Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 16 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом, який уточнювала та просила суд встановити факт постійного спільного проживання з [PERSON] на час відкриття спадщини та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначила наступне. Позивач [PERSON] та її рідна сестра [PERSON] є рідними доньками померлої [PERSON] За життя [PERSON] придбала у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.1997 р. однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 34,1 кв.м. В даній квартирі з 2011 року разом з [PERSON] проживала її донька [PERSON], яка доглядала за матір'ю, надавала необхідне харчування, забезпечувала ліками, сплачувала комунальні платежі, отримувала пенсію. У 85 річному віці мати позивача [PERSON] померла у власній квартирі, заповіту після себе не залишила. Після поховання матері позивач [PERSON] з'ясувала, що оригінали правовстановлюючих документів в квартирі відсутні та їх місцезнаходження ні їй, ні рідній сестрі [PERSON] не відомо. Позивач та інший спадкоємець із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини у передбачений законодавством строк не звернулись. Позивач, посилаючись на норми чинного законодавства просить суд встановити факт постійного спільного проживання з матір'ю в її квартирі та вважає, що суд має право визнати за нею право власності на дану квартиру в порядку спадкування за законом. В судове засідання прибула позивач та її представник, які позов підтримали в повному обсязі та з посиланням на письмові докази і покази свідків просили позовну заяву задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник Харківської міської ради проти задоволення позовної заяви заперечував. В судовому засіданні [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними доньками померлої [PERSON], що підтверджується засвідченими копіями свідоцтв про народження. [PERSON] декілька разів змінювала прізвище, про що надала суду відповідні письмові докази. На підставі договору купівлі-продажу від 14.04.1997 р. [PERSON] придбала у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 34,1 кв.м. у громадянина [PERSON]. Вказаний договір був посвідчений Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі під № 1-5440 та 01.04.2008 р. зареєстрований в КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації". 08 лютого 2014 року спадкодавець [PERSON] у 85 річному віці померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 09.02.2014 р. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS], однак спадкоємці [PERSON] та [PERSON] із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не звертались, що підтверджується інформацією з Десятої Державної нотаріальної контори. Крім того, позивач виявив відсутність правовстановлюючих документів на квартиру, що також було підставою для відмови державною нотаріальною конторою у відкритті спадкової справи. Матеріали справи містять витяги з державного реєстру заповітів про відсутність даних щодо складання померлою [PERSON] заповіту. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що вона спільно з матір'ю проживала протягом останніх 4 років, особисто займалась похованням матері. Вказані покази були підтверджені відповідачем 2 [PERSON] Крім того, дані свідчення були підтверджені під час допиту свідка [PERSON] Відповідач 1 в особі представника Харківської міської ради проти задоволення позову заперечував на підставі наданих раніше письмових заперечень. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, змінення або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначений інший порядок їх встановлення. Відповідно до ст. 1261ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Місцем відкриття спадщини згідно зі ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" наголосив, що у випадках, якщо встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, суди не повинні задовольняти вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Суд зазначає, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Постановою Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р. в п. 23 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, позивач надав суду достатні письмові докази відсутності у нього можливості прийняти спадщину за загальним правилом, що є підставою для задоволення даної позовної заяви. Відповідач в наданих суду запереченнях не спростував надані суду письмові докази. Враховуючи викладене та

Outcome: approved