Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідно до укладеного договору № 1111 від 28.08.2001 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 20\~000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 36 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між позивачем та [PERSON] 15.08.2014 року був укладений договір поруки №02/ДЗ, за яким остання взяла на себе обов'язок відповідати за зобов'язання [PERSON] у розмірі 1000 грн. Свої зобовязання щодо повернення кредиту [PERSON] не виконав. Також не виконала свої зобовязання [PERSON] Тому позивач звернувся до суду, просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів наявну заборгованість, та судові витрати. Представник позивача позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Відповідач позов не визнав. Пояснив суду, що він пропонував погасити заборгованість перед банком за рахунок сільськогосподарської продукції, оскільки грошових коштів для повернення боргу не мав. Але банк проігнорував таку пропозицію. Також зазначає про пропуск банком строків позовної давності, про що подав заяву, і просить в задоволенні позову відмовити з цієї підстави, або за безпідставністю позовних вимог. Відповідачка [PERSON] в жодне судове засідання не зявилася. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачка є належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачка мала можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без її участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі сторони, яка не зявилася. Суд вважає, що по справі є можливість ухвалити судове рішення на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до укладеного договору № 1111 від 28.08.2001 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 20\~000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 36 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між позивачем та [PERSON] 15.08.2014 року був укладений договір поруки №02/ДЗ, за яким остання взяла на себе обов'язок відповідати за зобов'язання [PERSON] у розмірі 1000 грн. Свої зобовязання щодо повернення кредиту [PERSON] не виконав. Також не виконала свої зобовязання [PERSON] У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 15.03.2016 року має заборгованість 91769,20 грн., яка складається з наступного: - 20 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 26\~060, 27 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 45\~708, 93 грн. пеня за користування кредитом. Розрахунок суми заборгованості додається банком. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається; боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. В той же час звертається увага на наступне. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Представник банку зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» з умов кредитного договору (в якому зазначено, що договір діє в обсязі виданих позичальнику коштів до повного виконання сторонами зобовязань за цим кредитним договором) робить висновок, що позовна давність до даної справи не може застосовуватися. Проте з таким висновком представника ПАТ КБ «Приватбанк» погодитися не можна. Відповідно до пункту 2.1 договору відповідач [PERSON] повинен був погасити отриманий кредит в строк до 21 серпня 2002 року. Як зазначено у вступній частині цього договору, «з метою своєчасного повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом, договір забезпечується договором застави, оформленим відповідно вимогам діючого законодавства і які є невід»ємною частиною цього договору». В звязку з цим 28 серпня 2001 року між заставодавцем - фермерським господарством «Обрій», директором якого був відповідач [PERSON], і заставодержателем - ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір застави №1111-1. Згідно з пунктом 2 зазначеного договору заставодавець, тобто фермерське господарство «Обрій», виступило майновим поручителем, і в забезпечення зобовязань [PERSON] за кредитним договором надало в заставу заставодержателю ПАТ КБ «Приватбанк» сільськогосподарську продукцію - майбутній урожай 2001 року, перерахований в пункті 2.1 договору застави, а саме: - цукровий буряк в кількості 195 тон за ціною 85,00 гривень за одну тону, на загальну суму 16 575,00 гривень, який може бути замінено на продукт його переробки - цукор, загальна вартість якого у грошовому вимірі становить 16\~575 грн.; - гречку в кількості 35 центнерів, за ціною 300 гривень за центнер, на загальну суму 10\~500 гривень, яку може бути замінено на продукт її переробки - гречану крупу, загальна вартість якої у грошовому виразі становить 10\~500 грн. Відповідно до пункту 3 договору застави сторони оцінили заставлене майно в сумі 52 575, 00 грн. Як зазначено в пунктах 8.5 і 8.5.1 договору застави, з метою задоволення своїх вимог заставодержатель, тобто ПАТ КБ «Приватбанк» вправі був звернути стягнення на заставлене майно у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-яких зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані заставодавцем. При цьому заставодержатель мав право задовольнити за рахунок заставленого майна свої вимоги в повному обсязі, визначеному на момент звернення стягнення, включаючи кредит, відсотки та інші платежі, відшкодування збитку, заподіяного простроченням виконання зобов'язання, неустойку, витрати на утримання заставного майна. Попереднього разу (20.05.2015 року, вхідний номер кореспонденції 2920/15) ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з аналогічним позовом до Арбузинського районного суду Миколаївської області, зазначивши відповідачів [PERSON] і [PERSON] (справа №467/981/15-ц). Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2015 року позов був задоволений. Цим рішенням було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 85 897 грн. 11 коп. і судовий збір 878 грн.; з [PERSON] стягнуто 1000 грн. боргу і 10 грн. судового збору. На зазначене заочне рішення [PERSON] було подано заяву про його перегляд та скасування як такого, що ухвалено з порушенням вимог закону. Заява [PERSON] була задоволена. В подальшому ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2015 року було задоволено вимоги про передачу зазначеної справи до іншого суду: справу передано для розгляду за підсудністю до Рівненського районного суду Рівненської області. Рівненський районний суд, отримавши від Арбузинського районного суду Миколаївської області зазначену справу призначив її до судового розгляду на 17 грудня 2015 року (справа №467/981/15-ц). Однак представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, справу було відкладено на 20 січня 2016 року. Однак і 20 січня 2016 року представник позивача знову не зявився. У звязку з цим Рівненський районний суд 20 січня 2016 року залишив позовну ПАТ КБ «Приватбанк» без розгляду. Пізніше, 05.04.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» вдруге звернувся в Арбузинський районний суд Миколаївської області з тим же позовом і з тих же підстав, що й у 2015 році. Справу було знову передано для розгляду за підсудністю до Рівненського районного суду Рівненської області В даному випадку позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості предявлено з порушенням 3-річного строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України. Адже відповідно до пункту 2.1 кредитного договору відповідач [PERSON] повинен був погасити отриманий кредит в строк до 21 серпня 2002 року. Отже, початок перебігу строку позовної давності розпочався 22 серпня 2002 року, а закінчився - 22 серпня 2005 року. Позов до суду у даній справі було предявлено перший раз 20.05.2015 року, майже через 10 років; на цей раз 05.04.2016 року - через 11 років. Будь-які поважні причини для поновлення пропущеного позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності не були встановлені. Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Але, згідно до наданого банком розрахунку, не є можливим стягнення відсотків та пені в межах строку позовної давності, оскільки востаннє відсотки були нараховані в 2007 році (строк позовної давності сплив в 2010 році). Щодо відмови у стягненні пені. Згідно до наданого розрахунку, пеня нарахована за 1448 днів. Строк позовної давності для даного виду зобовязання згідно до норм ст. 258 ЦК України визначений в один рік. Суду не наданий розрахунок, який міг би лягти в основу рішення суду, щодо заборгованості зі сплати пені в межах одного року. А самостійно зробити такий розрахунок суд не має можливості. Надалі. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга\~статті 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята\~статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша\~статті 259 ЦК України). У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Як розяснено в абаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. За наведеного вище суд вбачає підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вирішення спору в цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], та дійшов висновку про відмову позивачеві у задоволенні позову в цій частині повністю. В той же час підлягають до задоволення заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON]. Адже відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і покладаються на відповідачку [PERSON]

Outcome: approved