Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] , представником яких є мати [PERSON] , в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.1991 року, вона є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачі у справі - [PERSON] , малолітні [PERSON] , [PERSON] , але з моменту реєстрації за зазначеною адресою не проживають та не з`являються, їх речі в будинку відсутні. Позивач просить суд визнати [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] , особами, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] в судове засідання не з"явилася. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] , яка представляє також інтереси малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , до суду не прибула, направила до суду заяву про розгляд справи за її відстутності. Позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Красноградської РДА в судове засідання не прибув, направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, рішення винести на розсуд суду. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в підготовчому судовому засіданні з наступних підстав. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.1991 року позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки Красноградської міської ради від 23.09.2019 року в домоволодінні [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстовані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки (акту обстеження), складеного депутатом Красноградської міської ради [PERSON], в будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які не проживають в будинку понад три роки, що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] . У ст. 41 Конституції України зазначено, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст.379,380 ЦК). Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід`ємними складовими права власності. Користуванням та володінням по відношенню до такого майна, як житлове приміщення, є також право проживання в ньому. Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Крім того, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника (його родичів, членів сім`ї) такими, що втратили право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України), адже чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Оскільки [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] , в належному позивачеві житловому приміщенні не проживають з 2015 року, що підтверджується відповідповідними доказами , перешкод в користуванні домоволодінням їм ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідачів створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи права [PERSON] , тому суд приходить до висновку про можливість визнання відповідачів такими, що втратилм право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] , особами, які втратили право користування житловим приміщенням, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved