Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстроване місце проживання її онука, [PERSON] . Однак, останній з 2019 року фактично не проживає в даній квартирі, участі в утриманні житла не бере, не сплачує комунальних послуг, його особистих речей в квартирі не має, оскільки він добровільно переїхав до іншої квартири, де проживає з дружиною і дитиною, перешкод в користуванні вказаним житлом позивач йому не чинила. Факт реєстрації його місця проживання позбавляє позивача можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Тому вона просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою. Позивач в судове засідання не з`явилася, 04.10.2021 року подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи (а. с. 37). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого бюро по приватизації державного житлового фонду м. Коломия 27.06.1996 року згідно з розпорядженням № 6055 від 11.06.1996 року та зареєстрованого в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 11.07.1996 року, номер запису 4071, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках належить квартира [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25.05.2017 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 635, позивачу як спадкоємцю [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/7 частка квартири [ADDRESS] (а. с. 8). Даними довідки про склад сім`ї № 000012210, виданої 28.07.2021 року ОСББ "Стрільців - 34", стверджується, що місце проживання відповідача зареєстроване у вказаній квартирі, тобто за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Актом обстеження про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.07.2021 року, складеним комісією ОСББ "Стрільців - 34 " підтверджено, що відповідач в даній квартирі не проживає фактично після одруження з квітня 2019 року, його особистих речей в квартирі немає (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України. Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст. ст. 72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк судом не встановлено, що між сторонами існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність за місцем реєстрації відповідача більше одного року, а тому вимоги позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України, та,

Outcome: approved