Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач, [PERSON], в особі представників [PERSON], [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа - Третя Криворізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] за договором дарування квартири, зобов'язання Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області здійсненими державну реєстрацію договору дарування частки квартири, укладеного [PERSON] та [PERSON] 27.08.2010р., за реєстр. № 1836. У подальшому, 20.11.2013р., представниками Позивача уточнено позовні вимоги, і з урахуванням змісту останньої уточненої позовної заяви Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа - Третя Криворізька державна нотаріальна контора про визнання договору дарування квартири дійсним, та визнання права власності на ? частини спадкового майна - 1/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] (а.с. 151-153). В обґрунтування позовних вимог вказував, що він, [PERSON] (його батько) та [PERSON] (його мати) були власниками квартири [ADDRESS], їх частка у спільній частковій власності складала по 1/3 на кожного. У подальшому, а саме 27.08.2010р. Відповідач [PERSON] подарував [PERSON], а остання прийняла в дар, 1/3 частки квартири, про що нотаріусом посвідчено договір дарування та зареєстровано в реєстрі за № 1836. Однак, [PERSON] за свого життя не здійснила реєстрації права власності на 1/3 частки квартири за договором дарування. [PERSON] померла у [INFO], після її смерті відкрилась спадщина, зокрема частка в квартирі [ADDRESS], яка належала їй за вказаним договором дарування. Оскільки [PERSON] не зареєструвала договір, а органи реєстрації відмовляють у здійсненні такої реєстрації, Позивач не має можливості успадкувати 1/2 частку спадкового майна - 1/3 частки квартири. У зв'язку чим Позивач просить суд визнати договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], від 27.08.2010р., посвідчений нотаріусом за реєстр. 1836., та визнати за ним право власності на 1/2 вказаного майна в порядку спадкування за законом. Відповідач [PERSON] скористався правом пред'явлення зустрічного позову, та до початку розгляду справи по суті пред'явив зустрічний позов до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування частки квартири фіктивним та недійсним та повернення у власність частки квартири (а.с. 146-148). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначав, що він перебував у шлюбі з [PERSON] За життя дружини вони з нею домовилися, щоби не було конфлікту щодо спадкування його частки квартири [ADDRESS], він подарував [PERSON] 1/3 частку спірної квартири, про що нотаріусом посвідчено відповідний договір дарування. Укладаючи договір, вони не мали наміру його виконувати та не мали наміру його реєстрації, оскільки домовились, що реєстрація договору відбудеться після смерті [PERSON], оскільки він був на 16 років старше дружини - [PERSON]. Однак [PERSON] померла раніше за нього, тому здійснити державну реєстрації права власності не змогла. Зазначає, що договір дарування 1/3 частки квартири не був спрямований на реальне настання правових наслідків, і є фіктивним. У зв'язку з цим просить визнати договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], від 27.08.2010р., посвідчений нотаріусом за реєстр. 1836. фіктивним, та відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України - недійсним, та повернути сторони у первісне становище. Ухвалою суду від 18 листопада 2013 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування частки квартири фіктивним та повернення у власність частки квартири та об'єднана в одне провадження з первісною позовною заявою [PERSON] (а.с. 149). Позивач та Відповідач за первісним та за зустрічним позовом у судове засідання не з'явилися, скориставшись правом представництва. Представники позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], у судовому засіданні підтримали уточнений позов у повному обсязі з мотивів, викладених у позові. Наполягали на задоволені уточнених позовних вимог у повному обсязі, просили їх задовольнити. Зазначили, що за свого життя [PERSON] не зареєструвала право власності на 1/3 частки квартири за договором дарування, у зв'язку зі смертю [PERSON] іншим чином встановити дійсність договору не можливо, Відповідач не бажає дійснити реєстрацію укладеного договору, у зв'язку з чим Позивач позбавлений можливості прийняти спадщину, що залишилась після смерті матері [PERSON], та відповідно оформити право власності на ? спадкового майна за законом. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав його необґрунтованості. Представники Відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], проти задоволення первісного позову заперечували, просили задовольнити зустрічний позов, з мотивів, викладених у зустрічній позовній заяві. Вказували, що договір дарування укладено формально, з метою забезпечення [PERSON] житлом на випадок смерті її чоловіка, а тому він не був спрямований на реальне настання прав та обов'язків, а отже, є фіктивним, тому є недійсним, і мають бути застосовані наслідки недійсності правочину - повернення в первісний стан. Вислухавши доводи сторін в обґрунтування своїх позицій у справі, оцінивши у сукупності надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що первісний Позивач у справі - [PERSON] являється сином [PERSON] та Відповідача у справі - [PERSON] (а.с. 14). Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, станом на 21.12.2006року Позивач, Відповідач та [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS]; форма власності - приватна спільна часткова, по 1/3 у кожного з співвласників (а.с. 15). Станом на 17.06.2010 року співвласники не змінились (а.с. 20). З матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2010року [PERSON] (первісний відповідач) та [PERSON] - за договором Дарувальник і Обдаровуваний уклали договір дарування частки квартири, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1836 (а.с. 16-17). З пункту 12 договору вбачається, що право власності на відчужувану 1/3 частку квартири підлягає державній реєстрації, а з пункту 16 випливає, що [PERSON] та [PERSON] нотаріусом ознайомлені зі змістом ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 Цивільного кодексу (а.с. 16 оборот). Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 13). Однак, за свого життя [PERSON] не здійснила реєстрації нерухомого майна, прийнятого в дар від [PERSON] за договором дарування частки квартири (1/3 частки квартири [ADDRESS]) від 27.08.2010р. Вказаний факт - відсутність реєстрації подарованого [PERSON] майна - сторонами у справі не оспорюється. Як вбачається з матеріалів справи, 29.05.2013р. державним нотаріусом Третьої Криворізької державно нотаріальної контори Риковою Т.М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмовлено [PERSON] (первісному позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, яка належала його матері [PERSON], яка померла [INFO] у зв'язку з відсутністю державної реєстрації прав на нерухоме майно на 1/3 частку квартири, яка була набута за договором дарування (а.с. 18). У квартирі [ADDRESS] наразі проживають Сторони - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Представник позивача за первісним позовом [PERSON] звертався в інтересах [PERSON] органів реєстрації нерухомого майна з приводу проведення державної реєстрації договору дарування частки квартири від 27.08.2010року, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 1836 (а.с. 21-23). Представнику надано відповідні роз'яснення (а.с. 24). На момент розгляду справи державна реєстрація права власності не здійснена. Вирішуючи спір, що виник між сторонами у даній цивільній справі, суд вважає, зазначити наступне: - Щодо вимог первісного Позивача в частині визнання договору дарування частки квартири дійсним: Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Тобто, [PERSON]. та [PERSON] при укладанні договору дарування частки квартири дотримались вимог, щодо форми правочину, передбачено ч. 2 ст. 719 ЦК України, про що вбачаться з самого договору (а.с. 16-17). Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однак, сторони договору - [PERSON] та [PERSON]. уклали та нотаріально посвідчили договір дарування, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Визнання ж договору дійсним з підстав не здійснення державної реєстрації договору дарування та/або права власності на нерухоме майно, прийняте в дар, чинним законодавством не передбачено. Отже, суд вважає, що обраний позивачем за первісним позовом спосіб захисту цивільних прав не відповідає вимогам закону, оскільки спірний договір нотаріально посвідчено в момент його укладання приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1836 (а.с. 16-17). - В частині вимог первісного позивача щодо визнання права власності 1/2 частки спадкового майна - 1/3 частки квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом: Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання договору дарування) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. четверта статті 182 ЦК, стаття 4 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-VI "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Зазначений Закон діє в новій редакції, з 1 січня 2013 року державна реєстрація прав буде проводитись державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав, нотаріусом як спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Вирішуючи спори про захист права власності на майно, необхідно виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. Таким чином, [PERSON] повинна була здійснити державну реєстрацію права власності на 1/3 частки квартири, подарованої їй [PERSON] за договором дарування від 27.08.2010року. Однак, нею не здійснено державної реєстрації права власності на нерухоме майно, прийняте в дар. Порядок та підстави державної реєстрації права власності на нерухоме майно визначені законом України. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 2 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у відповідній редакції) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; У розумінні ч. 1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно. Згідно з пунктом 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), на кожний об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації та право власності на який заявлено вперше, реєстратором БТІ відкриваються відповідний розділ Реєстру прав та реєстраційна справа. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на об'єкт нерухомості, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно (така позиція викладена в листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Слід зазначити, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, суд, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно повинен з'ясовувати, чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, задоволення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця), суперечить нормам матеріального права. Тобто, вимоги первісного позивача є безпідставними, оскільки у спадкодавця [PERSON] на момент відкриття спадщини відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я [PERSON] у зв'язку з нездійсненням державної реєстрації прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволені первісного позову слід відмовити у повному обсязі. У зв'язку з цим, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, здійснених первісним позивачем, оскільки в силу ст. 88 ЦПК України, судові витрати, до яких належать і витрати на правову допомогу, підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог. Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом (Відповідача за первісним позовом) суд приходить до висновку про їх недоведеність, у зв'язку з чим приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного. Відповідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положенням ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27 серпня 2010року [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) та [PERSON] - за договором Дарувальник і Обдаровуваний уклали договір дарування частки квартири, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1836 (а.с. 16-17). Відчужена 1/3 частка квартирі належала [PERSON] на праві спільної часткової власності (а.с. 15), на момент укладання договору сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, що вбачається зі змісту оспорюваного правочину, зміст договору відповідає положенням законодавства про договори дарування, сторонами дотримання форма правочину, яка встновлена ст.. 719 ЦК України для договорів дарування. З пункту 11 договору вбачається, що [PERSON] прийняла дар, шляхом прийняття ключів від квартири, сторони договору у присутності нотаріуса ствердили, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків (п. 13), сторони за договором ствердили, що усвідомлюють зміст договору (п. 13), значення своїх дій, не помиляються щодо обставин правочину, право чин є волевиявленням їх справжньої волі (п. 22), підтвердили нотаріусу, що договір дарування частки квартири не є фіктивним та удаваним (п. 23). (а.с. 16 оборот, а.с. 17). Не здійснення реєстрації права власності на частку квартири [PERSON] не може бути підставою для визнання договору дарування частки квартири фіктивним. Що ж стосується посилань зустрічного поповича, та пояснень його представників, щодо відсутності намірів укласти договір дарування, то такі посилання не підтвердженні належними та допустимими засобами доказування окрім як особистих пояснень зустрічного позивача, викладених у зустрічній позовній заяві та пояснень його представників, наданих у судовому засіданні. Суд зазначає, що під час розгляду справи зустрічним позивачем не доведено в судовому засіданні і не представлено доказів в підтвердження фіктивності договору дарування відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, тому відповідно до вимог ст. 234 ЦК України спірний правочин - договір дарування частки квартири (1/3 частки квартири [ADDRESS]), укладений між [PERSON] та [PERSON] 27.08.2010р., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1836 (а.с. 16-17) не підлягає визнанню недійсним. Оскільки суд вважає, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову в частині визнання спірного договору фіктивним, а отже й недійсним, суд не застосовує наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, зокрема повернення сторін в первісне становище. У зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене, на підставі ст. 5, 11, 182, 216, 220, 234, 316, 317, 717, 719, 1216, 2118 ЦК України,

Outcome: dismissed