Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

В червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1/2 частці за кожній належав житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] . Після їх смерті відкрилась спадщина. За життя [PERSON] та [PERSON] склали заповіт на все майно, яке після своєї смерті заповіли позивачці. Після відкриття спадщини позивачка у встановлений строк звернулась до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини. 10.03. та 11.03.2021 року державним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку та після смерті [PERSON] на 1/2 житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Але у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку під вказаним будинком заявниці було відмовлено через те, що необхідно визначити розмір земельних ділянок кожного із співвласників у праві власності на земельну ділянку, а у відповідним реєстрах відсутня інформація щодо розміру земельних частко кожного із співвласників. У зв`язку із цим позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права на земельну ділянку. Посилаючись на положення ЦК України та судової практики, позивачка просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: на земельну ділянку 0,0467 га, кадастровий номер 1412300000:03:018:0086, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що залишилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] . Позивачка в судове засідання не прибула, через канцелярію суду надіслала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила проводити розгляд справи без її присутності. Представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області надіслав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за відсутність представник за наявними в матеріалах справи доказами та прийняти відповідне рішення з урахування вимог діючого законодавства. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 09 липня 2004 року, була власником 1/2 частки земельної ділянки номер [NUMBER] , площею 0,0494 гектарів в межах згідно з планом, переданої для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована в [ADDRESS] . Також другий співвласник - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 09 липня 2004 року, була власником 1/2 частки земельної ділянки номер [NUMBER] , площею 0,0494 гектарів в межах згідно з планом, переданої для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована в [ADDRESS] . Вказаний факт також підтверджений наявним у справі державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН №143066 від 27 травня 2005 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка в [ADDRESS] . Тобто [PERSON] та [PERSON] були рівнозначними співвласниками вказаної земельної ділянки. [INFO] [PERSON] померла, про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 22.06.2011 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.01.2017 року. Після їх смерті відкрилася спадщина на майно, що належало їм на праві власності. Згідно з матеріалами спадкових справ, які були витребувані судом, після смерті [PERSON] та [PERSON] №789/2011 та №346/2017 відповідно, із заявами про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , яка є позивачкою по справі. Інших осіб, які б звернулися до нотаріусу із заявами про прийняття спадщини, не встановлено. Згідно наявними у спадкових справах двома нотаріальними заповітами від 14 грудня 2004 року, посвідченими державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, [PERSON] та [PERSON] на випадок смерті заповіли все своє майно [PERSON] . Згідно з наявними у спадкових справах інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) видані [PERSON] та [PERSON] заповіти від 14 грудня 2004 року на момент їх смерті були чинним і ніким не скасовані. Крім того з матеріалів спадкової справи встановлено, що спадкодавець - [PERSON] була співвласником, з часткою 1/2, житлового будинку, яке розташоване в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 липня 2004 року. В свою чергу [PERSON] також була другим співвласником, з часткою 1/2, житлового будинку, яке розташоване в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 липня 2004 року. Вказаний житловий будинок після їх смерті був успадкований та перейшов у власність позивачці [PERSON] , що підтверджується наявними у спадкових справах свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 10.03.2021 року та від 11.03.2021 року. Отже позивачка отримала у спадок та належним чином оформили свої спадкові права на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , та є його одноосібним власником. Разом із тим, щодо іншого нерухомого майна у вигляді земельної ділянки під вказаним домоволодінням по [ADDRESS] , яке залишилось після смерті [PERSON] та [PERSON] , то відповідно до постанов державного нотаріусу Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, у вчиненні нотаріальної дії позивачці було відмовлено з тих причин, що в матеріалах спадкової справи та відповідних реєстрах відсутня інформація щодо розміру земельних часток кожного із співвласників. Відповідно до матеріалів спадкової справи інших спадкоємців, які б у встановленому законом порядку звернулись до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини або фактично прийняли її, окрім позивачки, судом не встановлено. Тобто з матеріалів спадкової справи вбачається, що перешкодою для оформлення спадкових прав позивачці після смерті спадкодавців стало відсутність в державному акті на земельну ділянку чіткого відображення розміру часток кожного із двох співвласників. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вставлено позивачка у встановлений строк звернулась до нотаріусу із заявами про прийняття спадщини та отримала свідоцтва про право на спадщину на частину нерухомого майна у вигляді житлового будинку, про що отримала відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На даний час не оформленими є частки не земельну ділянку під вказаним житловим будинком, який належав спадкодавцям на підставі державного акту без вказівки розміру їх часток. Вказаний недолік став підставою для відмови нотаріусу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже позивачка позбавлена можливості в позасудовому порядку оформити свої спадкові права, і тому звернулась до суду із позовом. Разом із тим, суд вважає, що права позивачки підлягають захисту з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - Лист Вищого Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. У відповідності до роз`яснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно з ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 14 серпня 2019 року по справі №523/3522/16-ц, та в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України враховується при прийнятті рішення по справі. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з статтею 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. При встановленні питання розміру часток спадкодавців на земельну ділянку, суд виходить із положень статей 355, 368 ЦК України, відповідно до яких майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з частиною 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення закріплені і в Земельному кодексі України. Так, згідно із ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до змісту ст. 89 ЗК України та глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Згідно з ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Отже, з урахуванням вказаних положень Земельного та Цивільного кодексів, суд доходить висновку про рівність часток кожного із співвласників [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] . У зв`язку з цим позивачці має перейти у спадщину право власності по 1/2 частині земельної ділянки після смерті [PERSON] та [PERSON] , що в цілому становить 1/1 частку. Виходячи із вказаних положень закону та обставин справи, ефективним способом захисту прав позивачки в даному випадку буде визнання за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на спадкове майно, а саме: на земельну ділянку 0,0467 га, кадастровий номер 1412300000:03:018:0086, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що залишилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] .

Outcome: approved