Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

ПАТ «Універсал Банк» 18.11.2015 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 27.09.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником усіх прав та обов'язків якого згідно рішенням загальних зборів учасників ВАТ "Банк Універсальний" від 27 серпня 2007 року, є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №15/04/1020к-07. Відповідно до умов укладеного кредитного договору відповідач [PERSON] отримав у ВАТ "Універсал Банк" кредит у сумі 18\~440,00 доларів США на строк до 26.09.2014 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. 27.09.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] укладено договір поруки №б/н в якості забезпечення виконання позичальником [PERSON] його зобовязань за кредитним договором №15/04/1020к-07 від 27.09.2009 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.10.2011 року у справі №2-354/11 задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Універсал Банку» заборгованість за кредитним договором №15/04/1020к-07 від 27.09.2007 року в розмірі 104\~779,54 гривень та судові витрати в сумі 1\~168 гривень. Рішення набуло законної сили 31.10.2011 року. Оскільки відповідачі не виконали рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.10.2011 року та не сплатили заборгованість ПАТ «Універсал Банк», позивач продовжив нарахування відсотків за користування кредитними коштами та пені, яка на 06.11.2015 року становить 5\~488,84 доларів США та складається з: -4\~608,36 доларів США заборгованість по відсотках за користуванням кредитними коштами за період з 21.02.2011 року (наступна дата з кінцевої дати попереднього розрахунку) по 09.10.2014 року; -880,48 доларів США заборгованість по пені за період з 06.11.2014 року по 06.11.2015 року. Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечив проти розгляду справи у заочному порядку. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно у встановлений законом спосіб. Враховуючи вимоги ст. ст. 158, 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між сторонами виникли правовідносини в сфері договірних зобовязань, що регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У цьому звязку суд зважає на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.10.2011 року у справі №2-354/11 задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та ним встановлено, що 27.09.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №15/04/1020к-07, позичальником за кредитним договором отримано кредит, в розмірі, зазначеному в кредитному договорі, між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON], в якості забезпечення виконання позичальником [PERSON] його зобовязань за кредитним договором №15/04/1020к-07 від 27.09.2009 року, 27.09.2007 року укладено договір поруки №б/н. Судом також при розгляді наведеної справи встановлено порушення позичальником умов кредитного договору, що потягло за собою набуття ПАТ «Універсал Банк» права достроково вимагати повернення усієї суми кредиту та повернення нарахованих відсотків (а.с. 6-12, 15-17). Зазначеним рішенням Ленінського районного суду м .Вінниці від 18.10.2011 року у справі №2-354/11 задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Універсал Банку» заборгованість за кредитним договором №15/04/1020к-07 від 27.09.2007 року в розмірі 104\~779,54 гривень та судові витрати в сумі 1\~168 гривень. Рішення набуло законної сили 31.10.2011 року. Вказане рішення суду при розгляді цієї справи суд враховує як приюдиційне. Згідно ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та закону. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки відповідачі не виконали рішення Ленінського районного суду м.Вінниці від 18.10.2011 року та не сплатили заборгованість ПАТ «Універсал Банк», позивач продовжив нарахування відсотків за користування кредитними коштами та пені, яка на 06.11.2015 року, згідно розрахунку позивача, становить 5\~488,84 доларів США та складається з: -4\~608,36 доларів США заборгованість по відсотках за користуванням кредитними коштами за період з 21.02.2011 року (наступна дата з кінцевої дати попереднього розрахунку) по 09.10.2014 року; -880,48 доларів США заборгованість по пені за період з 06.11.2014 року по 06.11.2015 року (а.с.13-14). У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. З приводу нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій за невиконання зобовязання за договором під час існування рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом Верховний Суд України висловив правову позицію у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-1206цс15, в якій зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Також суд зазначає те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима (зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у справі № 6-190цс15 від 16.09.2015 р.). Враховуючи те, що виконання зобовязання боржником та поручителем за кредитним договором та договором поруки не проведено та те, що рішення суду як і зобовязання також залишається не виконаним, суд знаходить обґрунтованою вимогу про нарахування відсотків за користування кредитом після постановлення рішення суду та штрафних санкцій за його невиконання. Розмір заборгованості проведено у відповідному розрахунку, який суд приймає до уваги (а.с. 13 14). Разом з тим, стягнення всієї суми заборгованості по всім зобов'язаннях, передбаченим кредитним договором в іноземній валюті суперечить нормам законодавства, яке визначає випадки та порядок використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Відповідно до ч. 2\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Спеціальним нормативним актом, який регулює порядок використання іноземної валюти на території України є декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Пункт 2. ст. 1 Декрету визначає валютні операції як дії, які здійснюються з метою переходу права власності на валютні цінності. Неустойка за своїм функціональним призначенням є одним із видів забезпечення виконання зобов'язань. Тому, використання іноземної валюти при сплаті неустойки є недопустимим, оскільки така операція не є валютною операцією в розумінні Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України. Стаття 554 ЦК України\~визначає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1\~ст.553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. З огляду на викладене, суд визначає суму заборгованість відповідачів перед позивачем в наступному розмірі: - 4\~608,36 доларів США - заборгованість по відсотках за користуванням кредитними коштами за період з 21.02.2011 року по 09.10.2014 року, що за курсом НБУ станом на 27.01.2016 року еквівалентно 114\~517,75 гривень; - 21879,93 гривень - заборгованість по пені за період з 06.11.2014 року по 06.11.2015 року. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобовязання за кредитним договором, чим істотно порушив умови укладеного договору. Зазначені обставини переконують суд в наявності підстав для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача, в розмірі встановленому судом. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 1\~886,78 гривень судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved