Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «НАДРА», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, та просила суд згідно уточненої позовної заяви наявність запису «з забезпеченням (житловий будинок)» за адресою: [ADDRESS] у лоті №F51GL34628, за кредитним договором №803794/ФЛ від 03.04.2008 року - визнати незаконним, так як, на прилюдних торгах 16.12.2011 було реалізовано домоволодіння банкрута переможцю торгів - [PERSON] , з продажу в ПАТ «КБ «Надра» кошти надійшли в сумі 217 067 грн. 53 коп., оплата здійснена 11.11.2014 року приватним нотаріусом Вакуленко С.О., потім це майно перейшло у власність [PERSON] відповідно до договору дарування від 27 липня 2013 року. Зобов`язати ПАТ "КБ Надра" та ФГВФО виключити запис "з забезпеченням: (житловий будинок)" з об`яви про продаж кредитних боргів за договором № 803794/ФЛ від 03.04.2008 року, з лоту №F51GL34628. В обґрунтування уточненого позову зазначила, що згідно листа ФГВФО від 02.01.2019 року №87-036-83/19, в якому йдеться: «Щодо внесення змін до інформації за лотом №F51GL34628 повідомляємо таке. У публічному паспорті відкритих торгів за цим лотом, розміщеному у відкритому доступі на інформаційному порталі Фонду вказано, що предмет застави (житловий будинок) за кредитним договором №803794/ФЛ від 03.04.2008. - реалізовано. У полі «Наявність застави» стоїть відмітка «Ні», а також міститься додаткова інформація стосовно предмета застави такого змісту: «На прилюдних торгах було реалізовано домоволодіння банкрута, 26.11.2014 року поступило 217 067,53». Тоді як всупереч цьому листу ФГВФО, ПАТ «КБ «Надра» на судових засіданнях в усній формі заявив, що житловий будинок по кредитному договору № 803794/ФЛ від 03.04.2008 року будуть реалізовувати. Про намірах відповідача ПАТ «КБ «Надра» здійснити незаконній повторний продаж домоволодіння за адресом [ADDRESS] , всупереч вже здійсненній реалізації на аукціоні 16.12.2011 року, свідчить і запис у лоті №F51GL34628 за кредитним договором № 803794/ФЛ від 03.04.2008 року - «з забезпеченням (житловий будинок)». ПАТ «КБ «Надра» на момент організації продажу активів (майна) банків вже отримав і зарахував кошти від реалізації домоволодіння на аукціоні 16.12.2011 року, сплачені по платіжному дорученню №22 від 11 листопада 2014 року у сумі 217 067грн. 53 коп. Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги від 13 вересня 2021 року і просили суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись зокрема на відзив, який наявний в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 388 від 24.03.2016 «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються», зареєстрованого в Міністерстві юстиції Україні 20 квітня 2016 р. за № 606/28736 метою цього положення є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, крім майна, визначеного у частині тринадцятій статті 51 Закону, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активи (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів (майна). Пунктом І Розділу III Положення щодо організації продажу визначено що, порядок підготовки до продажу активів (майна) банків що ліквідуються, включає проведення інвентаризації активів (майна), здійснення оцінки активів (майна), формування ліквідаційної маси, розробку плану продажу активів (майна). Згідно з пунктом 2 Розділу III Положення щодо організації продажу, результати інвентаризації, формування ліквідаційної маси та плану продажу активів (майна) затверджуються Фондом. Відповідно до п. 6. ст. 51 Закону, майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Пунктом І Розділу VI Положення щодо організації продажу визначено, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: - основні засоби; - майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; - майно банку, щодо обороту якого встановлене обмеження; - дебіторська заборгованість; - права вимоги. Пунктом 2 Розділу VI Положення щодо організації продажу визначено, що продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ETC (електронну торгову систему). Частина 7 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що 7. Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Пунктом 1 Розділу V Положення щодо організації продажу визначено, що протягом п`яти робочих днів після рішення Фонду гарантування щодо затвердження умов продажу активу(ів) майна) банк на своєму веб-сайті і Фонд гарантування на своєму офіційному веб-сайті оприлюднюють публічні паспорти активів (майна) та паспорти відкритих торгів (аукціонів) за формою та структурою інформації, визначеними у додатках 7 - 16 до положення. В даних публічних паспортах міститься вся інформація про вибраний спосіб та порядок продажу (умови, строки, порядок оплати, місце, початкова ціна тощо). Так, згідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду приймає рішення з інших питань, що випливають із цього Закону, мети діяльності Фонду, які не належать до компетенції адміністративної ради Фонду. Зокрема як встановлено постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.06.2018 по справі № 904/7747/17: частини 5, 6 статті 12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачають повноваження виконавчої дирекції Фонду, зокрема, на визначення порядку та способу реалізації майна банку, що ліквідується, а також повноваження на прийняття рішень з питань, що випливають із цього Закону, та мети діяльності Фонду. Таким чином, активи банку, які включені до ліквідаційної маси підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону не є ефективним засобом захисту у даному випадку та є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач не виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому позовні вимоги слід залишити без задоволення. Відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed