Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

В липні 2014 року позивач, звернувся з вказаним позовом до Київського районного суду м. Одеси та посилаючись на те, що він є членом кооперативу ГО «Сонячне» та посилаючись на незаконні дії зі сторони відповідачів, у останній редакції позовних вимог просив суд: - визнати п.1.11 Рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07 серпня 1998 року за № 771 «О передаче в частую собственность гражданам Украины земельных участков, расположенных в Киевском районе г. Одессы, для обслуживания жилых домов и хозяйственных построек » недійсним, з підстав його приняття без належни на те підстав. - визнати Державний акт на право власності, виданий на [PERSON], Одеською міською Радою народних депутатів від 28 грудня 1998 р., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 1618, серії [NUMBER] не дійсним, з підстав порушень при його оформленні. - визнати Договір купівлі-продажу частки земельної ділянки [PERSON] на користь [PERSON] від 28.05.2003 р., зареєстрований в реєстрі № 3771 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловим В.В., серії ВАК №383020 недійсним, оскільки на думку позивача продавець не мала права розпоряджатися земельною ділянкою, отриманою у власність із порушенням закону. - визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010750502201, серії [NUMBER] від 20 грудня 2007 року на [PERSON] недійсним, оскільки відсутність у неї підстав для отримання такого акту випливає з попередніх позовних вимог. - визнати державний акт на право власності на земельну ділянку на [PERSON], виданий Управлінням Держкомзему у м. Одеса від 06.11.2008 р., та зареєстрованому у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010850501531, серія [NUMBER] недійсним, оскільки відсутність у неї підстав для отримання такого акту випливає з попередніх позовних вимог. - визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого право власності на земельну ділянку від [PERSON] переходить до [PERSON], що видано державним нотаріусом Агопонян В.О. від 27.03.2012 року за реєстровим номером 1-219 не дійсним та скасувати його реєстрацію у Поземельній книзі Управління Держземагентства у м. Одеса від 11.06.2012 року за реєстровим №51100136900270060202301, оскільки відсутність у спадкодавиці прав власності на таку земельну ділянку випливає з попередніх позовних вимог. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що зазначені земельні ділянки, право власності на які на теперішній час зареєстровано за [PERSON] (державний акт серії [NUMBER]) та [PERSON] (на підставі свідоцтва про право спадщини за законом після смерті [PERSON]) що були виділені з первинної земельної ділянки, яка, на думку позивача, також незаконно виділена [PERSON] (Державний акт серії [NUMBER]), за наслідком чого виникла необхідність обмеження прав членів кооперативу ГО «Сонячне» у вигляді оформлення сервітуту на право проходу (проїзду) до земельної ділянки [PERSON] через землі ГО «Сонячне». Разом з тим позивач у своїх письмових поясненнях вказував на те, що вважає право власності [PERSON] на земельну ділянку (держ акт серії [NUMBER]) таким, що було оформлено всупереч законодавства з тих підстав, що межі такої земельної ділянки при виділі її у натурі - не погоджено з ГО «Сонячне» та такі межі порушують карантинну зону земель ГО «Сонячне». Одночасно позивач вказував на те, що рішення про її виділ було прийнято Одеською міською Радою народних депутатів від 07 серпня 1998 року, без належних на те правових підстав. Щодо земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано за [PERSON], то позивач вважає договір її купівлі продажу, що укладено між [PERSON] та [PERSON] було укладено всупереч законодавству, оскільки така частина земельної ділянки не могла бути виділена з первинної без погіршення її експлуатаційних якостей - у зв'язку із відсутністю індивідуального під'їзду. Вказуючи на послідовність незаконних правочинів та реєстраційних дій, що спрямовані на захоплення земель, відведених ГО «Сонячне», позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримала зазначені у позові та долучених до матеріалів справи письмових поясненнях обставини справи та уточнені позовні вимоги. Додатково наголошувала на порушенні відповідачами інтересів ГО «Сонячне», членом якого є позивач, та необхідність їх судового захисту. Представники відповідачів та третьої особи у судовому засіданні наголошували на безпідставності вимог позову та неможливості його задоволення, оскільки право власності на земельні ділянки оформлено у суворій відповідності до закону. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши її матеріали, суд вважає встановленими наступні обставини. Відповідно до Державного акту про право власності серії [NUMBER], що виданий на підставі рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07.08.1998 року №771, [PERSON] було видано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0865 га в межах, згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Київського району м. Одеси по вул. Костанді. Позивач, в обґрунтування своїх вимог, вказує на відсутність погодження меж вказаної земельної ділянки при її виділі у натурі з ГО «Сонячне», та на відсутність належних підстав для ухвалення зазначеного рішення ВК ОМР народних депутатів №771, оскільки відповідно до Акту перевірки та прийомки виконаних робіт по встановленню зовнішніх меж та підготовки державного акту на земельну ділянку, від 15.10.1998 року, що став підставою для винесення зазначеного рішення, посадовою особою, що складала акт, було виявлено деякі помилки: відсутність акту узгодження меж та геопідоснови, та разом з тим поставила під сумнів наявність у вказаного органу відповідних повноважень для ухвалення зазначеного рішення. Наведені позивачем посилання були спростовані дослідженням такого акту у судовому засіданні: так, вказаним актом дійсно зафіксовано наявність зазначених недоліків, однак надалі за його змістом зазначено про те, що вказані недоліки було усунуто. Зокрема до матеріалів справи долучено акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі від 16.09.1998 року, відповідно до якого було виділено та відповідно узгоджено межі земельної ділянки площею 0,0865 га. в [ADDRESS], щодо якої в подальшому, 28.12.1998 року, було видано вказаний державний акт серії [NUMBER]. Разом з тим суд, аналізуючи зазначений акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі від 16.09.1998 року, зазначає, що за його текстом відсутнє погодження меж із ГО «Сонячне», оскільки на час його складання ГО «Сонячне» не вважалося власником суміжної земельної ділянки: так, на виконання рішення виконкому Одеської міської Ради №804 від 20.01.1997 року (копію якого сторонами до суду надано не було, та дослідити його зміст суду не вдалося), 12.10.1998 року було складено акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі, за яким ГО «Сонячне» було виділено відповідну земельну ділянку у натурі, тобто за ситуації що склалась, саме межі земельної ділянки, виділеної ГО «Сонячне», погоджувались, та були погоджені, відносно меж суміжної земельної ділянки про виділ у натурі якої було складено вищевказаний акт від 16.09.1998 року, що випливає з складу осіб-власників (користувачів) суміжних ділянок, вказаних за такими актами, а не навпаки. Одночасно, щодо посилань позивача на порушення земельною ділянкою площею 0,0865 га. в [ADDRESS], що була виділена відповідно до акту встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі від 16.09.1998 року, санітарної зони земель ГО «Сонячне», то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки жодних належних доказів про встановлення такої зони, про її точне місцезнаходження та про фактичне порушення її меж спірними земельними ділянкам позивачем суду не надано. Також суд, з наведених підстав, не приймає до уваги зауваження позивача про необхідність поділу такої зони між власниками суміжних ділянок у рівних частинах, та зазначає, що в Україні відсутнє «звичаєве право», на яке позивач посилається. (а.с. 254). Крім того, позивач просить суд визнати п.1.11 Рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07.08.1998 року № 771 «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок, за місцем розташування у Київському районі м. Одеси, для обслуговування жилих будинків та господарських прибудов» недійсним. У вказаному рішенні наведено перелік осіб, яким передаються в приватну власність ділянки для обслуговування жилих будинків. Даний перелік налічує близько 50 осіб, в тому числі і [PERSON], яким передаються земельні ділянки у власність. Однак посилання позивача на те, що Рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07.08.1998 року № 771 «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок, за місцем розташування у Київському районі м. Одеси, для обслуговування жилих будинків та господарських прибудов» виходить за межі її компетенції не відповідає дійсності, адже в зазначеному рішенні йде пряме посилання на рішення Ради народних депутатів від 16.05.1996 р. № 83 - XXII «Про внесення змін до генерального плану м. Одеси в частині збереження територій індивідуального житлового та дачного фонду» яким передбачено зміну цільового призначення для забудови та обслуговування індивідуального житла та надано перелік районів, де допускаються зміна цільового призначення. Разом з тим відповідні повноваження Виконкому, виходячи з системного аналізу положень ст. 3 ЗК України, ч.13 ст. 1 та п.2 прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вбачаються делегованими та не суперечать Конституції, та іншому законодавству України. Крім того, доходячи висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позивачем вимог та відповідно відсутності підстав для скасування оскаржуваного п.1.11 Рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07.08.1998 року № 771 «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок, за місцем розташування у Київському районі м. Одеси, для обслуговування жилих будинків та господарських прибудов», суд враховує висновок Конституційного Суду України, викладений у рішенні № 7- рп/2009 від 16.04.2009 року при розгляді справи за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин 1, 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до якого органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Враховуючи вказане, суд, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 771 від 07.08.1998 року є саме ненормативним актом, оскільки воно було прийняте стосовно ряду конкретних осіб, підлягало одноразовому застосуванню та вичерпало свою дію фактом його виконання. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Таким чином, суд зазначає, що з часу отримання [PERSON] державного акту про право власності на земельну ділянку, що надана їй на підставі вказаного рішення, вказане рішення у вказаній частині вичерпало свою дію у зв'язку з його виконанням та фактичною реалізацією, та таким чином вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. В подальшому, після отримання зазначеного державного акту [NUMBER], [PERSON] 28.05.2003 року розпорядилась частиною приналежного їй нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,0865 га в [ADDRESS], та відчужила її частину (загальною площею 0,0190 га) на користь громадянки російської федерації, [PERSON], від імені якої на час укладення договору діяв її повноважний представник - [PERSON]. Вказаний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО, Масловим В.В. та зареєстровано у відповідному реєстрі за №3771. Позивач вказуючи на недійсність такого договору вказує на порушення при його оформленні положень Земельного кодексу України - щодо можливості набуття у власність земельних ділянок громадянами інших держав, та методичних рекомендацій щодо застосування нотаріусами деяких положень цивільного та земельного законодавства при посвідченні правочинів, предметом яких є нерухоме майно, - щодо неможливості укладення такого договору, за наслідками якого експлуатаційні якості земельної ділянки погіршуються (через відсутність можливості під'їзду та проходу до неї шляхами загального користування) та на недотримання форми договору, зокрема на невірне зазначення найменування сторін договору. Однак такі посилання позивача спростовуються аналізом законодавства, що діяло на час укладення вказаного договору купівлі-продажу. Відповідно до п.2 ст.81 Земельного Кодексу України, іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а у п.3 згаданої статті йдеться про те, що ці громадяни можуть набувати таке право на підставі цивільно-правових угод, як саме договір купівлі-продажу. А за межами населених пунктів можуть набувати земельні ділянки несільськогосподарського призначення на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, які їм належать, на підставі угод, а також на інших підставах, вказаних у ч.3 ст.81. Тому набуття громадянкою Російської Федерації [PERSON] земельної ділянки несільськогосподарського призначення, яка знаходиться у населеному пункті - місті Одесі (що випливає зі змісту вищевказаного Державного акту про право власності на земельну ділянку), за договором купівлі-продажу, не суперечить Земельному Кодексу України, який регулює земельні відносини, та не може бути визнаним недійсним з цього приводу. Відповідно до ч.2 ст.132 Земельного Кодексу України, угода купівлі-продажу земельної ділянки повинна містити: "назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи)", законодавство не передбачає вказувати громадянство сторони в угоді, це не є умовою угоди, тому громадянство будь-якої із сторін угоди не може бути підставою про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Попри посилання позивача який вказує, що представник за довіреністю від імені [PERSON], який укладав цей договір - громадянин [PERSON] вказаний за попередньою адресою проживання, слід зазначити наступне - нотаріус при посвідченні правочинів вказує адресу проживання за паспортом громадянина, якщо він знятий з реєстраційного обліку - то нотаріус має право записати попередню адресу, що ніяким чином не впливає на сутність угоди, про яку йдеться у позовній заяві. При цьому методичні рекомендації від 26.11.2010 року, на порушення яких вказує позивач стосовно поділу (виділу) земельної ділянки, по-перше не є Законодавчою базою, а по-друге прийняті у зв'язку зі змінами у Земельному Кодексі Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок" від 05.03.2009 року № 1066-УІ, а договір купівлі-продажу земельної ділянки було посвідчено у 2003 році. Як вбачається з вищенаведеного, на час посвідчення договору купівлі-продажу зазначені методичні рекомендації ще не були чинними. Стосовно посвідчення самого договору купівлі-продажу земельної ділянки з матеріалів нотаріальної справи вбачається, що він був посвідчений на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого [PERSON] виконкомом Одеської міської Ради народних депутатів 28.12.1998 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1618, до договору додана Довідка Одеського міського управління земельних ресурсів № 424 від 26.05.2003 року про відсутність сервітутів та обмежень на відчуження вказаної земельної ділянки, та Висновку № 003/к експерта про оціночну вартість земельної ділянки, затверджену Начальником Одеського міського управління земельних ресурсів 26.05.2003 року, довіреності від імені [PERSON] від 28.05.2003 року за р.№ 3756 та Довідки з реєстру заборон від 28.05.2003 року № 779439-2003, що вказана земельна ділянка під забороною і арештом не перебуває. В подальшому, відповідно до долученої до матеріалів справи технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS], [PERSON], що була виготовлена у 2004 році, та технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS], [PERSON], що була виготовлена у 2008 році, вбачається, що співвласники земельної ділянки за вказаною адресою дійшли згоди щодо використання земельної ділянки, про право власності якої було видано Державний акт серії [NUMBER], згідно її плану з відмітками про встановлення внутрішньої межі між частинами земельної ділянки що перебуває у користуванні співвласників, копія якого долучена до матеріалів справи, За наслідками наведених правочинів та реєстраційних дій земельну ділянку за адресою [ADDRESS], загальною площею 0,0865 га, в межах її площі та відповідно до технічної документації було поділено на частини: · площею 0,0675 га, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON], про що видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER], та на теперішній час право власності на таку земельну ділянку перейшло до [PERSON] у порядку спадкування за законом, про що 27.03.2012 року, відповідно до приписів Цивільного законодавства, було видано відповідне свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом за р. №1-219. · площею 0,0190 га, право власності на яку зареєстровано за [PERSON], про що видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER]. При цьому згідно наданих до суду пояснень, копій документів та технічної документації - докази порушення меж (виходу за межі) земельної ділянки з якої їх утворено відсутні. Судова землевпорядна експертиза для вирішення питання щодо фактичних розмірів земельних ділянок, відповідності їх фактичного розміщення технічній документації, та інших питань, що потребують спеціальних знань, в рамках провадження по справі, попри роз'яснення судом прав та обов'язків сторін, зокрема можливості заявляти клопотання - не проводилась, сторонами відповідні клопотання - не заявлялись. Посилання позивача на недійсність Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] через наявність у такому акті, у порядку користування такою земельною ділянкою та на плані земельної ділянки, відміток про проїзд до приналежної [PERSON] земельної ділянки землями ДБК (ГО) «Сонячне» суд оцінює критично, оскільки залишається незрозумілим, хто та з яких підстав вчинив такі відмітки. Одночасно суд звертає увагу на те, що сторонами неодноразово зауважувалось про встановлення певного сервітуту для [PERSON] як власника земельної ділянки про право власності на яку видано Державний акт серії [NUMBER], що було встановлено на підставі рішень судів, однак, оскільки сторонами не було надано копій таких рішень - зазначені обставини залишились невстановленими. Також суд не приймає до уваги посилання позивача, як на підстави його вимог, твердження про намір відповідачів на захоплення земель ГО «Сонячне», оскільки такі посилання нічим не підтверджені та є за своєю природою припущеннями. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а суд в свою чергу обмежений у можливості збирати докази з власної ініціативи, та заперечень, та з такого, вбачається, що відповідно до вище встановлених фактів та обставин підстави для задоволення позовних вимог - відсутні. Так, вбачається правомірним отримання [PERSON] у власність земельної ділянки у [ADDRESS], а за такого вона мала право розпоряджатися своєю власністю. Існування підстав для визнання договору купівлі-продажу частини вказаної земельної ділянки, на які вказував позивач - у судовому засіданні не встановлено, доказів, щодо порушення новоутвореними земельними ділянками попередніх меж земельної ділянки, відведеної при переданні її у власність [PERSON] - суду надано не було, а за такого суд дійшов висновку про правомірність набуття [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0190 га та [PERSON] - земельної ділянки площею 0,0675 га, та належність оформлення Державних актів та свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання недійсними яких позивач порушує питання, тому у задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що в ході її розгляду, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року було застосовано заходи забезпечення позову шляхом тимчасової заборони Першому Київському ВДВС ОМУЮ та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо демонтажу металевого паркану на межі ГО «Сонячне» та земельної ділянки [ADDRESS]. Відповідно до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили, а після того підлягають скасуванню. Згідно наданих роз'яснень - питання про скасування заходів забезпечення позову може бути вирішено за текстом рішення суду або шляхом постановлення про таке самостійної ухвали. Виходячи з викладеного, зважаючи на висновки суду про відмову у задоволенні позову, зазначені заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України - понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають. Відповідачами питання про відшкодування понесених ними судових витрат не порушувалось, відомостей про такі витрати матеріали справи не містять.

Outcome: dismissed