Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові посилається на те, що вони зареєстрували шлюб 24 лютого 2001 року у Виконавчому комітеті Коржовокутської сільської ради Уманського району Черкаської області, актовий запис № 1. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розбіжність поглядів на життя і сімейні відносини. Позивач вказує, що через ініціативу відповідача між ними виникали сварки та непорозуміння. Також позивач зазначає, що починаючи з листопада 2006 року сторони однією сімєю не проживають, спільного господарства не ведуть, оскільки проживають за різними адресами. В позові вказано, що подальше спільне життя і збереження шлюбу, який на даний час є формальним, стало неможливим. На цій підставі позивач звернулася до суду та просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], та стягнути з відповідача судові витрати і витрати на правничу допомогу. Позивач [PERSON], будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомлена про місце, дату та час проведення підготовчого засідання у справі, не зявилася. Однак, позивач на адресу суду подала заяву, в якій підготовче засідання просила проводити у її відсутність, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомлений про місце, дату та час проведення підготовчого засідання у справі, не з'явився. Однак, відповідач на адресу суду подав заяву, в якій підготовче засідання просив проводити у його відсутність, позов визнає повністю та не заперечує проти розірвання шлюбу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 24.02.2001 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Виконавчому комітеті Коржовокутської сільської ради Уманського району Черкаської області, актовий запис № 1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-СР № 137626 від 10.11.2016 року (що виданий повторно). На даний час їх сім'я розпалася остаточно, шлюб носить лише формальний характер. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, які мають істотне значення. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач позов визнав, про що на адресу суду подав відповідну заяву. Згідно з положеннями п.4 ст. ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сім'я розпалась ще у листопаді 2006 року і зберегти її при встановлених обставинах неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що має істотне значення, шлюб існує формально, а тому підлягає розірванню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов"язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов"язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено критерії, за якими визначається співмірність витрат на оплату послуг адвоката. Виходячи з положень п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката визначаються, в тому числі на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до роз'яснень викладених в п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду було надано лише квитанцію «…Уманська адвокатура…» за надання правової допомоги при розгляді цивільної, кримінальної, адміністративної справи адвокатом [PERSON] на суму 1000 грн. Будь-яких інших доказів на підтвердження надання послуг на професійну правничу допомогу позивачем надано не було (договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги, тощо). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що долучена до матеріалів справи копія квитанції про сплату 1000 грн. за відсутності розрахунку таких витрат не може бути доказом підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у сумі 1000 грн. Оскільки документального розрахунку та обґрунтування витрат на правову допомогу, а саме які роботи були виконані, за який час, що було зроблено представником для підготовки позову тощо, позивачем не надано, суд приходить до висновку, що відсутність деталізованого опису виконаних робіт, навіть при наявності відповідної квитанції унеможливлює стягнення витрат на правничу допомогу, а тому вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу є недоведеними та задоволенню не підлягають. Крім того, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім за подачу позовної заяви судовий збір. З оригіналу квитанції №153 від 06.02.2018 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що при подачі даної позовної заяви позивач сплатила судовий збір у розмірі 704,80 грн., що і підлягає стягненню з відповідача на її користь. Відповідно до ст. ст. 104, 105, 109, 110, 112 СК України,

Outcome: partial