Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого за час шлюбу. Позов мотивував тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою з 25.11.1999 року по 31.07.2012 рік ними набуто нерухоме майно, а саме павільйон та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], які просить визнати об"єктами спільної сумісної власності подружжя та розподілити між сторонами по 1/2 частині кожному, а також стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, наведених у ньому, наполягав на його задоволенні. Представник відповідачки [PERSON] проти задоволення позову заперечив, вважає його безпідставним та необгрунтованим. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить ім на праві сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договоом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.11.1999 року, після чого 31.07.2012 року шлюб між ними розірвано за рішенням Міжгірського районного суду (а.с.29). Згідно з вимогами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 Цивільного кодексу зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Суду надано довідки №4 від 05.09.2014 року та довідку №15 від 29.09.2014 року, видані директором ДП Колочавський завод технологічного обладнання про те, що тимчасова споруда-павільйон, побудована 1974 року в с.Колочава по вул.Шевченка, до 29.01.1993 року рахувався на балансі Колочавського заводу технологічного обладнання та була продана 29.01.1993 року МСП "Колопром", керівником і співвласником якого був [PERSON] Копія квитанції додається (а.с.157-158, а.с.171). У відповідності до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано жодного переконливого доказу того, що нежитлова будівля- павільйон, розташована на вул.Шевченка в с.Колочава Міжгірського району набуте сторонами за час перебування в шлюбі, чи того, що дане нерухоме майно належить відповідачці [PERSON], і у неї є правовстановлюючі документи на вказане майно, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині поділу земельної ділянки в с.Колочава по вул.Шевченка, виділеній у приватну власність відповідачці [PERSON], то в їх задоволенні слід відмовити, оскільки дана позовна вимога вже була предметом перегляду в апеляційному порядку, і в матеріалах справи наявне рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2013 року, яке набрало законної сили про відмову в задоволенні даних вимог. Повторний розгляд позову в цій частині неможливий в силу положенння ч.3 ст.61 ЦПК України.

Outcome: dismissed