Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором б/н від 30 травня 2008 року в сумі 7 403 грн. 47 коп. Відповідач пред'явив зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним в зв'язку з тим, що він договір не підписував і кредитні кошти не отримував. Ухвалою суду від 11 листопада 2014 року позови об'єднані в одне провадження. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечує з тих підстав, що фактично кредитні кошти були отримані, позичальник ними користувався, отже між сторонами виникли дійсні кредитні відносини. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні просили про задоволення зустрічного позову в повному обсязі з тих підстав, що [PERSON] ніколи не підписував зазначений кредитний договір, не користувався кредитними коштами, а його паспортом, ймовірно, скористалася стороння особа. Проти задоволення первісного позову заперечували. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позовів, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 30 травня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язався щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, не пізніше визначеного терміну повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплатити проценти за користування кредитними коштами, а також на вимогу сплатити можливу неустойку (штраф, пеню). 25 січня 2011 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, у скасуваннібуло відмовлено ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2011 року, з [PERSON] було ухвалено стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором про відкриття карткового рахунку від 30.05.2008 в сумі 5 601 грн. 72 коп. Дотепер кредитні зобов'язання за зазначеним кредитним договором позичальником не виконані, сума заборгованості за процентами (з урахуванням рішення суду від 25.01.2011 року, за яким з відповідача було стягнуто заборгованість в розмірі 5 601 грн. 72 коп.) становить 7 403 грн. 47 коп., а також відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг стягненню підлягають штрафи у розмірі: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 370 грн. 17 коп. - штраф (процентна складова). Таким чином, загальна сума заборгованості становить 8 273 грн. 64 коп.25 червня 2013 року [PERSON] звертався до банку з заявою про те, що кредитний договір 30 травня 2008 року він не підписував та не укладав, дізнався про його укладення лише 19 червня 2013 року, а також просив про скасування нарахування заборгованості за цим договором на його ім'я. З експертного висновку № 1477 від 04 березня 2015 року судово-почеркознавчої експертизи вбачається, що рукописні записи «[PERSON]» та «30.05.08» у Заяві на отримання кредитної картки № 1309090600057432571 від 30.05.2008 року, а також підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» розділу «Клієнт» Заяви на отримання кредитної картки № 1309090600057432571 від 30.05.2008 року виконані не [PERSON], а іншою особою. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За ст. 1055 ЦК України, кредитний договір повинен бути укладений між сторонами в письмовій формі. За ст. 207 цього Кодексу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що [PERSON] не підписував вищезазначений кредитний договір, отже, його не можна вважати таким, що вчинений у формі, встановленій законом, а, отже, він є таким, що суперечить вимогам Глави 71 ЦК України. Враховуючи, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення зустрічного позову. Суд не може прийняти до уваги твердження представника позивача про те, що доказом належного укладення кредитного договору та його реального виконання є виписка по особовому рахунку [PERSON], з якої вбачається, що 30 травня, 06 червня та 19 червня 2008 року вчинено транзакції згідно заявки позичальника. Але така виписка підтверджує лише рух коштів за кредитною картою, яку було видано на ім'я [PERSON], але з неї не слідує, що саме [PERSON] отримував цю картку та користувався кредитними коштами. Визнання кредитного договору недійсним тягне за собою відмову у задоволенні вимог первісного позову про стягнення на користь банку суми заборгованості за цим договором. З матеріалів цивільної справи вбачається, що дізнався [PERSON] про своє порушене право в березні 2011 року, в червні 2011 року дізнався про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, після чого звернувся до суду з зазначеним позовом в листопаді 2014 року, коли банк повторно звернувся до нього з вимогами про стягнення заборгованості. При цьому , з пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що йому не відомо було про здійснення будь-яких дій з примусового виоконання заочного рішення суду , він був впевнений, що якщо не підписував договір, то нього не може бути покладено відповідальність за його виконання, не знав, які саме юридично значущі дії слід виконувати для визнання вимог ПАТ "Приватбанк" до нього незаконними. За такого, суд вважає за можливе поновити [PERSON] строк на звернення до суду з цим позовом з підстав юридичної необізнаності позивача. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення судової експертизи у розмірі 1 771 грн. 20 коп. та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. за розгляд позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним. Разом з тим, позивачем не було обґрунтовано заявлений розмір витрат на правову допомогу, а тому відповідно до ЗУ "Про граничний розмір витрат на правову допомогу" , суд вважає за доцільне стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн. - виходячи з чотирьох судових засідань, в яких брав участь представник [PERSON] , тривалість близько 30 хвилин кожне. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача за первісним позовом судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: partial