSON] є громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України, виданою 29.08.2016 року Посольством України в Російській Федерації. Згідно з ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Конституції України громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Відповідно до\~ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Крім того, у cт. 55\~Конституції\~України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно cт. 20 Конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним вивезення та утримування відповідачкою на території України малолітнього [PERSON] та повернення дитини на територію Російської Федерації не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача в частині, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідачку [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [INFO], повернути малолітнього [PERSON] батьку [PERSON], [INFO], то такі вимоги також не можуть бути задоволенні, оскільки такі вимоги передбачають собою безпосередньо вже встановлення порядоку виконання рішення суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації необхідно відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed