Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на оформлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон без письмової згоди батька та надання дозволу матері на тимчасове вивезення дитини за межі України без згоди та супроводу батька . Позовні вимоги мотивує тим, що за період перебування у шлюбі із відповідачем по справі у них народився син - [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.03.2015 року шлюб між ними розірвано. За рішенням суду місце проживання сина [PERSON], після розлучення, визначено разом з позивачем. Позивач [PERSON] разом із сином [PERSON] проживає у батьків в [ADDRESS]. Зазначає, що позивач належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. У позивача є брат - [PERSON], який проживає в Угорщині в м. Будапешт. Однак, вказує, що відповідач безпідставно не надає їй згоди на виготовлення проїзного документа та на виїзд дитини за межі України з метою відвідування родичів , а також з метою його відпочинку та оздоровлення. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не навів. Така поведінка відповідача та батька неповнолітнього сина, на її думку, шкодить інтересам останнього та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Вказані обставини стали підставою для її звернення до суду з даною позовною заявою, у якій просить надати їй дозвіл без письмової згоди батька [PERSON] на оформлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон та багаторазове тимчасове вивезення їх малолітнього сина [PERSON] за межі України до Угорщини, Турції, держав ЄС та держав Шенгенського простору на весь час, до досягення дитиною повноліття, тобто до [INFO]. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Ужгородської РДА, про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, згідно якої просив суд: - зобов'язати [PERSON], не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO]; встановити [PERSON] такі способи участі у спілкуванні з малолітнім сином: -побачення у кожний перший та третій тиждень місяця: у суботу з 10.00 год. до неділі 12.00 год. -побачення у кожний другий та четвертий тиждень місяця: у неділю з 10.00 год. до 20.00 год. за місцем проживання батька: [ADDRESS] Позивач [PERSON] мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що за період перебування у шлюбі із відповідачем по справі [PERSON] у них народився син - [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.03.2015 року шлюб між ними розірвано. За рішенням суду місце проживання сина [PERSON], після розлучення, визначено разом з матір'ю [PERSON] Позивач зазначає, що [PERSON] усілякими способами перешкоджає його спілкуванню із дитиною. Стверджує, що відповідач створює йому перешкоди для зустрічі та нормального спілкування з дитиною. Відповідач ігнорує його намагання приймати участь у вихованні дитини. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування із дитиною спричинить йому шкоду не існує. Позивач вказує, що створення перешкод відповідачем його спілкуванню із дитиною порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини. За таких обставин, позивач просить визначити достатній, обґрунтований та доцільний спосіб його участі у вихованні та особистому контакті з дитиною, який ним визначено у зустрічній позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача за первісною позовною заявою (представник відповідача за зустрічною) - уточнила вимоги первісного позову, просила остаточно суд: надати дозвіл [PERSON] на виготовлення проїзного документа дитині на виїзд за кордон без згоди батька; надати дозвіл [PERSON] на вивезення [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька, у країну прямування Угорщина та часового проміжку перебування у цій державі на літній період з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року. Уточнені позовні вимоги просила задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Вимоги зустрічної позовної заяви визнала част ково. Зокрема вказала, що за твердженням [PERSON] остання не чинить перешкод позивачу у його спілкуванні з їх сином. Вважає твердження позивача викладені в зустрічній позовній заяві безпідставними, надуманими. Зазначила, що [PERSON] не заперечує щодо побачень батька з дитиною , проте заперечує проти ночівлі сина у батька вдома, оскільки це може нашкодити інтересам дитини, що обумовлено малолітнім віком дитини. Вказала, що позивач за первісним позовом не заперечує проти побачень батька з дитиною, проте заперечує проти ночівлі дитини у батька. Просила при цьому врахувати висновок наданий психологом. В судовому засіданні позивач за первісною позовною заявою (відповідач за зустрічною) - [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. В задоволенні вимог зустрічної позовної заяви просила відмовити. Вважає твердження позивача викладені в зустрічній позовній заяві безпідставними. В судовому засіданні відповідач за первісною позовною заявою (позивач за зустрічною) [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у зустрічному позові. Зазначив, що його колишня дружина перешкоджає йому у зустрічах з дитиною. Вказав, що він приходив додому по місцю проживання його колишньої дружини з дитиною, однак ніхто не виходив і не впускав його до будинку. Тесть йому сказав: " що давно тебе треба забити топором" . Останній раз він бачив дитину на засіданні комісії з питання визначення порядку зустрічей з дитиною. В судовому засіданні представник відповідача за первісною позовною заявою (позивача за зустрічною) [PERSON] уточнені позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у зустрічному позові. Вказав, що позивач за первісним позовом перешкоджає [PERSON] у зустрічах з дитиною. У них наявні підстави вважати, що позивач має намір вивезти дитину за кордон і батько не буде мати можливості бачити свого сина. За кордоном проживають рідні позивача, а відтак наявні обгрунтовані побоювання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Ужгородської РДА в судовому засіданні вирішення питання заявлених вимог залишила на розсуд суду. При цьому зазначила, що розпорядженням голови Ужгородської РДА Закарпатської області було визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином. В наступне судове засідання , після оголошеної перерви в судовому розгляді, представник не зявилась, надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. З показів допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони є сусідами позивача за первісним позовом [PERSON] Вказали, що бачили як колишній чоловік [PERSON] минулого року , тобто 2016 року приходив до дитини за місцем їх проживання в с. Ракошино. Свідок [PERSON] вказала, що одного разу чула як між [PERSON] та її колишнім чоловіком виник конфлікт, в ході якого вони між собою голосно говорили і використовували нецензурну лайку. Окрім того вказала, що з літа минулого року колишнього чоловіка [PERSON] за місцем їх проживання не бачила. З показів допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вбачається, що вона є матір'ю позивача за первісним позовом [PERSON] та яка вказала, що після розірвання шлюбу між її донькою [PERSON] та [PERSON], їх сім'я продовжувала приймати в гості колишнього зятя та його батьків. Вказане продовжувалось до минулого року, допоки вони " не накатали на нас брехню". Підтвердила, що з минулого року не пускає колишнього зятя до будинку. Підтвердила, що 24.06.2017 року [PERSON] приїздив до них додому, однак дитина забрала ключи і вони не могли відчинити двері. Дитина не хотіла зустрічі з батьком. Вказала, що у неї неприязнені відносини із зятем, вона [PERSON] заборонила заходити в середину будинку, оскільки він з її донькою розведений три роки. Вказала, що конфлікт із зятем виник із -за того, що дитина минулого року потрапила в лікарню із отруєнням. Вважає, що батько дитини [PERSON] хотів отруїти свою дитину [PERSON], а тому після даного випадку вони не хочуть його бачити. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, представника позивача за первісним позовом, заперечення відповідача за первісним позовом, заперечення представника відповідача за первісним позовом, пояснення представника Служби у справах дітей Ужгородської РДА, покази допитаних в судовому засіданні свідків, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується первісна та зустрічна позовні заяви, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено судом, [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28.10.2010 року. За час шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11.03.2015 року шлюб між подружжям було розірвано (а.с.9). Даним судовим рішенням визначено місце проживання сина [PERSON], [INFO] після розлучення разом з матір'ю - [PERSON]. Як встановлено судом, [PERSON]. фактично проживає в [ADDRESS], разом з дитиною [PERSON] [INFO], що стверджується даними довідки Ракошинської сільської ради від 20.01.2015 року. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, предметом їх основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Відпочинок та оздоровлення є важливою складовою життя дитини, спрямований саме на всесторонній розвиток дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що відповідач, як батько неповнолітнього [PERSON], не надає згоди на виїзд останнього за межі України, а отже позивач не має можливості в повному обсязі надати дитині необхідний відпочинок та забезпечити його інтереси. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та п. 4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року №152 паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку - на 10 років. Пунктом 7 Порядку визначено, що оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку здійснюються на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. У відповідності до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі Правил), перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно з пунктів 3 та 4 Правил - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Оцінюючи в сукупності вищевикладені фактичні обставини, положення закону, виходячи з інтересів дитини, приймаючи до уваги поведінку батька неповнолітнього, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що уточнені первісні позовні вимоги підлягають до задоволення з мотивів викладених вище. Вирішуючи питання щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином, суд враховує наступне. Як встановлено судом, сторони проживають окремо, малолітній син залишився проживати з відповідачем [PERSON], що сторонами не оспорюється. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у загострених відносинах та не можуть дійти згоди щодо виховання малолітнього сина в добровільному порядку. Сторони фактично не заперечують про те, що між ними мають місце деякі розбіжності з приводу порядку зустрічей батька з дитиною. У зв'язку із наведеним, головою Ужгородської РДА Закарпатської області, розглянувши заяву батька щодо визначення способів участі у вихованні дитини , надано розпорядження №157 від 29.05.2017 року про визначення способів участі [PERSON] у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною згідно з яким визначено порядок зустрічі батька з дитиною. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що відповідач безпідставно чинить йому перешкоди та не дає можливості спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні і взагалі бачитися з ним, вона штучно створює перешкоди у його спілкуванні з дитиною. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, та підтверджуєтся даними довідки № 213 від 27.04.2016 року позивач - батько дитини [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] . Як встановлено судом, [PERSON] працює оператором АГЗС на ТОВ «Стронг Брідж Компані», має стабільну заробітну плату, з якої регулярно та систематично сплачує колишній дружині кошти у розмірі 1/3 від загального доходу на утримання малолітнього сина [PERSON] Також згідно характеристики з Соломонівської сільської ради від 28.04.2016 року [PERSON] позитивно характеризується за місцем свого проживання. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно положень ч.1-ч.3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Як встановлено судом, фактів жорстокої або негідної поведінки [PERSON] відносно малолітнього сина не було і вказані обставини сторонами не заперечувалося. Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з частиною другою даної статті розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.3 Конвенції ООН про права дитини, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2, 8 ЦПК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 9 Конвенції, Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. У пункті 1 частини 2 статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно роз'яснень, що містяться в абз.3 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Суд вважає, що відповідачем за зустрічною позовною заявою не надано допустимих та беззаперечних доказів того, що [PERSON], як батько дитини, несе загрозу та його спілкування суперечить інтересам дитини. Відсутні докази на підтвердження фізичного і психічного насильства, образ, недбалого і жорстокого поводження з сином з боку батька . Також відповідачем не надано доказів, що Позивач застосовував фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання відносно дитини. В суді беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися конфліктні неприязнені стосунки, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок, усунути Позивача від спілкування з дитиною. У статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд не приймає до уваги покликання відповідача [PERSON]. про те, що зустрічі батька з сином у її відсутності будуть мати негативний вплив на дитину , враховуючи вік дитини. Відповідачем не надано доказів, що зустрічі батька з сином у її відсутності перешкоджатимуть його нормальному вихованню та доказів на підтвердження того, що порушуються її права та права малолітнього сина. Заперечення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Відповідач по зустрічному позову не надала суду жодних доказів того, що спілкування позивача із дитиною у її відсутності перешкоджає нормальному розвитку дитини або загрожує дитині. Не надано доказів того, що позивач не спроможний забезпечити під час особистих зустрічей з дитиною дотримання режиму харчування, її розвитку та відпочинку . В процесі судового розгляду встановлено, що відповідачка [PERSON]. ніби й не заперечує щодо участі батька у вихованні малолітнього сина , однак категорично заперечує зустрічі батька з сином із ночівлею сина у батька, з мотивів його малолітнього віку, що може, на її думку, негативно вплинути на інтереси дитини. Так, встановлений сімейним законодавством принцип рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Єдиною обставиною, яку законодавець визначив як перепону для спілкування батьків зі своїми неповнолітніми дітьми, є таке спілкування, що перешкоджає нормальному розвитку дитини. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, як і пов'язані із здійсненням батьками своїх прав та виконання батьківських обов'язків та регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України, Декларацією про права дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року. Так, відповідно до ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Зважаючи на норми чинного законодавства, з урахуванням поведінки сторін, їх загострених відносин, при визначенні способу участі батька у вихованні сина та в спілкуванні з ним, суд враховує вік дитини, права та бажання батька підтримувати постійний контакт з малолітнім сином, відсутність доказів , що батько дитини, несе загрозу та його спілкування суперечить інтересам дитини, бажання та можливість піклування про здоров'я та інтереси дитини обох батьків, а також виходить із розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Таким чином, суд вважає встановленим, що на теперішній час між сторонами існує спір з приводу участі батька у вихованні дитини, періодичності, систематичності та інших умов побачень з дитиною, який у відповідності до ст. 159 СК України підлягає вирішенню судом. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позбавлення та обмеження Позивача від спілкування з дитиною , не узгоджується з вимогами чинного законодавства. Отже, зважаючи на викладене вище , на норми чинного законодавства, зокрема на положення ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» згідно якої батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а віповідно до ст. 15 Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини, враховуючи встановлені судом обставини, вік малолітньої дитини, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, достатнім, обґрунтованим та доцільним буде встановлення способу участі батька [PERSON] в вихованні сина [PERSON] шляхом надання: побачення у кожний перший та третій тиждень місяця у суботу з 10.00 год. до неділі 12.00 год. за попередньою домовленістю між батьками; у кожний другий та четвертий тиждень місяця: у неділю з 10.00 год. до 20.00 год. за місцем проживання батька: [ADDRESS] Таким чином, опираючись в першу чергу на інтереси дитини та з метою створення нормальних умов для її виховання та розвитку, приймаючи до уваги всі вищепереличені докази та обґрунтування по справі, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї все в сукупності дає суду підстави вважати, що такий порядок зустрічей батька з сином , на думку суду, не порушує права та інтереси дитини, є доцільним та обґрунтованим, враховуючи, що позивач проживає окремо від сина, користується правом на участь у вихованні сина в обмеженому вигляді, тобто у формі спілкування з дитиною в певний час. Суд вважає, що спілкування позивача з сином повинно бути систематичним, не пов'язаним з присутністю матері, з якою проживає дитина і яка має більші можливості в спілкуванні з дитиною і в її вихованні, тому спільне перебування батька і сина та їх спілкування у визначені дні та години за місцем проживання батька не матиме негативного впливу на дитину. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, виходячи з рівності прав та обов'язків матері й батька відносно дитини, принципу 6 Декларації , положень Конвенції про права дитини та положень Сімейного кодексу України та враховуючи інтереси дитини, приймаючи до уваги вік дитини сторін, поведінку батьків, зважаючи на те, що під час судового розгляду доведено , що право позивача батька малолітнього [PERSON] на спілкування з сином та на участь у його вихованні порушене, а відтак воно підлягає судовому захисту, а позов частковому задоволенню з мотивів наведених вище. Суд звертає увагу, що Відповідач не позбавлена права контролювати порядок зустрічі батька з дитиною та у передбаченому законом порядку звернутися до компетентних органів щодо усунення порушень прав дитини.

Outcome: partial