Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд: - визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 73,3 кв.м, житловою площею 51,4 кв.м, матеріали стін: шлакоблочні, обкладені цеглою, опис: житловий будинок під літ. «А-І» з господарськими та побутовими будівлями і спорудами: сарай під літ. «Б», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «Г», ворота під № 1, колодязь під № 2; за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 908 грн 00 коп. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 16 березня 2013 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2020 року. При цьому, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30 березня 2020 року в справі № 707/135/20 з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання їхніх малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У період перебування у шлюбі сторонами за кошти спільного сімейного бюджету, відповідно до договору купівлі-продажу № 4016 від 04 жовтня 2013 року, придбано житловий будинок загальною площею 73.3 кв.м., житловою площею 51,4 кв.м, матеріали стін: шлакоблочні, обкладені цеглою, опис: житловий будинок під літ. «А-І» з господарськими та побутовими будівлями і спорудами: сарай під літ. «Б», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «Г», ворота під № 1, колодязь під № 2; за адресою: [ADDRESS] . Для зручності, з метою уникнення лишнього клопоту з документами, договір купівлі-продажу будинку та його реєстрація в реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснювалася від імені колишньої дружини позивача - відповідача у справі. Разом з тим, позивач стверджує, що у вказаному будинку сторони проживали однією сім`єю. Крім того, у ньому зареєстроване місце проживання відповідача по теперішній час. Водночас, позивач зазначає, що самостійної домовленості про розподіл майна, яке було придбане у шлюбі, сторони досягти не можуть, пропозиції позивача щодо розподілу майна між ними у рівних частинах відповідач не приймає. За вказаних обставин позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 07 липня 2021 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 13 вересня 2021 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; встановлено позивачу трьохденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачу - трьохденний строкдля подачі заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів /а.с. 18-19/. 13 вересня 2021 року у зв`язку з неявкою сторін проведення розгляду справи відкладено до 01 листопада 2021 року. 20 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] засобами поштового зв`язку направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копії позивачу, у якому відповідач просила суд поновити їй строк на подачу даної заяви по суті справи та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] /а.с. 29-32/. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що позивач, звертаючись до суду із позовною заявою про розподіл майна подружжя, мав би в першу чергу ставити перед судом питання щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , і лише після визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя заявляти позовну вимогу про визнання за ним у порядку розподілу майна колишнього подружжя права власності на Ѕ спірного домоволодіння. Також, відповідач наголошує на тому, що позивачем, у порушення вимог ЦПК України, не надано доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги, а саме: доказів на доведення того факту, що кошти, за які було придбано спірний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, були спільними коштами подружжя, а також доказів про дохід позивача на час придбання даного будинку. При цьому, відповідач акцентує увагу суду на тому, що спірний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами сторонами придбано відразу після укладення шлюбу між ними, що, на її переконання, свідчить про те, що спільних коштів на придбання вказаного житлового будинку подружжя не мало та за такий короткий період не встигло накопичити. Відповідач стверджує, що спірне домоволодіння було придбано за кошти, отримані від її батьків - [PERSON] та [PERSON] . Саме тому право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем і воно є особистою приватною власністю [PERSON] . Водночас, у разі, якщо суд дійде висновку про те, що спірний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , відповідач просить суд визнати за позивачем [PERSON] у порядку розподілу майна колишнього подружжя право власності на 3/10 частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виходячи з тих підстав, що за даною адресою зареєстрована вона та їхні з позивачем спільні діти. Крім того, відповідач зауважує, що з розрахунку заборгованості по аліментах, виданого 13 вересня 2021 року Черкаським відділом державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області, вбачається, що станом на 01 вересня 2021 року боржником (позивачем) повинно бути сплачено 69 822,93 грн, однак, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, ним фактично сплачено 41 964,21 грн, відтак, заборгованість зі сплати аліментів становить 27 858,72 грн. За вказаних обставин, відповідач стверджує, що у неї на утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а розмір аліментів, який вона отримує від позивача, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З урахуванням вищевикладеного, виходячи з положень частини 3 статті 70 СК України, на переконання відповідача, суд у даному випадку (виключно у разі, коли дійде висновку про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя спірного будинку, яке нею спростовується та не визнається) має відійти від принципу рівності часток майна подружжя та збільшити частку відповідача, відповідно, зменшивши частку [PERSON] до 3/10. Окремо відповідач наголошує на тому, що у додатках до позовної заяви міститься копія довіреності від 25 березня 2021 року, відповідно до якої [PERSON] уповноважує [PERSON] вести всі його справи в судах всіх інстанцій, однак а ні зміст довіреності, а ні зміст інших матеріалів, доданих до позовної заяви, не містять жодних даних про наявність у вказаного представника права на зайняття адвокатською діяльністю (статусу адвоката). Відсутні такі відомості і в Єдиному реєстрі адвокатів України на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України. Відтак, на переконання відповідача, повноваження представника позивача [PERSON] - [PERSON] не підтверджені документами відповідно до закону. Вказана заява по суті справи надійшла на адресу суду 21 вересня 2021 року. 18 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, разом з доказами направлення її копії відповідачу, у якій представник позивача за довіреністю - [PERSON] не погоджується із доводами відповідача, наведеними у відзиві на позовну заяву, та зазначає, що довідкою СТОВ «АГРОКО» підтверджено той факт, що згідно постанови про стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04 вересня 2020 року по ВП № 62782044 за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року із заробітної плати [PERSON] утримано і перераховано 25 384,11 грн аліментів на утримання неповнолітніх дітей та 12 695,88 грн на погашення заборгованості. При цьому, посилання відповідача у відзиві на те, що розмір аліментів, які одержує [PERSON] на спільних з позивачем дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а також твердження відповідача про те, що будинок за адресою: [ADDRESS] , придбаний за її особисті кошти, представник позивача вважає не доведеними належними і допустимими доказами. Водночас, посилаючись на практику Верховного Суду, представник позивача стверджує, що сам по собі факт проживання дітей з відповідачем не дає підстав для застосування положень частини 3 статті 70 СК України в частині відступлення від правил, встановлених статтею 60 СК України щодо рівності часток подружжя у майні, набутому за час їхнього подружнього життя (шлюбу). Крім того, представник позивача вказує, що спірне домоволодіння було придбано за матеріального сприяння матері позивача [PERSON] - [PERSON] , а також фінансової допомоги його рідної сестри - [PERSON] /а.с. 42-43/. Правом на подачу заперечення на відповідь на відзив відповідач не скористалася. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2021 року продовжено відповідачу строк на вчинення процесуальної дії, визначений ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 07 липня 2021 року, та прийнято до розгляду відзив, що надійшов на адресу суду від відповідача [PERSON] 21 вересня 2021 року; продовжено позивачу строк на вчинення процесуальної дії, визначений ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 07 липня 2021 року, та прийнято до розгляду відповідь на відзив, подану до суду представником позивача за довіреністю - Березенком Євгеном Анатолійовичем 18 жовтня 2021 року /а.с. 52-55/. У судовому засіданні, яке відбулося 01 листопада 2021 року, представник позивача за довіреністю - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав, наведених у ньому та у відповіді на відзив, доповнень не мав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, яке відбулося 01 листопада 2021 року, заявлені позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у позові з мотивів, аналогічних тим, що були викладені нею у відзиві на позов. Правом на заявлення клопотання про виклик у судове засідання в якості свідків її батьків [PERSON] та [PERSON] не скористалася, зазначивши, що останні не бажають давати покази у судовому засіданні. У відповідь на запитання представника позивача вказала, що розмір аліментів, який вона отримує від позивача, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їхніх спільних з позивачем дітей. При цьому, повідомила, що старший син сторін відвідує гурток, який є безкоштовним, а також підтвердила, що до позивача із позовними заявами про стягнення додаткових коштів на утримання дітей та про збільшення розміру аліментів на утримання дітей не зверталася. У зв`язку з необхідністю виклику свідків, заявлених представником позивача, у судовому засіданні було оголошено перерву до 08 грудня 2021 року. У судовому засіданні, яке відбулося 08 грудня 2021 року, позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] від свого клопотання про виклик свідків відмовилися та вважали можливим перейти до дослідження письмових доказів у справі. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Хмельницька Л.М. проти переходу до дослідження письмових доказів не заперечували. Під час дослідження письмових доказів представник відповідача - адвокат Хмельницька Л.М. наголосила на тому, що позивачем, у порушення вимог ЦПК України, не надано доказів на підтвердження того факту, що кошти, за які було придбано спірний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, були спільними коштами подружжя, а також не долучено доказів про дохід позивача на час придбання даного будинку. Крім того, представник відповідача зауважила, що спірний житловий будинок сторонами придбано відразу після укладення шлюбу між ними, а тому, на її переконання, спільних коштів на придбання даного житлового будинку подружжя не мало та за такий короткий період не встигло накопичити. Вказала, що спірне домоволодіння було придбано за кошти, отримані від батьків відповідача - [PERSON] та [PERSON] . Також, представник відповідача акцентувала увагу суду на тому, що позивач має заборгованість по аліментах, а розмір аліментів, який відповідач отримує від позивача, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. З огляду на вищевикладене, у разі, коли суд дійде висновку про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя спірного будинку, на підставі частини 3 статті 70 СК України, просила відступити від принципу рівності часток майна подружжя та збільшити частку відповідача до 7/10, відповідно, зменшивши частку [PERSON] до 3/10. Представник позивача за довіреністю - [PERSON] із доводами представника відповідача не погодився та зазначив, що із заробітної плати позивача роботодавцем щомісячно відраховуються аліменти на утримання їхніх спільних із відповідачем дітей та здійснюється погашення заборгованості. Наголосив на тому, що твердження представника відповідача про те, що розмір аліментів, які одержує [PERSON] від його довірителя на утримання дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, не доведені належними і допустимими доказами, оскільки відповідачем не вказано, які саме додаткові потреби мають діти та не надано доказів на підтвердження їх наявності. Крім того, представник позивача зауважив, що спірний житловий будинок було придбано за фінансової допомоги рідної сестри позивача та його батьків, які віддали синові кошти, отримані від продажу їхнього авто. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 16 березня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чигиринського районного управління юстиції у Черкаській області було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 15 /а.с. 5/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2020 року, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, шлюб між сторонами розірвано /а.с. 5/. Від даного шлюбу у позивача та відповідача народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с. 34, 35/. Відповідно до копії витягу з медичної карти, яка не ставилася позивачем та його представником під сумнів, а також копії довідки про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді № 18 від 15 листопада 2021 року, син сторін у справі [PERSON] , [INFO] , часто хворіє, з 22 липня 2020 року перебуває на диспансерному обліку та з 15 листопада 2021 року потребує домашнього догляду /а.с. 62-65/. З копії довідки, виданої виконавчим комітетом Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, № 250 від 28 січня 2021 року встановлено, що відповідач у справі [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , і має такий склад родини: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] /а.с. 36/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30 березня 2020 року, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 січня 2020 року і до досягнення [PERSON] повноліття. По досягненню [PERSON] повноліття, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ним повноліття /а.с. 6-7/. З копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, сформованого головним державним виконавцем Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яворським О.М., встановлено, що станом на 01 вересня 2021 року [PERSON] повинно бути сплачено 69 822,93 грн, однак, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, за вказаний період ним сплачено 41 964,21 грн. Загальна заборгованість по аліментах [PERSON] на користь [PERSON] станом на 01 вересня 2021 року становить 27 858 грн 72 коп /а.с. 38/. Відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, сформованого головним державним виконавцем Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яворським О.М., № 32095/3 від 23 листопада 2021 року, станом на 23 листопада 2021 року [PERSON] повинно бути сплачено 81 601,32 грн, однак, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, за вказаний період ним сплачено 49 329,96 грн. Загальна заборгованість по аліментах [PERSON] на користь [PERSON] станом на 23 листопада 2021 року становить 32 271 грн 36 коп /а.с. 69/. При цьому, з копії довідки СТОВ «АГРОКО» № 1320 від 07 жовтня 2021 року вбачається, що згідно постанови про стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04 вересня 2020 року по ВП № 62782044 за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року із заробітної плати [PERSON] утримано і перераховано 25 384,11 грн аліментів на утримання неповнолітніх дітей та 12 695,88 грн на погашення заборгованості /а.с. 45/. Із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, індексний номер 255783293, сформованого 08 травня 2021 року, встановлено, що 04 жовтня 2013 року, у період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] , відповідач у справі [PERSON] придбала у власність у [PERSON] житловий будинок загальною площею 73,3 кв.м, житловою площею 51,4 кв.м, матеріали стін: шлакоблочні, обкладені цеглою, опис: житловий будинок під літ. «А-І» з господарськими та побутовими будівлями і спорудами: сарай під літ. «Б», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «Г», ворота під № 1, колодязь під № 2; розташований за адресою: [ADDRESS] ; який вцілому належить на праві приватної власності відповідачу у справі [PERSON] /а.с. 8/. Згідно висновку ФОП [PERSON] від 12 травня 2021 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 872/20 від 30 вересня 2020 року, дійсний до 30 вересня 2023 року, ринкова вартість житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , становить 130 500 грн. без урахування ПДВ /а.с. 9/. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої статті 368 ЦК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 756/11915/17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Так, за приписами частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дані норми кореспондуються з положеннями частин першої, другої та третьої статті 372 ЦК України, якими встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховний Суд України підкреслив, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому прядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , був придбаний під час перебування сторін у шлюбі. Хоча даний житловий будинок було зареєстровано лише на [PERSON] , факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Судові рішення про визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача [PERSON] відсутні. Разом з тим, відповідач та її представник наполягають на тому, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю відповідача, скільки спірне домоволодіння було придбано за кошти, отримані нею особисто від її батьків - [PERSON] та [PERSON] , однак не підтверджують свої доводи належними та допустимими доказами. Не зважаючи на роз`яснення суду, правом на заявлення клопотання про виклик у судове засідання в якості свідків [PERSON] та [PERSON] відповідач не скористалася, зазначивши, що останні не бажають давати покази у справі. Водночас, відповідачем не заперечується, що дане домоволодіння використовувалося для проживання їхньої з позивачем сім`ї. При цьому, факт придбання спірного домоволодіння за кошти батьків відповідача категорично заперечується позивачем та його представником. Наведені вище обставини вказують на те, що стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а тому суд дійшов висновку, що житловий будинок, який є предметом спору, був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок їхніх спільних коштів, і, відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Водночас, відповідачем ставиться вимога про зменшення частки позивача у майні, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Так, за змістом частин другої, третьої статті 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Враховуючи той факт, що відповідач не надала належних доказів на підтвердження того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; зважаючи на те, що з позивача на користь відповідача щомісячно стягуються аліменти на утримання малолітніх синів сторін і погашається заборгованість по аліментах, що підтверджено довідкою СТОВ «АГРОКО» № 1320 від 07 жовтня 2021 року; суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Доводи відповідача про те, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання малолітніх дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, не підтверджено належними і допустимими доказами, а сам по собі факт проживання дітей з відповідачем, потреба сина сторін у справі [PERSON] у домашньому догляді та наявність у позивача заборгованості зі сплати аліментів, не дає підстав для застосування положень частини 3 статті 70 СК України в частині відступлення від правил, встановлених статтею 60 СК України щодо рівності часток подружжя у майні, набутому за час їхнього подружнього життя (шлюбу). Так, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження розміру її щомісячних витрат на фізичний, духовний розвиток, лікування, оздоровлення і харчування їхніх з позивачем спільних дітей, що дали б можливість суду дійти висновку про недостатність сплачуваних позивачем аліментів для утримання синів сторін. Клопотань про їх витребування [PERSON] не заявлено. При цьому, суд зважає також на те, що відповідач у справі не зверталася до позивача із позовними заявами про стягнення додаткових коштів на утримання дітей та про збільшення розміру аліментів на утримання дітей. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї головної функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися (постанова від 17 квітня 2020 року у справі № 686/4314/15-ц). За таких обставин, враховуючи, що сторони не бажають реального поділу спірного нерухомого майна та отримання грошової компенсації іншим з подружжя, суд вважає необхідним визначити ідеальні частки, а саме: по 1/2 за кожним із сторін, у праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, та, для досягнення мети судового захисту майнових прав кожного із подружжя, визнати за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по Ѕ частині за кожним на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , без його реального поділу в натурі. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Водночас, слід зазначити, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Доводи відповідача та її представника про те, що позивач, звертаючись до суду із позовною заявою про розподіл майна подружжя, мав би в першу чергу ставити перед судом питання щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , і лише після визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя заявляти позовну вимогу про визнання за ним у порядку розподілу майна колишнього подружжя права власності на Ѕ спірного домоволодіння, суд вважає безпідставними, оскільки під час подання позову про поділ спільного майна подружжя пред`явлення окремо такої вимоги не вимагається. Суд в силу встановлених під час розгляду справи обставин має встановити, чи набуте спірне майно сторонами під час перебування у шлюбі та чи поширюється на нього статус спільного сумісного майна, що матиме наслідком певні висновки про поділ такого майна. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 23 січня 2019 року в справі № 307/3360/15-ц (провадження № 61-5078св18). Не заслуговують на увагу і доводи сторони відповідача про те, що повноваження представника позивача [PERSON] - [PERSON] не підтверджені документами відповідно до закону, оскільки останній не має статусу адвоката, виходячи з наступних підстав. Згідно з частинами 1, 2 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Приписами Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що набрав чинності 30 вересня 2016 року, Конституцію України доповнено статтею 131-2, у якій передбачено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Крім того, Законом № 1401-VIII розділ XV «Перехідні положення» Конституції України було доповнено пунктом 16-1, у підпункті 11 якого визначено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року. Винятком із цього правила є окремі категорії справ, до яких, зокрема, віднесені трудові спори, спори щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, малозначні справи, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. За приписами частин 2, 4 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного) та окремого провадження. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з вимогами пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Як обумовлено частиною 2 статті 60 ЦПК України, під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи. З матеріалів справи слідує, що предметом даного спору є поділ майна подружжя. Як уже зазначалося, ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 07 липня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. Водночас, аналіз наведеного вище свідчить про те, що під час розгляду малозначних справ представництво в них можуть здійснювати не лише адвокати, а й інші визначені особи, які мають цивільну процесуальну дієздатність. Відтак, суд вважає, що [PERSON] є особою, уповноваженою на представництво інтересів позивача [PERSON] , оскільки ця категорія справ не розглядається виключно за правилами загального позовного провадження. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 31 серпня 2020 року у справі № 200/14466/19-а (адміністративне провадження № К/9901/14863/20). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються і не здатні вплинути на рішення суду. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок, які сплачено останнім при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved