Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтні 2018 року звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Індустріальної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дітей. Позивач мотивує свої вимоги тим, що із відповідачем [PERSON] вона одружилася 30 січня 2010 року. Від спільного життя мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу вони стали проживати квартирі [ADDRESS] , яка є їх спільною власністю. 29 квітня 2018 року відповідач вигнав її разом із двома малолітніми дітьми із спільної квартири, у зв`язку з чим їх спільне проживання було припинено. Через деякий час за ініціативою позивача вони один раз короткочасно відновлювали спільне проживання, намагаючись зберегти сім`ю, однак з цього нічого не вийшло, тому 27 серпня 2018 року сторони остаточно припинили спільне проживання. Позивач з дітьми вимушена була перейти проживати в квартиру до її рідних, а відповідач залишився проживати в належній їм квартирі. Після припинення спільного проживання в квітні 2018 року і до цього часу відповідач коштів на утримання дітей не надає, дітьми не цікавиться, не зустрічається з ними та не приймає участі у їх вихованні, посилаючись на те, що до офіційного розірвання шлюбу він ніяких платежів на утримання дітей надавати не буде. Більше того, відповідач заявив, що він має намір відмовитися від дітей. У зв`язку з відмовою відповідача добровільно надавати кошти на утримання дітей, позивач 28 вересня 2018 року вимушена була звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів в наказному провадженні. Судовим наказом, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 12 жовтня 2018 року, з відповідача стягнені аліменти на утримання дітей у розмірі третини його заробітку (доходу), однак коштів на утримання дітей він так і не надає. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року у цивільній справі № 202/2386/2018 шлюб між сторонами розірвано, проте рішення ще не набрало законної сили. У зв`язку з тим, що сторони припинили проживання однією сім`єю, а малолітні діти проживають разом з нею та з відповідачем не досягнуто добровільної згоди щодо місця проживання дітей, вважає за необхідне з метою захисту прав та законних інтересів дітей визначити в судовому порядку їх місце проживання з нею. Просила суд: визначити місце проживання двох малолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем - їх матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем її мешкання: [ADDRESS] ; стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2018 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та її призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні з наведених в позові підстав. Вказала, що під розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу відповідач бажав щоб діти по дні на тиждень проживали разом з ним. Діти весь час проживають з нею, однак з метою недопущення порушення її прав з боку відповідача щодо визначення місця проживання дітей в майбутньому і було подано даний позов до суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав. Вказав, що відсутній предмет спору, оскільки він не заперечує проти проживання дітей з матір`ю і фактично на момент звернення до суду із даним позовом спір між сторонами про визначення місця проживання дітей був відсутній. Вказав, що він не виганяв дружину з квартири, позивачка добровільно пішла разом з дітьми з дому та стала проживати зі своїми батьками. Причиною розпаду сім`ї є жадність позивачки. На даний час між сторонами спір про поділ майна. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився. Надав заяву, відповідно до якої просив суд розглядати справу без його участі. Суд, заслухавши позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в ході судового розгляду і підтверджується матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 30 січня 2010 року в Індустріальному відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 38, прізвище дружини після одруження «[PERSON] ». В шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 23.08.2011 року, виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №844 від 23.08.2011 року та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 04.02.2015 року, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №137 від 04.02.2015 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року у цивільній справі № 202/2386/2018 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 08 листопада 2018 року. Згідно з судовим наказом, виданим 12 жовтня 2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 28 вересня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14911 від 10 жовтня 2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] Згідно з довідкою № 8 від 20.09.2018 року, виданою Головою правління ОСББ "Генерала Захарченка-2" [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] мешкають [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту про проживання від 20.09.2018 року, виданого Головою правління ОСББ "Генерала Захарченка-2" [PERSON] , [PERSON] , [INFO] із 27 серпня 2018 року і до сьогоднішнього дня разом із донькою [PERSON] , [INFO] та сином [PERSON] , [INFO] мешкають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає: «Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили». Згідно з ч. 1 ст. 160 , ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6). Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , даний висновок затверджений Індустріальною районною у місті Дніпрі радою 14.01.2019 року №18/5-32. Як зазначив в судовому засіданні відповідач позивач звернулася до суду з безпідставним позовом, оскільки відсутній предмет спору. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутністю предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи вбачається про існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту та вбачається конфлікт щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він не заперечує проти проживання дітей з матір`ю, однак бажає приймати активну участь у вихованні дитини, проте позивач не надає йому такої можливості та з лютого 2019 року він позбавлений можливості спілкуватися з дітьми. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав суду належних доказів якими підтверджується наявність спору про визначення місця проживання дитини, та з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи суд не може взяти до уваги висновок органу опіки та піклування, так як він є необґрунтованим та не ґрунтується на фактичних обставинах справи, тому виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовної заяви та вимушений в позові відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed