Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

До Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] ; третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька. У позовній заяві зазначає, що [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] проживали однією сім`єю до 2016 року. [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає з неЮ. З 2017 року позивач проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . [INFO] народився син [PERSON] . Батько дитини [PERSON] проживає на тимчасово окупованій території Луганськї області м. Антрацит, має всі умови, позивач є студенткою Антрацитівського відділення медичного коледжу Луганського державного медичного університету імені Святителя Луки та має наміри безперешкодно відвідувати цивільного чоловіка та батька другої дитини на тимчасово окупованій території Луганської області м. Антрацит, але батько першої дитини не бажає надавати нотаріально посвідчену згоду, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з позовною заявою. 23.06.2020 позивач зверталась до [PERSON] з відповідним листом про надання дозволу на виїзд дитини. Згідно листа Черкаського міського центру соціальних служб від 07.10.2020 відсутній емоційний зв`язок між [PERSON] та його сином [PERSON] . Хлопчик про нього не згадує, проте громадянський чоловік, сприймає [PERSON] як рідного сина. Позивач матеріально утримує сина, належним чином піклується про нього, про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу припинення цивільного шлюбу, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не буре, розвитком дитини не цікавиться. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення розвитку дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема відповідач відмовляється надати у передбачений законом спосіб дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку особистості. Не зважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить. Зазначає, що [PERSON] з 2016 по 2018 рік надавав дозволи на виїзд дитини до Російської Федерації та тимчасово окупованих територій. Вважає, що така позиція батька неповнолітнього сина шкодить інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позивач має намір вивозити дитину [PERSON] , 2015 року, тимчасово неодноразово за межі держави України, через лінію розмежування у зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольну територію України та до Російської Федерації. Обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України не встановлено. Виїзд дитини за кордон не пов`язаний з виїздом на постійне місце проживання разом з матір`ю та не пов`язаний з довготривалим перебуванням за межами України з інших причин. У позові просить надати дозвіл на перетин державного кордону при виїзді з України громадянином України, який не досягнув 16-річного віку, а саме [PERSON] , [INFO] , до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, Сполучених штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусі, Грузії, Ізраїлю, та перетин лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , у будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку, надати дозвіл [PERSON] , [INFO] , на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та інших документів для виїзду дитини за кордон відносно [PERSON] , [INFO] , в будь-який час, без нотаріальної посвідченої згоди батька дитини - [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належними чином. Представник третьої особи при вирішенні позову поклалася на розсуд суду. У відповідності до ст.ст. 280, 281 суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтею 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] (серія [NUMBER] від 17 лютого 2015 року) його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Підставою звернення до суду із цим позовом є ненадання відповідачем згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), де зроблено висновок того, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення та конкретного місця чи місцевості куди дитина виїжджає. Згідно п.п. 5.1.1, 5.1.2 п.5.1 Розділу 5 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. На підставі наданих позивачем доказів встановлено, що відповідно до довідки від 20.10.2020 [PERSON] перебуває на обліку у Дошкільному навчальному закладі «Малюк» № 46 з березня 2018 по дату надання довідки. Як зазначено у відповіді на заяву позивача Черкаського міського центру соціальних служб від 07.10.2020 зі слів [PERSON] встановлено, що сім`я тривалий час проживала в Луганській області з громадянським чоловіком, вітчимом [PERSON] . На даний час проживають за адресою [ADDRESS] . Встановлено відсутність емоційного зв`язка з батьком, хлопчик про нього не згадує. На даний час потреби сина позивачем задовольняються. На підставі зібраних доказів суд установив, що син сторін у справі постійно проживає разом з матір`ю, яка піклується про її фізичний і духовний розвиток, забезпечує дитину необхідним. Зі слів позивача, дитина бажає бачитися з родичами, які проживають на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей, а також для оздоровлення. Крім цього, зазначає, що у неї є бажання проживати разом з цивільним чоловіком та батьком її другої дитини, продовжувати навчання у Антрацитівському відділенні медичного коледжу Луганського державного медичного університету імені Святителя Луки. Разом з тим, суд констатує, що позивачем не надано доказів на підтвердження мети виїзду разом з дитиною за межі території України та на непідконтрольні території, а також забезпечення її та дитини в інших державах належними умовами, наявністю житла, джерела доходу і засобами для існування; не додано маршруту подорожі та не підтверджено наявність родичів інших країнах, у яких вона може зупинитися, не повідомлено адреси їх проживання. Також позивачем не зазначено та не підтверджено належними та допустимими доказами періоду з визначенням його початку й закінчення протягом якого слід надати дозвіл на виїзд за кордон України дитині. Посилання позивача на те, що виїзд дитини за кордон за таких обставин дозволить дитині всебічно розвиватися не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18). Щодо наданої копії листа до відповідача щодо того, що позивач зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон та на виготовлення документів для виїзду та іі лист залишився без реагування, то слід зазначити наступне. Так, додана копія листа до відповідача датована 23.06.2020 та у ньому йдеться мова про перетин кордону до Російської Федерації та на непідконтрольні території з зазначенням дати поїздки 10.09.2020. При звернення до суду з позовною заявою позивач реалізувала таке своє право тільки 12.11.2020 (після дати планованої поїздки) та просила серед іншого надати дозвіл на перетин кордону з рядом інших країн, про які мова у вказаному вище листі не йшлась. Отже, такий доказ не слід оцінювати, як відмову відповідача, обмеження чи порушення прав позивача, оскільки предмет та обставини, про які зазначає позивач у поданому позові, є дещо іншими. Крім того, у відповідь на твердження позивача про те, що у своїх позовних вимогах вона не просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої за кордон на постійне місце проживання, а бажає отримати такий дозвіл на короткочасні поїздки, які будуть заплановані нею у майбутньому, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, суд вважає необхідним зазначити наступне. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Безпека - це стан, що надає можливість учасникам правовідносин здійснювати цивільні права в умовах відсутності реальних загроз (небезпеки) їхнього порушення і вимагати від інших осіб поведінки, яка б не створювала зазначених загроз. Право на превентивний захист може бути застосоване судом у разі реальної загрози порушення будь-якого цивільного права, а не лише тих, які визначені законом. Підставою виникнення права на превентивний судовий захист є юридичні факти, які породжують чи спричиняють виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів, завдання шкоди об`єктам цивільних прав. Загроза (небезпека) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів є підставою виникнення права на превентивний захист за наявності таких ознак: 1) реальність (загроза не має бути уявною); 2) висока ймовірність реалізації (можливість відвернення є незначною); 3) конкретність. Особа, яка звертається до суду за превентивним захистом має довести належними та допустимими доказами ці ознаки. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач стверджує про абстрактну загрозу дискримінаційних дій відповідача на майбутнє, а її позовна вимога базується лише на припущеннях про те, що її право може бути порушене у майбутньому. Ураховуючи вказані обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в цій частині. Що ж до вимоги про надання дозволу позивачу без згоди батька - відповідача оформляти документи для виїзду за кордон малолітньої дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку, то вона є похідною від вимоги про надання дозволу позивачу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а тому задоволенню не підлягає. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Згідно з положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відтак, ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд залишає судові витрати за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: approved