Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

ПАТ КБ ПриватБанк звернулося 17.04.2017 р. до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За позовом, посилаючись на ст..ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та умови договору б/н від 09.03.2011 р., просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 105545 грн. 90 коп. з яких: заборгованість за кредитом 21415,88 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 35761,34 грн.; заборгованість за пенею 41230,03 грн.; заборгованість за комісією 7138,65 грн. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач заперечував проти задоволення позову, оскільки на його запит позивач не надав копії договору, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк». [PERSON] заявив усне клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та її представника, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.03.2011 р. фізичною особою підприємцем [PERSON] було підписано заяву про відкриття поточного рахунку. Згідно заяви відповідач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на відповідному сайті, які разом з заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 09.03.2011 р., що підтверджено підписом у заяві (а.с.9). Відповідно до умов договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок 26001060757102 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв»язку банку і клієнта, що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.10-24). 09.02.2015 р. [PERSON] припинив господарську діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.30). Ч.8 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця. Відповідно до ст.ст.51, 52, 598-609 ЦК України, ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однією з особливостей підстав припинення суб»єкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру суб»єктів підприємницької діяльності) її зобов»язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Отже, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] регулюються діючим цивільним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегулювані цими актами. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Відповідач зобов»язання за договором б/н від 09.03.2011 р. належним чином не виконав, через що станом на 06.03.2017 р. має заборгованість перед банком в сумі 111822,03 грн., з яких позивач заявив вимоги про стягнення 105545, 90 грн.: заборгованість за кредитом 21415,88 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 35761,34 грн.; заборгованість за пенею 41230,03 грн.; заборгованість за комісією 7138,65 грн. В судовому засіданні відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Суд вважає доводи відповідача неспроможними з огляду на наступне. За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.57 ЦПК України визначено, що на підставі письмових доказів суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Підстав визнавати наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с.26-28), суд не встановив, а тому приймає його до уваги при постановленні рішення. Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Договір між банком та відповідачем був укладений 09.03.2011 р. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за даним договором 14.04.2017 р. (а.с.1). Дійсно, в силу вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України). Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13, яка є обов'язковою для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України: «Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів». В силу вимог ст. 267 ч. ч. 3,4 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач в процесі розгляду справи просив суд застосувати строк позовної давності. Проте, зміст розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] перед Банком за вищезазначеним договором № б/н від 09.03.2011 року, який був додатком до позову Банку у цій справі (а.с.26-28), та із стовпців № 11 «сплачено відсотків» та № 5 «сума погашення за наданим кредитом» вбачається, що відповідач систематично з 2012 року по 2014 р. робив часткові погашення заборгованості за вказаним договором, що свідчить про визнання [PERSON] боргу перед банком за вищезазначеним договором та, в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦК України, перериває перебіг позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч. 3 ЦК України). Таким чином, існування між сторонами кредитного договору підтверджується також фактичним виконанням сторонами його умов, хоча і не завжди добросовісним з боку відповідача. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог банку і стягнення заборгованості, адже позивачем доведено факт невиконання відповідачем зобов"язань за кредитним договором та надано відповідний розрахунок суми заборгованості, що відповідачем частково або повністю не спростований, а доводи відповідача, є необґрунтованими з наведених вище підстав. На підставі ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1600 грн.

Outcome: approved