Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обгрунтування якого зазначила, що вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені. Відповідач вихованням дітей не займається, матеріально не забезпечує. Вона зареєстрована та мешкає зі своїми дітьми у м. Луганськ. Іншого житла вона не має, тому змушена проживати на тимчасово окупованій території. Крім того, вона має близьких та рідних у Російській Федерації, і для збереження життя і здоров'я дітей має можливість вивезти їх, але для оформлення відповідної заяви необхідний дозвіл батька, або рішення суду. Також її діти потребують оздоровлення та лікування. На підставі викладеного, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей до Російської Федерації, країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а також в'їзду та виїзду в зону проведення антитерористичної операції у її супроводі та надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для дітей. Позивач у судове засідання не з'явилася. Про дату та час судових засідань була повідомлена телефонограмою, яку прийняла особисто. Причина неявки суду не відома. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про судові засіданні повідомлявся належним чином. Третя особа Управління державної міграційної служби України у Луганській областів судове засідання свого представника не направили. Третя особа Служба у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області в судове засідання свого представника не направили. Суду надали заяву про розгляд справи без участі їх представника. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.07.2004 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.07.2002 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Згідно копії рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 09 березня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13). Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 12 квітня 2012 року з відповідача присуджено до стягнення аліменти на утримання дітей, на підставі якого 14 жовтня 2013 року видано виконавчий лист ( а.с. 14, 15). Згідно акту вуличного комітету дільниці № 188 Жовтневого району м. Луганська від 03.05.2017, [PERSON], [PERSON] та їх діти мешкали за адресою: [ADDRESS]. Після розлучення [PERSON] змінив місце проживання (а.с. 18). Згідно виписок з протоколів № 45, 45/1 від 03.05.2017, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за станом здоров'я рекомендовано оздоровлення (а.с. 21, 22). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, сам по собі факт звернення [PERSON] до суду свідчить про відсутність згоди батька на надання виїзду дітей за кордон. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей до Російської Федерації, країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а також в'їзду та виїзду в зону проведення антитерористичної операції у її супроводі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей до Російської Федерації, країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а також в'їзду та виїзду в зону проведення антитерористичної операції у її супроводі без згоди батька [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки її вимоги зводяться не тільки на отримання дозволу на переміщення дітей до місця свого, разом з матір'ю проживання у місті Луганську Луганської області, а й на виїзд за межі України. Тому суд вважає своїм рішенням надати неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] тимчасовий дозвіл на виїзд до місця свого, разом з матір'ю, проживання у м. Луганську Луганської області, без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], громадянина України, зареєстрованого: [ADDRESS], з дня набрання законної сили рішенням суду по 31 серпня 2018 року. Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу на оформлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон без дозволу батька, суд виходить з наступного. Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 7 травня 2014 року затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон (далі Порядок) . Згідно з підпунктом 2 пункту 7 Порядку, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: 2) особі, яка не досягла 16-річного віку: - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Батьки неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]: батько - [PERSON] та [PERSON] у шлюбі між собою не перебувають. Оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон неповнолітнім [PERSON] та [PERSON], має здійснюватися лише на підставі заяви-анкети мами - [PERSON], з якою проживають діти. Отримання згоди відповідача на оформлення такої заяви-анкети закон не потребує, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial