Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд розірвати шлюбу, зареєстрований 20 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №602, визначити місце проживання їх неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матірю, стягнути з [PERSON], [INFO],іпн. [NUMBER], на користь[PERSON], [INFO] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини доходу відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.08.2017 і до досягнення дитиною повноліття, а також додаткових витрат на дитину у розмірі 500 гривень щомісяця з урахуванням індексації стягувачених сум. В обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що вони знаходяться з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 20 червня 2009 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Спільне життя між сторонами не склалось, через аморальну поведінку відповідача, що призвело до втрати взаєморозуміння одне одного, що призвело до втрати взаємних почуттів і морального неблагополуччя розуміння та поваги. Шлюбно-сімейні відносини припинені, позивач вважає, що збереження родини не є можливим, на примирення вона не згодна. Також позивач вважає, що після розірвання шлюбу донька має залишитись проживати з нею, оскільки саме вона займається її утриманням, вихованням та піклуванням, окрім того, дитина відвідує навчальний заклад за місцем їх спільного проживання. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання їх доньки у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку, оскільки відповідач є працездатним, працевлаштованим, аліментів нікому не сплачує, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дітей не має, протягом трьох років їх спільна донька знаходиться на повному утриманні позивача, відповідач участі у виконанні батьківських обовязків, в тому числі в утриманні доньки, забезпечення їй належного виховання та розвитку не приймає. Також позивач просить суд стягнути додаткові витрати на лікування у розмірі 500 гривень, оскільки дитина перебуває на диспансерному обліку у лікаря отоларинголога, має труднощі з диханням, на фоні чого розвиваються запальні процеси носо-глотки. У судове засідання представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним вище. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнач частково, проти розірвання шлюбу не заперечував, однак, не погодився з причинами та мотивами розірвання шлюбу, зазначеними позивачем, причинами розірвання шлюбу вважає втрату взаємної поваги один до одного, періодичні сварки, спровоковані позивачем. Проти визначення місця проживання неповнолітньої доньки з матірю відповідач не заперечував, також не заперечував проти стягнення з нього аліментів, однак у розмірі ? частини від всіх видів заробітку, також відповідач заперечував проти стягнення з нього додаткових витрат на дитину. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав: \~\~Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. \~Згідно з\~ст..24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя . Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до\~ст.109 СК України\~шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №602 (свідоцтво про шлюб серія 1-ВЛ №117021 від 23 червня 2009 року). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження серія І-ВЛ №185271, видане 18 грудня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану п м.Харкову Харківського міського управління юстиції). Шлюбні стосунки подружжям припинені, оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. \~Задовольняючи\~\~позов про\~\~розірвання шлюбу, суд виходить\~\~з того,\~\~що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб\~\~створює сім'ю, а\~\~слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює\~\~його добровільний\~\~характер. Шлюб\~\~ґрунтується на\~\~вільній\~\~згоді\~\~жінки\~\~та\~\~чоловіка. Шлюб\~\~припиняється\~\~внаслідок\~\~його розірвання. Розірвання\~\~шлюбу засвідчує стійкий розлад\~\~подружніх стосунків.\~\~Позов про розірвання шлюбу\~\~може\~\~бути\~\~пред'явлений\~\~одним\~\~із\~\~подружжя.\~\~Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про\~\~розірвання\~\~шлюбу потрібен\~\~прояв\~\~другим з подружжя\~\~власної гідності,\~\~ поваги\~\~до себе. \~\~\~\~Позивач\~\~скористався\~\~ даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження\~\~шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною\~\~основою\~\~шлюбу, а позивачка не має намір\~\~зберігати\~\~ шлюб\~\~з відповідачем. Приймаючи до уваги\~\~пояснення сторін,\~\~\~\~суд\~\~вважає, що причини, що\~\~спонукають її\~\~ наполягати на\~\~розірванні\~\~шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого\~\~позов\~\~підлягає\~\~задоволенню. \~\~ Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. \~\~Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Відповідно до\~ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. \~\~\~\~Згідно ч.2\~ст.114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України\~\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стосовно позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 150 СК України\~\~визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Позивач має належні матеріально-побутові умови для утримання дитини, . Як вбачається з характеристики учениці 2А класу «Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №32» [PERSON], [INFO], мати дитини [PERSON] приділяє багато уваги вихованню дівчини, співпрацює з вчителем, кожного дня приводить і забирає доньку зі школи, цікавитися її навчанням. Згідно повідомлення КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №15» від 25.09.2017 року, малолітня [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS], за дівчинкою доглядає мати [PERSON]: приводить її до поліклініки, доглядає малолітню під час хвороби. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій\~\~ситуації неможна тлумачити таким чином, що у матері\~\~малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про аморальну поведінку позивача, відсутність можливості матеріально та морально забезпечити дитину, приймати участь у вихованні дочки. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не має протипоказань щодо проживання з дочкою, має стабільний дохід, має можливість утримувати малолітню дитину матеріально, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], 10 грудня 2009 року, разом з матірю [PERSON]. Також судовим розглядом встановлено, що відповідач належним чином допомоги на утримання дитини не надає. Згідно ст.180,\~181 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: \~\~\~\~1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; \~\~\~\~2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; \~\~\~\~3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; \~\~\~\~4) інші обставини, що мають істотне значення. У\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п.1\~ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою\~Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище сторін, стан здоровя дитини, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сімї. Відповідачем не надано доказів, які свідчать про наявність у неї захворювань та потреби в лікуванні, наявність на утриманні у неї інших неповнолітніх дітей чи інших непрацездатних членів сімї. Доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обовязку утримувати дитину (доход дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків і забезпечує повністю її потреби ), відповідачем не надано. При таких обставинах суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки від заробітку відповідача. Позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 500 гривень щомісяця задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Аналіз положень ст.185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину, суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Відповідно до ст.10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. З урахуванням таких вимог закону, саме на позивачку [PERSON] Євгенівїну покладено процесуальний обовязок довести наявність особливих обставин, що зумовили необхідність додаткових витрат на дитину, їх розмір та доцільність. Позивачкою не було представлено доказів понесення нею додаткових витрат на дитину, що, відповідно до ст. 185 СК України, викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). При цьому, обов'язок батьків утримувати дитину, сприяти її гармонійному фізичному та духовному розвитку, природній потребі у навчанні, зокрема у відвідуванні загальноосвітнього навчального закладу, охоплюється питанням стягнення аліментів та не може розглядатись як додаткові витрати на дитину. Беручи до уваги, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею були понесені додаткові витрати на дитину, які викликані особливими обставинами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України. Судовий збір у справі визначається судом виходячи із Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року із змінами, а саме, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 1% від розміру задоволених вимог по позові, але не менш 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, а також судовий збір у розмірі 640 гривень, сплачений нею при поданні позовної заяви. Згідно зі ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми виплати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial