Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк, ПАТ КБ «Приватбанк») про припинення правовідношення за кредитним договором від 14 жовтня 2007 року укладеним між ним та банком: угода №SAMDN 34000016805529 за банківською Універсальною карткою «Голд», угода SAMDN33000732067711 та зобов`язання закрити карткові рахунки відкриті на його ім`я. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 14 жовтня 2007 року між ним та банком укладено кредитний договір , згідно умов якого він отримав кредит у розмірі 1600 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У 2013 році банк звернувся до суду із позовом про стягнення з нього всієї суми кредиту. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2013 року стягнуто з нього на корить банку заборгованість за кредитом у розмірі 6975 грн. 35 коп. Вказані кошти ним повністю сплачено та державним виконавцем винесено постанову від 29 травня 2014 року про закінчення виконавчого провадження. 12 червня 2017 року за заявою банку приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з нього на користь банку борг у розмірі 27 030,49 грн. Рішенням суду вказаний виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому, судом при винесенні даного рішення встановлено факт повного погашення заборгованості. Однак, при оформленні кредиту в одному із банків, він дізнався про наявність у нього заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк», що не відповідає дійсності та негативно впливає на його кредитну історію. Згідно інформації банку у нього є заборгованість у розмірі 1362,28 доларів США за угодою №SAMDN 34000016805529 та заборгованість 8144,14 грн. за угодою SAMDN33000732067711. Угода №SAMDN 34000016805529 була предметом розгляду вищевказаних судових спорів. Угода SAMDN33000732067711 між ним і банком не укладалась та коштів за нею він не отримував. Вважає, що він повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Посилаючись на наведене, просив визнати припининим зобов`язання за угодами та зобов`язати закрити карткові рахунки відкриті на його ім`я. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в від 13 січня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2021 року дану справу прийнято до провадження . 22 грудня 2020 року представник банку подав суду відзив на позов. Вказав, що 14 жовтня 2007 року між банком та позивачем було укладено договір згідно умов якого позивач отримав кредит у розмірі 1600 доларів США. Договірні відносини належним чином не виконанні, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а банк не позбавлений права на отримання процентів та пені за несвоєчасну сплату кредиту. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. Позивач подав відповідь на відзив. Вказав, що сума заборгованості за кредитом була повністю стягнута згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2013 року. Дане рішення суду ним повністю виконане, що підтвержується квитанціями та постановою про закінчення виконавчого провадження. Вважає, що банк не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження доводів викладених у відзиві. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. У судовому засіданні позивач позов підтримав, з мотивів наведених у ньому, та просив задовольнити. Представник банку просив в задоволенні позову відмовити з мотивів, викладених у відзиві. Судом встановлено, що 14.10.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 1600 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що визнається сторонами спору та підтверджується матеріалами справи. У 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", що є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд із позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 873,01 доларів США, з яких: 306,50 доларів США - заборгованість по кредиту, 305,34 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 160 доларів США - комісія за річне обслуговування, а також штрафи відповідно до п.8.6 умов та правил надання банківських послуг: 62,58 доларів США - штраф (фіксована частина), 38,59 доларів США - штраф (процентна складова). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2013 року задоволено позов банку і стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14.10.2007року в сумі 6975грн. 35коп., та судовий збір в розмірі 229 грн. 40коп. 06 травня 2014 року року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № 43188001 за виконавчим листом №607/957/13ц від 12.11.2013 року виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на підставі вище вказаного рішення суду від 26.09.2013 року. Надано боржнику строк для добровільного виконання до 13 травня 2014 року. 26 травня 2014 року позивачем на виконання вищевказаного рішення суду внесено на рахунок державної виконавчої служби кошти у розмірі 6975,35 грн. та 229.40грн., що підтверджується квитанціями №26 та №28 від 26.05.2014 року виданими філією Тернопільського обласного управління Ощадного банку України про внесення коштів на рахунок Відділу ДВС. 29 травня 2014 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №43188001 відкритого за виконавчим листом №607/957/13ц виданим Тернопільським міськрайонним судом від 12.11.2013року, у відповідності до п.8 ч. 1 ст.49 чинного на той час Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 12 червня 2017року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №5322, котрим стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» борг за Кредитним договором від 14.10.2007року у розмірі 30 030,49грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 306,50 доларів США; заборгованість за відсотками - 333,06 доларів США; пеня та комісія - 330,00 доларів США; штраф - 48,48 доларів США, що всього становить 1018,04 доларів США, за курсом НБУ станом на 30.04.2017 року становить 27030 гривень 49 копійок та 3000грн. витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 20118 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 12.06.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. зареєстрований у реєстрі №5322. При винесенні рішення, суд зазначив, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч.1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" про безспірність заборгованості, що призвело до подвійного стягнення заборгованості, оскільки на час вчинення оспорюваного виконавчого напису від 14.10.2007року був вирішений по суті спір щодо стягнення заборгованості за вказаним договором, а саме 26.09.2013 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено рішення про стягнення заборгованості. Згідно довідки виданої банком позивачу від 01 липня 2020 року вбачається, що позивач має заборгованість перед банком за наступними договорами: у розмірі 1362,28 доларів США за угодою №SAMDN 34000016805529, картка Універсальна «голд» та заборгованість 8144,14 грн. за угодою SAMDN33000732067711, «Bad card». Як пояснив в судовому засідання представник банку, найменування картки «Bad card», за угодою SAMDN33000732067711 свідчить про те, що вказана карта позивачу не видавалась та зазначена у довідці помилково. Згідно виписки по рахунку позивача за угодою №SAMDN 34000016805529 від 26 жовтня 2007 року за період з 26.10.2007 року по 30.11.2020 року вбачається, що по рахунку значиться заборгованість у розмірі 1 362,82 доларів США. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналіз зазначених норм вказує на те, що правом на звернення до суду за захистом, наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з вимогами ч. 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Разом із тим, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Однак, банк вправі пред`явити вимоги за частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з вимогами ч.ч 1,2 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до положень ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що правовідносини за договором кредиту від 14 жовтня 2007 року є припиненими, внаслідок виконанням, проведеним належним чином. Сам по собі факт виконання рішення суду про стягнення заборгованості у повному розмірі та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не свідчить про припинення зобов`язання внаслідок його виконання проведеного належним чином. Оплата на виконання рішення суду не є правочином чи зобов`язанням в розумінні норм цивільного кодексу. Припинення дії договору, внаслідок пред`явлення кредитором вимог про дострокове стягнення всієї суми заборгованості не є тотожним припиненню зобов`язання внаслідок його виконання проведеного належним чином. Безпідставними є твердження позивача, що суд при винесенні рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню встановив факт повного погашення заборгованості, оскільки вказані обставини судом у даній справі не встановлювались. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, приймаючи до уваги те, що позивач не обґрунтував та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання за кредитним договором, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Outcome: dismissed