Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом до ПАТ КБ «Правекс Банк» в якому просить: визнати недійсними пункти 1.3., 7.1.7 Кредитного договору № 12206-123/06З від 21.08.2006року та визнати таким що припинив свою дію п.11.1 вказаного Договору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, 21.08.2006року між АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс Банк» та нею було укладено кредитний договір № 12206-123/06З, згідно якого Банк видав їй кредит в іноземній валюті на загальну суму 60 000 доларів США строком до 21.08.2027року зі сплатою 12 відсотків річних (п.1.2.Договору). Зазначив, що пунктами 9.1 та 1.3 Договору передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність за одні й ті ж самі порушення Договору - за несплату відсотків (або порушення строку їх сплати) та погашення заборгованості (або строків її погашення) за кредитом (повернення кредиту), що суперечить вимогам, передбаченим ст.549 ЦК України та ст.61 Конституції України. Тому вважає, що п.1.3 Договору грубо порушує його права як споживача. Крім того зазначив, що п. 7.1.7 Договору також грубо порушує його права як споживача, оскільки не відповідає вимогам п.4 ч.1 ст.21, п.п.1,2 ст.18, п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», спірний договір не містить жодного пункту про відповідальність Банку перед позичальником, що заздалегідь ставить сторони в нерівне становище та надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Крім того в розділі 11 Договору міститься третейське застереження, а саме п.11.1. Так законом України «Про внесення змін до ст.6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, частину 1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п.14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживчих послуг банку, який набрав чинності 12.03.2011року. У відповідності до вимог, передбачених ст.5 ЦК України, вважає п.11.1 Договору таким, що припинив свою дію. Представник позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач ПАТ КБ «Правекс Банк» в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 21.08.2006року між АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 12206-123/06Р, згідно якого Банк видав [PERSON] кредит в іноземній валюті на загальну суму 60 000 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладання яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 даного Договору, строком з 21.08.2006року до 21.08.2027року зі сплатою 12 відсотків річних /а.с.8-10/. Таким чином, між позивачем та «Правекс Банк» виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Вважаючи договірні умови незаконними, позивач посилаючись на дисбаланс прав та обов'язків сторін за кредитною угодою на користь кредитора, що на його думку, в силу ст.ст. 203,215 ЦК України свідчить про недійсність певних пунктів кредитного договору, звернулася з цим позовом до відповідача і просила винести рішення, яким визнати недійсними та в силу ст.5 ЦК України припиненими окремих договірних пунктів вище зазначеного кредитного договору, зокрема, п.п.1.3.п.1, п.п.7.1.7 п.7 визнати недійсними, п.п.11.1 п.11 визнати припиненим. Так п.п. 1.3.п.1 Кредитного договору передбачено, що У кожному випадку невиконання (неналежного виконання) Позичальником своїх зобов'язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 (один) відсоток річних, починаючи від розміру, встановленого в п. 1.2. даного Договору. У випадку наступного невиконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором розмір відсоткової ставки збільшується з урахуванням збільшення відсоткових ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту Договору. Новий розмір відсоткової ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який Позичальник повинен був виконати свої зобов'язання, однак не виконав їх або не в повному обсязі; п.п. 7.1.7 п.7 Кредитного договору передбачено, що Банк має право: без згоди Позичальника в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного Договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу Позичальника листа про розірвання Договору або з викладеннями змін або доповнень. Зміни або доповнення до даного Договору набирають чинності з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого, відповідно до законодавства та внутрішніх документів Банку, входить прийняття таких рішень. Даний Договір вважається розірваним з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого у відповідності до законодавства та внутрішніх документів Банка входить прийняття таких рішень; п.п. 11.1 п.11 Кредитного договору передбачено, що Шляхом підписання даного Договору, у відповідності до Закону України «Про третейські суди», сторони домовились та підтверджують свою згоду не те, що всі спори розбіжності або вимоги, які виникають з даного Договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» у відповідності з його регламентом. Так, за правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" в редакції , яка діяла на момент укладання сторонами кредитного договору, договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Щодо посилання позивача, що пунктами 9.1 та 1.3 Договору передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність за одні й ті ж самі порушення Договору - за несплату відсотків (або порушення строку їх сплати) та погашення заборгованості (або строків її погашення) за кредитом (повернення кредиту), що суперечить вимогам, передбаченим ст.549 ЦК України та ст..61 Конституції України, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ч.3 ст. 550 ЦК України кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання ( ст.617 ЦК України). Відповідно до положень чинного цивільного законодавства забезпечення виконання зобов'язань є заходами впливу на недобросовісних контрагентів, які застосовуються з метою спонукання їх до виконання договору, і цієї точки зору є договірною санкцією. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Неустойка за своєю природою обчислюється за кожен день прострочення виконання зобов'язання, а розмір її прямо залежить від періоду прострочки. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Цивільний кодекс України з метою захисту прав та інтересів боржника для вимог про стягнення неустойки встановлено позовну давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258) та можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551). Отже, враховуючи характер та правову природу пені та штрафу як виду забезпечення виконання зобов'язань, умови кредитного договору, суд приходить до висновку про відсутність доказів, що такі умови порушують права [PERSON] як споживача, а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Крім того, суд зазначає, що є несправедливим п.п.7.1.7.п 7 Кредитного договору, в силу п. 6, п.11 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» який передбачає, що несправедливим є умова договору про: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі, тоді як зазначеним пунктом кредитного договору передбачено таке право Банку в односторонньому порядку розірвати та змінити його без будь-яких передбачених умов, а тому суд приходить до висновку про визнання недійсним п.п.7.1.7.п 7 Кредитного договору. Вимога позивача про визнання припиненим п. п.11.1 п. 11 Кредитного договору не підлягає задоволенню, оскільки такий пункт відповідає вимогам Закону. Так, відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:11) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;3) справ, пов'язаних з державною таємницею;4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство;7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України. Тобто вимоги в частині не можливості розгляду третейським судом спору щодо захисту прав споживачів були прийняті пізніше. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст.17 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Проте, сам по собі факт укладення сторонами договору споживчого кредиту не дає підстав вважати, що будь-який спір, що виникає між сторонами кредитного договору, є спором про захист прав споживача. Так, спір за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості не є спором про захист прав споживача, адже банк у таких правовідносинах не є споживачем, а звертається до суду з позовом про захист порушеного права сторони у зобов'язані. За таких обставин доводи позивача про визнання вказаного пункту договору припиненим не заслуговують на увагу як такі, що спростовуються наведеними нормами, адже у зв'язку з укладенням та виконанням договору споживчого кредиту між сторонами виникають правовідносини та спори як з приводу захисту прав споживача, які не підлягають розгляду третейськими судами, так і інші спори, які не підпадають під регулювання Законом України «Про захист прав споживачів» і можуть розглядатися третейськими судами.

Outcome: partial