Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, за участю третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, садівницьке товариство «Надія» спілки «Чорнобиль», про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Тернопільської районної державної адміністрації № 411 від 25 травня 2007 року, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯД № 201957, серії ЯД № 208111 та визнання недійсним договору купівлі-продажу на земельну ділянку від 17.07.2007 р. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що він є власником земельної ділянки площею 0,1254 га на території Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області у садівничому кооперативі «Надія» спілки «Чорнобиль», що стверджується рішенням Петриківської сільської ради народних депутатів № 10 від 14 березня 1995 року та Державним актом на право приватної власності на землю серії ТР № 08549, виданого Петриківською сільською радою 30 травня 1997 року. Поряд із земельною ділянкою позивача знаходиться земельна ділянка площею 0,12 га, власником якої до 17.07.2007 р. був відповідач [PERSON], що стверджується розпорядженням Тернопільської районної державної адміністрації від 25.05.2007 року № 411 та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 201957. 17.07.2007 р. власником цієї земельної ділянки площею 0,12 га на території Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області в садівничому кооперативі «Надія» спілки «Чорнобиль» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного з [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], став відповідач [PERSON] Право власності [PERSON] на дану земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 208111 від 04.09.2007 р. У 2009 році позивачу стало відомо, що частиною його земельної ділянки неправомірно користується [PERSON] У зв'язку з цим, [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про усунення порушення користування земельною ділянкою та відновлення стану земельної ділянки, що існувала до порушення прав. 05 вересня 2013 року Тернопільським міськрайонним судом було ухвалено рішення, яким позов задоволено та зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] його земельною ділянкою, звільнивши зайняту частину цієї земельної ділянки позивача, площею 223 кв. м., та привівши земельну ділянку [PERSON] в попередній стан, котрий існував до викопування земляного рову. При вирішені спору суд прийняв до уваги висновок земельно-технічної експертизи № 5040/12-22 від 16.05.2013 р., виготовлений судовим експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ, з якого вбачається, що площа земельної ділянки, якою фактично користується [PERSON] складає 971 кв. м., що на 283 кв. м. менше ніж зазначено в державному акті права власності на земельну ділянку від 30.05.1997 р. Також було встановлено, що [PERSON] фактично користується іншою ніж зазначено в його державному акті площею земельної ділянки 1112 кв. м. замість 1200 кв. м., тобто на 88 кв. м. менше. Таким чином, судовий експерт прийшов до переконання, що має місце накладання земельної ділянки відповідача [PERSON] на земельну ділянку з орієнтованою площею 223 кв. м. Тернопільською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 9 червня 2009 року № 5-9/956 встановлено, що земельна ділянка [PERSON] перетинається в графічному плані з розташуванням суміжної земельної ділянки, а саме, земельної ділянки гр. [PERSON] Таким чином, при виникненні права власності на землю площею 0,12 га [PERSON] встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) не здійснювалося. Отже, рішенням суду від 5 вересня 2013 року встановлено, що [PERSON] зайняв частину земельної ділянки позивача площею 223 кв. м. Аналізуючи викладене, можна дійти також до висновку, що на час знаходження земельної ділянки площею 0,12 га у приватній власності [PERSON] до 17.07.2007 р. - визначення меж суміжних земельних ділянок також не здійснювалось, оскільки накладення земельних ділянок до цього часу ніким не було виявлено. Зазначене доводить незаконність видачі державних актів на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га, як [PERSON] так згодом і [PERSON] (серії ЯД №201957 та серії ЯД №208111) та Розпорядження Тернопільської районної державної адміністрації від 25.05.2007 року № 411, а тому, на підставі вищесказаного, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.07.2007 р. також є незаконним та таким, що порушує законні права позивача, оскільки укладений на підставі незаконних актів. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак подав заперечення, посилаючись на те, що він працював у садівницькому товаристві «Надія» спілки «Чорнобиль» бухгалтером з 1996 року по 1999 рік, і йому як працівнику цього товариства, рішенням правління була виділена земельна ділянка [NUMBER] яка на той час була вільною, його сусідом став [PERSON] Згодом він свою ділянку приватизував і у зв'язку із важкою хворобою дружини (були потрібні кошти на лікування) останній був вимушений її продати. Під час того, як відповідач користувався своєю ділянкою, то не звертав увагу і не заперечував, коли техніка, що обробляє ділянку [PERSON] їздила по його ділянці і затоптувала її. Крім цього, до того як цю ділянку було виділено йому, громадянин [PERSON] без дозволу голови кооперативу та членів правління використовував її частину в своїх інтересах. Частиною ділянки, без його згоди [PERSON] користувався і після того, як ділянка була надана йому в користування. В 1997 році [PERSON] приватизував свою ділянку з порушенням вимог чинного законодавства, так як садівницьким товариством довідки про те, що він є членом товариства, сплачує членські та цільові внески йому не видавалось. Без цих документів приватизація земельної ділянки не можлива. Також в процесі приватизації ділянки громадянином [PERSON] допущено порушення вимог ряду статей Земельного Кодексу України, не узгоджено розміщення земельної ділянки № 10 громадянина [PERSON] із планом розміщення ділянок садівницького товариства. Для цього досить звернути увагу на довжині межі від А до Б в Державному акті на право власності на земельну ділянку [PERSON] та на відповідну довжину в акті [PERSON] та порівняти їх з розміром, вказаному в плані розміщення ділянок садівницького товариства - 47,0 м. Таким чином, при виготовлені документів на приватизацію земельної ділянки громадянина [PERSON] навмисно самовільно змінив розміри сторін ділянки, фактично змінивши її форму, в результаті чого вийшла накладка на частину земельної ділянки [NUMBER] що на той час належала відповідачу. Крім того, державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] є підробленим, так як в ньому вказана земельна ділянка площею 0,1264 га, в той час як відповідно до ст.121 Земельного Кодексу України, норма безоплатної передачі земельної ділянки громадянам для ведення садівництва передбачено не більше 0,12 га. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився із невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися у судове засідання без поважних причин. Представник Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та вважає, що розпорядження видано відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляду справи у його відсутності, щодо вирішення даного питання поклався на думку суду. Представник третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - садівницьке товариство «Надія» спілки «Чорнобиль» у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представників третіх осіб, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Рішенням Петриківської сільської Ради народних депутатів № 10 від 14.03.1995 р. передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га, для ведення садівництва на території Петриківської сільської Ради, на підставі якого було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ТР № 08549 від 30 травня 1997 року. Розпорядженням голови Тернопільської районної державної адміністрації № 411 від 25 травня 2007 року, [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,12 га для ведення садівництва у садівничому товаристві «Надія» спілки «Чорнобиль» за рахунок земель, які знаходилися в його користуванні за межами населеного пункту на території Петриківської сільської ради. На підставі вказаного розпорядження, 14 червня 2007 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 201957, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010764402195. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.07.2007 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] продав [PERSON] належну [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,12 га на території Петриківської сільської ради за межами населеного пункту, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 201957, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010764402195. На підставі вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 208111 від 04.09.2007 р., який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010764403728. Згідно із частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України (у редакції від 25 жовтня 2001 року) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. За змістом частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, та в порядку, передбаченому статтею 118 цього Кодексу, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Згідно із частиною 10 зазначеної статті районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Таким чином, у разі передачі в приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак при видачі спірного розпорядження в матеріалах справи відсутні докази про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка надалася [PERSON] Крім цього як вбачається з висновку земельно-технічної експертизи № 5040/12-22 від 16.05.2013 р., виготовленого судовим експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ, що згідно фактичних обмірів, площа земельної ділянки [PERSON] в садовому кооперативі „Надія" спілки Чорнобиль" с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області складає 971 кв. м., що на 283 кв. м. менше, ніж зазначено в державному акті на права власності на земельну ділянку від 30.05.1997 р., площа земельної ділянки [PERSON] в садовому кооперативі „Надія" спілки Чорнобиль" с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, складає 1112 кв. м., тобто на 88 кв. м. менше, ніж зазначено в державному акті на права власності на земельну ділянку від 04.09.2007 р., також встановлено накладення межі земельної ділянки площею 223 кв. м., що належить [PERSON] на земельну ділянку, що належить [PERSON] Тернопільською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 9 червня 2009 року № 5-9/956 встановлено, що земельна ділянка [PERSON] перетинається в графічному плані з розташуванням суміжної земельної ділянки, а саме, земельної ділянки гр. [PERSON] 05 вересня 2013 року Тернопільським міськрайонним судом було ухвалено рішення, яким позов [PERSON] задоволено та зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] його земельною ділянкою, звільнивши зайняту частину цієї земельної ділянки позивача, площею 223 кв. м., та привівши земельну ділянку [PERSON] в попередній стан, котрий існував до викопування земляного рову, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 03.07.2014 року. Таким чином, при виникненні права власності на землю площею 0,12 га, у [PERSON], а пізніше у [PERSON] встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) не здійснювалося, що суперечить вимогам ст.125 ЗК України, відповідно до якої, з 01.01.2002 р. право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує його право власності, його державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст. ст. 8, 124 Конституції України, ст. ст. 26, 30, 87-90. 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. За таких обставин, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, рішенням суду від 5 вересня 2013 року встановлено, що [PERSON] зайняв частину земельної ділянки позивача площею 223 кв. м. Аналізуючи вищевикладені обставини, судом встановлено, що межі земельної ділянки, що належить [PERSON], накладається площею 223 кв. м., на межі земельної ділянки, що належить [PERSON], також при виникненні права власності на землю площею 0,12 га, у [PERSON], а пізніше у [PERSON] встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) не здійснювалося, також [PERSON] не був розроблений проект землеустрою щодо відведення йому спірної земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку, що в даному випадку має місце порушення відповідачами права володіння, користування та розпорядження позивача земельною ділянкою, загальною площею 0,12 га для ведення садівництва, яка знаходиться на території Петриківської сільської ради та яка належить йому на праві приватної власності, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ТР № 08549, що є підставою для визнання недійсними розпорядження голови Тернопільської районної державної адміністрації № 411 від 25 травня 2007 року, державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯД № 201957, серії ЯД № 208111 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.07.2007 р. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, відповідно до ст. 87 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у відповідності до якої розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 243,60 грн., які підлягають стягненню з відповідачів в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує, що законодавством установлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, яку здійснювала особа, яка надавала правову допомогу, та вважає, що з відповідачів [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню в користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1 900,08 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved