Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

В листопаді 2012 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до відповідачів і в процесі судового розгляду уточнила свої позовні вимоги та просила: -визнати недійсним рішення виконкому Конюшківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області від 14 жовтня 1999 року в частині надання дозволу [PERSON] та [PERSON] на оформлення права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]; -визнати недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння в [ADDRESS], видане 05 лютого 2000 року виконавчим комітетом Конюшківської сільської ради Рогатинського району Івано- Франківської області на підставі рішення виконавчого комітету Конюшківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області від 14 жовтня 1999 року; -визнати назаконним поділ домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на два окремих господарства з присвоєнням окремих номерів: [ADDRESS] та [ADDRESS]; -визнати недійсним договір дарування від 23 квітня 2008 року [PERSON] 1/2 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] [PERSON]; -визнати недійсним рішення Конюшківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області від 16 січня 2011 року про передачу безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,3543 га, з них 0,1628 га під будівлями і дворами та 0,1915 га - рілля; -визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки : серії [NUMBER] площею 0,1628 га для індивідуального житлового будівництва та серії [NUMBER] площею 0,1915 га для ведення особистого селянського господарства, видані [PERSON] та скасувати їх державну реєстрацію в органах земельного кадастру; -визнати майном колгоспного двору: житловий будинок 1960 року побудови, загальною площею 42,3кв.м., житловою - 32,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, інвентаризаційною вартістю 68 841,00 грн., житловий будинок 1982 року побудови загальною площею 164кв.м, житловою площею 63,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, інвентаризаційною вартістю 100 161, 00 грн; -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 лютого 2012 року видане [PERSON] державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори Андрейків Т.В. та зареєстроване в реєстрі за №272 в частині спадкування 1/4 частини житлового будинку 1960 року побудови загальною площею 42,3кв.м., а житловою 32,8кв.м., з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований [ADDRESS]; -виключити 5/7 частин житлового будинку 1960 року побудови загальною площею 42,3кв.м., а житловою 32,8кв.м., з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований [ADDRESS] із спадкової маси, що входить до складу спадщини, яка відкрилась [INFO] року, після смерті прабабусі [PERSON] та [INFO] року, після смерті батька [PERSON]; -визнати за нею право власності на 1/7 частину майна колгоспного двору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] (адреса до поділу на окремі господарства: [ADDRESS]), що складається із житлового будинку 1960 року побудови, загальною площею 42,3кв.м., житловою 32,8кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами та житлового будинку 1982 року побудови загальною площею 164 кв.м, житловою площею 63,7 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами; -визнати, що на день смерті [PERSON], яка померла [INFO] їй належала 1/7 частини майна колгоспного двору, як члену колгоспного двору, яке складалося із 1/7 частини житлового будинку 1960 року побудови, загальною площею 42,3 кв.м., а житловою 32,8 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами та 1/7 частини житлового будинку 1982 року побудови загальною площею 164 кв.м, житловою площею 63,7 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходилось за адресою: [ADDRESS]; -визнати, що на день смерті [PERSON], який помер [INFO] йому належало 2/7 частини майна колгоспного двору, з них 1/7 частина як члену колгоспного двору та 1/7 частина успадкована після смерті бабусі [PERSON], яке складалося із 2/7 частин житлового будинку 1960 року побудови, загальною площею 42,3 кв.м., житловою 32,8 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами та 2/7 частин житлового будинку 1982 року побудови , загальною площею 164 кв.м, житловою площею 63,7 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходилось за адресою: [ADDRESS]; -визнати за нею право власності на 1/4 частину від спадкового майна, а саме: від 2/7 частини майна колгоспного двору, яке належало [PERSON], яке складалося із 2/7 частин житлового будинку 1960 року побудови, загальною площею 42,3 кв.м., житловою 32,8 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами та 2/7 частин житлового будинку 1982 року побудови загальною площею 164 кв.м, житловою площею 63,7 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] (адреса до поділу на окремі господарства: [ADDRESS]), що становитиме 50/700 частин житлового будинку 1960 року побудови з приналежними до нього будівлями та спорудами та 50/700 частин житлового будинку 1982 року побудови з приналежними до нього будівлями та спорудами; -всього визнати за нею право власності на 150/700 частин житлового будинку 1982 року побудови з приналежними до нього будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] та 150/700 частин житлового будинку 1960 року побудови з приналежними до нього будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS] (адреса до поділу на окремі господарства: [ADDRESS]); -стягнути з відповідачів солідарно на її користь понесені судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 107 грн.30 коп., 214 грн.60 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до відповідачів та просила: -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори 16 лютого 2012 року, зареєстроване за №272; - визнати за нею право власності на ? частину спадкового майна [PERSON] у складі житлового будинку , житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 43,2 кв.м. та криниці. Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2013 року дані позови об`єднано в одне провадження. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Свирида Г.С. позовні вимоги підтримали в повному об`ємі, а щодо заявленого позову [PERSON] заперечували та суду пояснили, що господарство в [ADDRESS]) відносилось до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами якого станом на час припинення існування колгоспного двору були: голова двору [PERSON] та члени двору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до положень Закону України «Про власність», яким з 15 квітня 1991 року припинено існування такої форми власності, як спільна сумісна власність колгоспного двору, спірне домоволодіння з приналежними до нього будівлями та спорудами належало всім членам колгоспного двору на праві спільної сумісної власності. На момент припинення існування колгоспного двору спільна сумісна власність членів цього двору реформувалась у спільну часткову власність. Відповідно до ст. 123 ЦК України 1963 року, значиться, що розмір часток членів двору в майні колгоспного двору є рівним. На час припинення існування колгоспного двору домоволодіння в [ADDRESS] складалось із двох будинків, що розташовані на одній земельній ділянці, яка виділена колгоспному двору під одним порядковим номером . Житловий будинок 1960 року побудови загальною площею 42,3 кв.м., а житловою 32,8 кв.м., що знаходився за адресою: [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності від 10 листопада 1988 року належить членам колгоспного двору, головою якого була [PERSON]. Спірний будинок розпочатий будівництвом в колгоспному дворі, головою якого була [PERSON], за адресою: [ADDRESS], членами колгоспного двору поряд із будинком 1960 року на земельній ділянці колгоспного двору, завершено будівництво у 1982 році. Згідно архівного витягу Державного архіву Івано-Франківської області з протоколу №5 засідання виконавчого комітету Конюшківської сільської ради народних депутатів Рогатинського району від 13 березня 1980 року, дозвіл на будівництво житлового будинку виданий [PERSON], де зазначено, що при завершенні будівництва нового будинку, старий будинок підлягає знесенню. Оскільки в 1980 році, прабабуся [PERSON], була вже в похилому віці (79років) та сім'я була багаточисельною і для покращення умов проживання, батько, який був також членом колгоспу, разом із членами колгоспного двору розпочали будівництво. В 1983 році в житловому будинку загальною площею 164 кв.м, житловою площею 63,7 кв.м. за заявою батька [PERSON], погодження виконкому Конюшківської сільської ради, виготовлено технічну документацію та проведено газифікацію будинку, після чого всі члени колгоспного двору заселились в цей будинок, крім прабабусі [PERSON], яка відмовилася переселятися в новий будинок через те, що там всі житлові кімнати розміщені на другому поверсі, а їй через похилий вік важко було підніматись сходами. З 1984 року в погосподарській книзі облікується саме цей новозбудований житловий будинок - 1982 року побудови, і до 2003 року в погосподарських книгах вказаний загальною площею - 92 кв.м., а житловою - 56 кв.м., а в 2003році зроблено запис загальної площі будинку (105,3 +15) кв.м, та житлової 63,7кв.м. В подальшому будинок 1982 року побудови в погосподарських книгах та довідках вказаний загальною площею -120,3кв.м., а житловою - 63,7 кв.м. Але в договорі дарування від 23.04.2008 року матір'ю [PERSON] 1/2 частини житлового будинку [PERSON] житловий будинок вказаний загальною площею 164,8кв.м., а житловою 63,7кв.м. Однак в дійсності житловий будинок побудований в 1982 році залишився в такому ж вигляді і по сьогоднішній день. Виходячи з положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976р. № 115 (яка була чинною на той час), - право власності на жилий будинок підтверджується записом у погосподарській книзі. Отже, виконком Конюшківської сільської ради не вправі був 14 жовтня 1999 року приймати рішення та видавати свідоцтво про право приватної власності [PERSON] та [PERSON] на спірний житловий будинок, оскільки будинок будувався членами колгоспного двору, на колгоспній землі. Ні [PERSON], ні [PERSON] не відмовлялись від своїх часток в спірному житловому будинку. На час побудови [PERSON] була малолітньою дитиною і відповідно у будівництві жодної участі не приймала. Натомість [PERSON] та [PERSON] будучи дітьми, приймали активну участь у будівництві. До свідоцтва про право власності на житловий будинок 1982 року побудови , повинні були бути занесені всі особи, які були записані членами двору на 15 квітня 1991 року. Однак, [INFO] помирає [PERSON], яка не виготовила свідоцтва про право власності на новозбудований будинок а [INFO] помирає [PERSON], який прийняв спадщину після смерті прабабусі, однак юридично не оформив. Із введенням в дію Закону України «Про власність» в разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його членів. Виникнення права власності у спадкодавця [PERSON] регулювалось зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української PCP від 11березня 1985 року № 105 і «Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5- 24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, j сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. За змістом зазначених нормативних актів до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Отже, єдиним правовим методом оформлення спадщини після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок 1982 року побудови та визнання права власності на частки домоволодіння як членів колгоспного двору міг бути виключно судовий порядок. Вважають також незаконним поділ домоволодіння за адресою [ADDRESS] на два окремих господарства з присвоєнням окремих поштових адрес, оскільки такий розподіл повинен проводитись зі згоди всіх колишніх членів колгоспного двору та у відповідності із статтею 37 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з Інструкцією про порядок розподілу житлових будинків із складу домоволодіння в містах та селищах міського типу Української ССР, затвердженою Верховним Судом УССР 30 вересня 1968р., розподіл житлових будинків в самостійні домоволодіння виконується в адміністративному порядку виконавчим комітетом місцевої Ради, який виносить відповідне рішення. Однак таке рішення відсутнє, не існує та не приймалось, що стверджується відповіддю сільської ради та архівного відділу Рогатинського району. Також незаконним є рішення виконкому Конюшківської сільської ради від 14 жовтня 1999 року, свідоцтво про право власності на житловий будинок 1982 року побудови , оскільки житловий будинок ніколи не належав на праві власності ні [PERSON], ні [PERSON], а був майном колгоспного двору і належав членам колгоспного двору, а 2/7 частини належать померлому [PERSON] і є спадковим майном після його смерті та входить до складу спадщини. Відповідно, необхідно визнати недійсним договір дарування від 23 квітня 2008 року [PERSON] 1/2 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] [PERSON]. Щодо земельних ділянок переданих неправомірно у власність [PERSON] зазначили, що до 2011 року [PERSON] обробляла частину земельної ділянки, яка була виділена для колгоспного двору за адресою [ADDRESS] (тепер [ADDRESS] та [ADDRESS]). Однак відповідач [PERSON] на підставі рішення Конюшківської сільської ради від 16 січня 2011 року оформила у власність одноосібно земельні ділянки, хоча і [PERSON], і [PERSON] подавались заяви до Конюшківської сільської ради про заперечення щодо передачі у власність [PERSON] всієї земельної ділянки. Однак їх заяви до уваги не взялись, на сесію їх не запросили. Також, вважають, що державним нотаріусом Андрейків Т.В. спірний житловий будинок 1960 року побудови з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], незаконно включений в спадкову масу після смерті батька, як такий, що належав спадкодавцю [PERSON], спадкоємцем якої був онук [PERSON], мати якого [PERSON], померла [INFO], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Державний нотаріус Андрейків Т.В., достеменно знала про належність, житлового будинку 1960 року побудови колгоспному двору, але розцінила на власний розсуд, що члени колгоспного двору втратили право на свої частки, оскільки не заявили про своє право протягом строку позовної давності - трьох років. Але про вищевикладені обставини та порушення своїх законних прав [PERSON] дізналася в лютому 2010 року, тому відповідно до ст.261 ЦК України саме з цього часу починається перебіг позовної давності (аналогічне визначення перебігу строку позовної давності вказане в ст.76 ЦК України в редакції 1963 року). Тому, відповідно, нею не пропущено строк на звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права. Просили суд не брати до уваги покази свідків [PERSON], яка є свекрухою [PERSON] та покази [PERSON], чоловіка [PERSON]. Вказані свідчення є упередженими і не можуть братись судом до уваги як докази по справі. Крім того, [PERSON] спростувала факт обговорення на заручинах права власності на будинок 1982 року побудови і їй не було відомо кому належить будинок. Чоловік [PERSON] свідомо ввів суд в оману, щодо обговорення на заручинах права власності на будинок 1982 року побудови і щодо повідомлення [PERSON] про те, що будинок буде належати [PERSON] На підставі вищевказаного, вважають, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 лютого 2012 року видане [PERSON] державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори Андрейків Т.В. та зареєстроване в реєстрі за №272 в частці спадкування 1/4 частини житлового будинку 1960 року побудови загальною площею 42,3кв.м., а житловою 32,8кв.м., з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] (теперішня [ADDRESS] необхідно визнати недійсним. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування; також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки наявний спір щодо обсягу спадкового майна в частині успадкування житлового будинку 1960 року з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], просили суд визнати, що на день смерті [PERSON], померлої [INFO], їй належало 1/7 частини майна колгоспного двору, як члену колгоспного двору; визнати, що на день смерті [PERSON], померлого [INFO], йому належало 2/7 частини майна колгоспного двору, з них 1/7 частина як члену колгоспного двору та 1/7 частина успадкована після смерті бабусі [PERSON]; виключити 5/7 частини житлового будинку 1960 року побудови із спадкової маси, що входить до складу спадщини, яка відкрилась [INFO] року, після смерті прабабусі [PERSON] та [INFO] року після смерті батька [PERSON] Щодо заявленого позову [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] відомо про належність спірного будинку 1960 року побудови з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований [ADDRESS] членам колгоспного двору, головою якого була [PERSON], згідно свідоцтва про право власності від 10 листопада 1988 року. Просили суд не брати до уваги витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 серпня 2011 року, виданий Івано-Франківським ОБТІ в частині зазначення прабабусі [PERSON] єдиною власницею житлового будинку, оскільки зазначені дані спростовуються свідоцтвом про право власності від 10 листопада 1988 року. Витяг з реєстру прав власності являється інформаційною довідкою, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно є документом, який підтверджує виникнення права власності. Щодо оспорювання [PERSON] кола спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] суду пояснили, що 13 січня 1998 року [PERSON] офіційно знялась із реєстрації із оспорюваного домоволодіння. Однак, на день смерті батька, протягом шести місяців після його смерті фактично прийняла спадщину, але юридично не оформила. В управління та володіння спадковим майном вступила шляхом ведення домашнього господарства, обробляла земельні ділянки, а зібраний врожай, забирала для потреб своєї сім'ї, пасла худобу, періодично проживала та приходила в оспорюване домоволодіння майже кожного дня. При відсутності інших власників та спадкоємців домоволодіння, відкрито, безперешкодно заходила в будинок, користувалась всім їй необхідним і жодних непорозумінь між сестрами та матір`ю не виникало. Тобто, вона володіла, розпоряджалась і користувалась спадковим майном, підтримувала його в належному стані. [PERSON], вважаючи себе власницею успадкованого майна та належного їй майна як колишньому члену колгоспного двору, провела ремонтні роботи, у спірному житловому будинку 1960 року побудови, оскільки цей будинок був у занедбаному стані, та в січні 2010 р. переїхала в цей будинок разом із своїми дітьми на постійне проживання і [PERSON] спочатку погодилась. А коли [PERSON] хотіла отримати в користування частину землі , яка знаходиться поблизу старого житлового будинку то тоді між ними виник земельний спір та спір щодо права власності на будинок 1960 року побудови. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] - [PERSON] просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю з підстав наведених у позовній заяві, а в позові [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала повністю , а в задоволені позову [PERSON] заперечувала, в доповнення до пояснень [PERSON] суду пояснила, що житловий будинок 1982 року побудови вона будувала спільно із чоловіком [PERSON] , а також допомагали їхні діти [PERSON] та [PERSON] Дочка [PERSON] коли вийшла заміж і стала проживати разом із нею в даному житловому будинку то вона дійсно спільно із своїм чоловіком провела ремонти, замінили підлогу в житлових кімнатах, поміняли вікна та проводили інші роботи по облаштуванню господарства. Однак, коли на початку 2010 року дочка [PERSON] через конфлікт із своїм чоловіком залишилась без житла, вона почала проживати в старому житловому будинку 1960 року побудови. І з цього часу між сестрами почався конфлікт щодо домоволодінь та земельних ділянок , що розташовані в [ADDRESS] та належали колгоспному двору, головою якого була [PERSON] Вважає, що сестри могли були мирно врегулювати даний спір на основі взаємних поступок, компромісу, шляхом залишення у власності [PERSON] житлового будинку 1982 року побудови із відповідною частиною земельної ділянки, а [PERSON] подарувати увесь житловий будинок 1960 року побудови із частиною земельної ділянки, яка прилягає до будинку. Оскільки сестри не досягли згоди , а тому вважає, що потрібно провести повний перерозподіл майна між дочками. Факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] нею та донькою [PERSON], як спадкоємцями вважає є беззаперечним, оскільки вони були зареєстрованими, проживали разом із спадкодавцем на день його смерті і після смерті вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини. Донька [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] теж вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки спільно з нею вела домашнє господарство, обробляла земельні ділянки, пасла худобу. Вона періодично проживала в успадкованому домоволодінні, майже кожного дня приходила, працювала та доглядала господарство. Між нами було обумовлене місцезнаходження ключів від домоволодіння і коли нікого не було вдома, донька [PERSON] безперешкодно заходила в будинок, як господиня, власниця частки домоволодіння. Довідка Конюшківської сільської ради № 636 від 21 грудня 2010 р., про вступ в управління та володіння спадковим майном [PERSON] після смерті батька у червні 1998 року є достовірною, оскільки відображає дійсні обставини справи і відповідно нотаріус правомірно прийняла до уваги вищевказану довідку сільської ради. Відповідач-позивач [PERSON] та її представник - адвокат Романюк А.Б. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували, а свої позовні вимоги підтримали в повному об'ємі та суду пояснили, що вони не заперечують того, що новий будинок до 1991 року існував і в ньому з середини 80-х років жила родина [PERSON]. Проте немає жодних юридичних підстав вважати, що він відносився до колгоспного двору, оскільки він побудований у 1983-1984 роки. Так, станом на 1988 рік коли проводилася інвентаризація нерухомого майна колгоспного двору, був інвентаризований тільки старий будинок разом з ганком та колодязем (технічний паспорт від 25 червня 1988 року) . На підставі даного технічного паспорта й було виготовлено свідоцтво про право власності на майно колгоспного двору від 10 листопада 1988 року. Відповідно до статті 120 ЦК колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Таким чином, у колгоспному дворі міг бути тільки один жилий будинок, а не два і більше. Саме тому у витягу з протоколу № 5 засідання виконавчого комітету Конюшківської сільської ради від 13 березня 1980 року зазначено, що [PERSON] дозволили будівництво індивідуального житлового будинку з умовою знесення старого будинку протягом двох місяців після закінчення будівництва. У будь-якому разі, право власності на цей будинок як об'єкт майна колгоспного двору не було оформлено. Якщо б нинішні сторони процесу, які вважають, що їхні права, як членів колишнього колгоспного двору, були порушені не включенням у свідоцтво нового будинку, своєчасно звернулися до суду з позовом про визнання права власності за членами колгоспного двору, то це питання сьогодні б не стояло. Проте жоден з членів колгоспного двору цим правом не скористався. Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Всі дієздатні члени колгоспного двору (а процесуальна дієздатність згідно з ст. 121 ЦК України 1963 р. для членів колгоспних дворів наступала з 16 років) знали або могли знати про той факт, що серед об`єктів, що ввійшли до майна колгоспного двору відповідно до свідоцтва про право власності, не було нового будинку. Тим не менше жодних дій спрямованих на включення даного будинку до майна колгоспного двору вони не вчинили, і тим самим вони пропустили строк позовної давності для звернення до суду з подібними вимогами. Якщо б інвентаризація нерухомого майна колгоспного двору не проводилася, позивач могла би послатися на те, що вона не знала про те, що новий будинок не було віднесено до майна колгоспного двору, проте піднімати питання про «довключення» будинку до майна колгоспного двору більш, ніж через 20 років після інвентаризації, внаслідок якої були внесені відповідні записи до реєстрової книги і видано відповідне свідоцтво , - однозначно не можна. Право власності на новий будинок було оформлене лише у 2000 році (свідоцтво про право власності від 05 лютого 2000 р.) на підставі рішення виконкому Конюшківської сільської ради від 14 жовтня 1999 року № 39. Рішення виконкому було прийнято тоді, коли [PERSON] була ще неповнолітньою, а тому самостійно оформити право власності на нерухоме майно без законного представника - своєї матері [PERSON] вона не могла. Тільки мати і могла вирішувати питання щодо оформлення права власності - адже забудовниками були фактично [PERSON] (витяг з протоколу № 5 виконкому Конюшківської сільської ради від 13.03.1980 р., а також заява на газифікацію) , так як вона його дружина. Цілком зрозуміло, що рішення про оформлення права власності на ? будинку на [PERSON] було цілком логічним рішенням, яке було узгоджене ще раніше з [PERSON], оскільки обидві старші дочки були одружені, відповідно мали житло, де проживали чи планували проживати разом з своїми чоловіками - [PERSON] у [ADDRESS], а [PERSON] - у м.Рогатині. Про узгодження даного питання заявили в судовому засіданні і свідки - [PERSON] та [PERSON], яким на заручинах (згодинах) у березні 2000 року було повідомлено , що сім`я буде проживати у будинку [ADDRESS] , який оформлений на [PERSON] з матір'ю. Так як на заручинах були присутні всі члени сім'ї, то говорити про те, що вони не знали про факт оформлення права власності на будинок на [PERSON] та [PERSON], не можна. Той факт, що [PERSON] і [PERSON] не вважали себе власниками нового будинку, опосередковано підтверджує і те, що з моменту 2000 року жодних дій, спрямованих на утримання даного будинку з їх боку не здійснювалося. Весь тягар утримання цього майна покладався на [PERSON] разом із її чоловіком та [PERSON] , як співвласників. За весь час починаючи з 2000 року сім'єю було вкладено понад 60 тисяч гривень тільки на ремонт будівлі. Тому ними була подана до суду заява про застосування позовної давності до вимог щодо скасування права власності на будинок за адресою [ADDRESS]. Не було ніякого поділу домоволодіння на два домоволодіння, оскільки у 2000 році з`явився новий об'єкт права власності - спірний житловий будинок, якому було присвоєно нову адресу [ADDRESS]. Його ніхто не виділяв з іншого домоволодіння. Відразу у 2000 році на нього була оформлена будинкова книга. У зв'язку з вищенаведеним не може бути задоволеною і вимога про визнання договору дарування від 2008 року недійсним, оскільки [PERSON] була повноважним власником подарованої частини майна, її ніхто не змушував до цього, зміст та значення своїх дій вона розуміла. Старий будинок справді відносився до майна колгоспного двору, про що свідчить свідоцтво про право власності на жилий будинок від 10 листопада 1988 року. Тим не менш право власності було зареєстроване у реєстровій книзі № 2 за № 347 за [PERSON] особисто, а не за колгоспним двором, про що свідчить витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 вересня 2011 р. № 31021091 . Факт реєстрації не був таємним, при бажанні будь-хто із членів колишнього колгоспного двору міг отримати інформацію з реєстрової книги у БТІ. Тим не менше, ніхто з них не вчинив жодних дій, спрямованих на з'ясування правового статусу даного житлового будинку. Тільки у 2011 році, коли [PERSON] вирішила оформити право на спадщину на старий будинок, вона отримала відповідний витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. Тобто вона звернулася не за виготовленням свідоцтва про право власності на частку майна колгоспного двору, як член колгоспного двору, а за свідоцтвом про право на спадщину, як спадкоємець після смерті батька. Це свідчить про те, що строк позовної давності для вимоги про визнання права власності на частку у домоволодінні за адресою [ADDRESS], яке було майном колгоспного двору, позивачка пропустила. У цьому випадку просили суд теж застосувати позовну давність стосовно вимоги про визнання права власності на частину майна колгоспного двору. Безпідставними є і позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на частини спірних об'єктів на праві спадкування після смерті батька, оскільки новий будинок не входив у спадкову масу, бо на момент смерті [PERSON] право власності на нього не було оформлене. Безпідставною є і вимога позивачки щодо визнання за нею права власності на частину старого будинку за адресою [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті свого батька. Жодної дій у відповідності до ч.1 ст.549 ЦК України 1963 року позивачка не вчинила - заяви у нотаріальну контору не подала, в управління чи володіння спадковим майном не вступила. Намагаючись довести, ніби вона все ж вступила в управління цим майном, позивачка посилається на довідку Конюшківського сільського голови № 636 від 21 грудня 2010 р., згідно з якою [PERSON], вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті батька у червні 1998 допомагала при веденні господарства. На основі цієї довідки нотаріус незаконно включила [PERSON] до числа спадкоємців. Нотаріус критично не поставилася до інформації, зазначеної у довідці, не з'ясувала у чому конкретно полягали дії щодо вступу в управління та володіння спадковим майном. Сама по собі допомога при веденні господарства не може бути достатньою підставою для визнання особи такою, що вступила у володіння та управління спадковим майном. Допомога батькам є швидше моральним обов'язком дітей перед батьками, ніж діями, що свідчать про володіння чи управління майном. Відповідно до нотаріальної практики, яка склалася на той час, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, малися на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. [PERSON] не вчиняла жодних дій, які могли б свідчити про прийняття нею спадщини, а тому у цій ситуації нотаріус не мала права включати її до числа спадкоємців за законом. У свою чергу [PERSON] мала або звернутися до суду із заявою про продовження строку на звернення до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, або звернутися до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини. Неправомірною є взагалі постановка питання позивачкою про визнання за нею права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування після смерті її батька. Оформлення права на спадщину є прерогативою нотаріуса, а не суду. Позивачка жодним чином не довела, що вона не може одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину. Суд не може заміняти собою нотаріат і займатися оформленням права на спадщину. Визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе. Неправомірною є і постановка позивачкою питання про поділ у відповідних частках кожного об'єкта майна, яке на її думку, належало до колгоспного двору. Щодо нібито неправомірності приватизації земельної ділянки [PERSON] як власницею будинку [ADDRESS], то остання мала право на приватизацію земельних ділянок з наступних причин. Надання у власність земельних ділянок у розмірі 0,1628 га для індивідуального житлового будівництва та 0,1915 га для ведення особистого селянського господарства не порушує жодних норм земельного законодавства, у тому числі й граничних норм площ земельних ділянок. На момент звернення до сільської ради єдиним власником будівлі була [PERSON] і жодна інша особа не мала оформленого права власності на будівлю [ADDRESS], ні на будинок [ADDRESS]. Стосовно старого будинку, то землевпорядною організацією не відводилася земельна ділянка, яка розташована біля цієї будівлі. Не відповідає дійсності і той факт, що до цієї будівлі немає заїзду. Як видно з витягу з технічної документації на приватизовану земельну ділянку, на ній встановлено сервітут якраз з цією метою. А тому, якщо право власності на земельну ділянку для потреб будинку по [ADDRESS] буде оформлене, жодних перешкод у заїзді не буде. Якщо позивачка стверджує, що у неї відсутня можливість проїзду до стайні - то це не може бути підставою позовних вимог про визнання недійсними державних актів на землю, а про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Аргументи позивачки про те, що приватизація земельної ділянки є незаконною тому, оскільки нібито колись вона була закріплена за колгоспним двором, не ґрунтуються на законі, оскільки земельні ділянки не входять до майна, на яке за колгоспними дворами оформлялося право власності. Якщо [PERSON] оформить своє право власності на старий будинок, вона матиме право на приватизацію земельної ділянки, що і підтвердив у судовому засіданнні сільський голова с. Конюшки. Позивач-відповідач [PERSON] та її представник не заперечували щодо визнання свідоцтва про право на спадщину на старий будинок від 16 лютого 2012 року недійсним, вони заперечували щодо підстав визнання його недійсним. По-перше, [PERSON] протягом 6 місяців після смерті батька [PERSON] не вступила в управління чи у володіння спадковим майном і не подала заяву про прийняття спадщини у нотаріальну контору, а тому не могла бути включена до числа спадкоємців. По-друге, у свідоцтво неправильно включено коло об'єктів, які входили у спадкове майно. Перелік майна, зазначений у свідоцтві, визначений на підставі технічної інвентаризації, що проводилася у 2011 році - більш ніж через 13 років після смерті [PERSON] (житловий будинок з цегли, житловою площею 32,8 кв. м., загальною площею 42,3 кв. м., зазначений у плані літерою А: стайня, зазначена літерою Б.; вбиральня зазначена літерою В; криниця № 1. У той же час на момент його смерті право власності було зареєтровано лише на житловий будинок, ганок та криницю №1 (дані свідоцтва про право власності від 1988 року та відповідний технічний паспорт). Відповідач - представник виконавчого комітету Конюшківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області , сільський голова [PERSON] суду пояснив, що при вирішенні цього спору покладається на законність та справедливість судового рішення. Крім цього зазначив, що йому відомо тільки про обставини прийняття рішення сільською радою 16 січня 2011 року про передачу земель у власність [PERSON], яка на той час була єдиним власником домоволодіння . [PERSON] та [PERSON] на сесію сільської ради коли розглядалось дане земельне питання не викликали. [PERSON] було надано у власність земельні ділянки у розмірі 0,1628 га для індивідуального житлового будівництва та 0,1915 га для ведення особистого селянського господарства, що не порушує жодних норм земельного законодавства, у тому числі й граничних норм площ земельних ділянок. Також пояснив, що якщо [PERSON] оформить своє право власності на старий будинок, то вона матиме право на приватизацію земельної ділянки, що залишилась біля даного будинку, а також буде встановлено сервітут з метою заїзду до будинку. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - державний нотаріус Рогатинської районної державної нотаріальної контори Андрейків Т.В. в судовому засіданні пояснила, що нею 16 лютого 2012 року було видано додаткове до свідоцтва , виданого 11 вересня 2002 року за реєстровим №1186 свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадкоємцями майна [PERSON], який помер [INFO] в рівних частках ( по ? частці майна) є його дружина [PERSON] та троє доньок: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Спадщина складається з житлового будинку, стайні, вбиральні, криниці, що розташовані у [ADDRESS]. Цей житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON], яка померла [INFO], на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10 листопада 1988 року, спадкоємцем якої був її онук [PERSON], мати якого [PERSON] померла [INFO], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку вказаного майна видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину на ? частки майна ще не видано. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, третіх осіб, показання свідків , дослідивши матеріали справи та оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні позовної заяви [PERSON] необхідно відмовити з таких підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Загальне правило оцінки доказів законодавець визначив у ч.1 ст.212 ЦПК України, де зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З аналізу змісту позовних вимог позивача [PERSON] випливає, що фактично предметом позову, тобто матеріальним змістом її позовних вимог є два домоволодіння та дві земельні ділянки, як майно колишнього колгоспного двору,головою якого була прабабуся [PERSON]. Проте вище наведені позовні вимоги позивачем [PERSON] доведені частково. Господарство в [ADDRESS]) відносилось до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами якого станом на час припинення існування колгоспного двору ( 15 квітня 1991 року) були: голова двору [PERSON] та члени: [PERSON], [PERSON], , [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що пітверджується записами по господарських книг, довідками виданими Конюшківською сільською радою та не заперечувалось учасниками судового процесу. Правове регулювання власності колгоспних дворів здійснювалося статтями 120-126 ЦК України 1963 року. Відповідно до статті 120 ЦК України 1963 року колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Так, із свідоцтва про право власності на жилий будинок, видане 10 листопада 1988 року виконкомом Конюшківської сільської ради народних депутатів вбачається, що жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить членам колгоспного двору, головою якого є [PERSON]. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Рогатинської районної ради народних депутатів №142 від 10 серпня 1988 року та зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ в книзі №2 за реєстровим №347 від 10 листопада 1988 року. З реєстру прав власності на нерухоме майно, яке 18 серпня 2011 року було видане [PERSON] обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що єдиним власником домоволодіння, яке включає такі об'єкти: як житловий будинок , житловою площею 32,8 кв.м., загальною - 42,3 кв.м.; стайню, загальною площею 29,1 кв.м.; вбиральню - 1,4 кв.м. та криницю - 6 кв.м. була [PERSON]. Дані документи членами колишнього колгоспного двору не оскаржувались, а також не оскаржуються вони і сторонами процесу, а тому залишаються чинними. Отже, спірний житловий будинок (новий будинок), який станом на 1988 рік існував, що сторони не заперечують, про те не міг був бути включений до майна колгоспного двору, оскільки це було б порушенням чинного законодавства, яке регулювало правовий статус колгоспного двору та його майна. Оскільки у колгоспному дворі міг бути тільки один жилий будинок, тому у витягу з протоколу № 5 засідання виконавчого комітету Конюшківської сільської ради від 13 березня 1980 року зазначено, що [PERSON] дозволили будівництво індивідуального житлового будинку з умовою знесення старого будинку та сараю протягом двох місяців після закінчення будівництва ( довідка №С-6/04-10 від 01 квітня 2014 року, видана державним архівом Івано-Франківської області). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на спірне домоволодіння (старий будинок). Спадкодавець [PERSON] заповіту не залишила. Згідно ч.2 ст.529 ЦК України 1963 року онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю Як встановлено нотарісом при оформленні спадщині після смерті [PERSON], останній , який був онуком [PERSON], мати якого [PERSON] померла [INFO], прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. [INFO] помирає [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Згідно з правилами ст.524 ЦК України 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом Спадкодавець [PERSON] теж заповіту не залишив. Спадкування за законом здійснюється почергово. Згідно ч.1 ст.529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Судом встановлено, що на час відкриття спадщини померлого [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги були його дружина [PERSON] та його три дочки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як вбачається із спадкової справи №143, яка заведена після смерті [PERSON], лише спадкоємцю за законом [PERSON] державним нотаріусом 11 вересня 2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади по рахунку [NUMBER] у філіалі Рогатинського відділення ощадного банку України та компенсацію до цього ж рахунку, належного спадкодавцю [PERSON] Однак, 16 лютого 2012 року державним нотаріусом було видано додаткове до свідоцтва, виданого 11 вересня 2002 року за реєстровим №1186 свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно свідоцтва , спадкоємцями майна [PERSON] в рівних частках ( по ? частці майна) є його дружина [PERSON] та троє доньок: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Спадщина складається з житлового будинку з цегли, житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м., стайні, вбиральні та криниці, що розташовані у [ADDRESS]. Цей житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON], яка померла [INFO], на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10 листопада 1988 року, спадкоємцем якої був її онук [PERSON], мати якого [PERSON] померла [INFO], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. На підставі наведеного, суд вважає, що додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 лютого 2012 року, яке оскаржують з різних підстав позивач [PERSON] та позивач [PERSON] відповідає вимогам ст.ст.529, 549, 560 ЦК України 1963 року та ним не порушено спадкові права спадкоємців [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що якщо і були при видачі спірного додаткового свідоцтва порушені чиїсь права, то це б мало розглядатись в сукупності із оцінкою правомірності видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 вересня 2002 року, яке сторони не оскаржують, а суд

Outcome: partial