Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає, що рішенням двадцять п'ятої сесії Спаської сільської ради від 19.03.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у власність позивачки земельної ділянки площею 0,2100 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої в [ADDRESS]. 07.08.2014 року позивачці видане свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку та проведено державну реєстрацію цього права. Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, належною відповідачці [PERSON] До приватизації своєї земельної ділянки позивачка була твердо переконана, що і відповідачка також не приватизовувала свою земельну ділянку, оскільки з позивачкою не узгоджувалось меж суміжних землекористувачів. Вказані земельні ділянки розділяла другорядна дорога, якою впродовж тривалих років користувалися як позивачка, так і інші жителі с.Спас для проїзду до своїх земельних ділянок та господарських будівель, розташованих по обидві сторони вказаної дороги. В'їзд на останню здійснюється з головної дороги (з [ADDRESS]), що стверджується викопіюванням з генплану забудови с.Спас. Зазначає позивачка, що будь-яких змін чи відмін заїздів, проїзних шляхів в мікрорайоні розташування зазначених земельних ділянок в Генплані забудови вказаного села не проводилося. В 2013 році відповідачка стала грубо порушувати ст.103 ЗК України щодо дотримання правил добросусідства. Зокрема, 10.09.2013 року вона висловлювала своє незадоволення з приводу припаркування позивачкою транспортного засобу на вказаній спірній дорозі, та заявила, що ця дорога входить в склад приватизованої нею земельної ділянки, і тому позивачка не має права користуватись даною дорогою. Копію оспорюваного Державного акту на право власності відповідачки [PERSON] на вказану земельну ділянку, виданого 08.09.2003 року на підставі оспорюваного рішення Спаської сільської ради від 20.06.2003 року, позивачка отримала в 2014 році, і саме тоді їй стало достовірно відомо про існування зазначених оспорюваних документів. У вказаному Державному акті відображено приватизацію відповідачкою [PERSON] спірної другорядної дороги. При узгодженні меж земельних ділянок відповідачка не вказала позивачку як суміжного землекористувача. Позивачка вважає, що Спаська сільська рада як орган місцевого самоврядування проявила недбалість, не перевірила достовірність записів в планах меж земельних ділянок, грубо порушивши вимоги закону. Зокрема, Спаська сільська рада, прийнявши 20.06.2003 року рішення про передачу відповідачці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0, 25 га всупереч правилам ч.3 ст.83 ЗК України дозволила включити в площу цієї ділянки вказану спірну дорогу, яка належить територіальній громаді с.Спас. Позивачка вважає, що вказане рішення прийняте вказаною радою з перевищенням передбачених ст.122 вказаного Кодексу повноважень. На жодні зауваження та претензії про виключення площі спірної дороги із площі земельної ділянки, приватизованої відповідачкою [PERSON], сторона відповідачів не реагує. Тому позивачка просить визнати недійсним та скасувати рішення Спаської сільської ради від 20.06.2003 року в частині передачі відповідачці в приватну власність вказаної земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої в [ADDRESS], а також визнати недійсним Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на підставі оспорюваного рішення 08.09.2003 року. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] вказаний позов підтримали із вищезазначених підстав та просять його задовольнити, присудивши з відповідачів на користь позивачки понесені нею судові витрати в розмірі 243, 60 грн. Представник відповідача - Спаської сільської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить особиста розписка сільського голови с.Спас Гоянюк О.Й., про причини неявки свого представника вказана рада не повідомила. Відповідачка [PERSON] чи її представник в жодне судове засідання не з'явились, про час і місце їх проведень ця відповідачка повідомлялася належним чином, про що свідчать повідомлення про одержання нею судових повісток-викликів (а.с.42, 49, 52). 06.04., 20.04. та 30.04.2015 року вона зверталась до суду з письмовими заявами про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою (а.с.31, 35, 44). При цьому жодних підтверджуючих хворобу документів відповідачкою [PERSON] до заяв не долучено. В судове засідання 04.06.2015 року відповідачка [PERSON] також не з'явилася, її представник [PERSON] звернувся до суду з письмовим клопотанням про відкладення розгляду справи із причин складання ним державних екзаменів в Івано-Франківському університеті права ім.Короля Данила в період з 02.06. по 23.06.2015 року (а.с. 54). Однак, ні в заяві, ні в копії довідки-виклику не вказано про поважність причин неявки саме в судове засідання 04.06.2015 року. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - управління Держземагентства в Коломийському районі Білищак А.Л. пояснила, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, зазначених позивачкою. Суд, з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням двадцять п'ятої сесії шостого демократичного скликання Спаської сільської ради Коломийського району № 700-25/2014 від 19.03.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність позивачці [PERSON] земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2100 га, що знаходиться в [ADDRESS], кадастровий [NUMBER] (а.с.6). Судом встановлено, що позивачка отримала відповідне свідоцтво про право власності на вказану ділянку та зареєструвала це право у встановленому законом порядку, що стверджується копіями вказаного свідоцтва від 07.08.2014 року, індексний номер: 25292390, та даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер:25292753, виданими реєстраційною службою Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області (а.с.7, 8). Судом також встановлено, що за заявою позивачки Коломийським МВ УМВС України в Івано-Франківській області проводилась перевірка, за наслідками якої затверджено висновок від 17.09.2013 року та із відповідачкою [PERSON] по факту, який мав місце 10.09.2013 року, проведено профілактичну бесіду про недопущення вчинення нею антигромадської поведінки ( а.с.21, 22). Суд також вважає незаперечною ту обставину, що 08.09.2003 року відповідачці [PERSON] видано Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташовану в [ADDRESS]. У цьому Державному акті вказано, що він виданий на підставі рішення восьмої сесії четвертого демократичного скликання Спаської сільської ради від 20.06.2003 року, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] (а.с. 19, 20). Даними викопіювання з Генерального плану забудови с.Спас стверджується факт існування другорядної дороги (проїзду) , яка розмежовує вищевказані земельні ділянки позивачки та відповідачки [PERSON] В'їзд на цю дорогу здійснюється з [ADDRESS], яка є головною дорогою (а.с.57). У відповідності до ст.12 ЗК України та ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування» вирішення питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється на сесіях цих рад шляхом прийняття рішень. Згідно із ст.12 ЗК України здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, дотримання вимог земельного законодавства на території сіл покладено на відповідні сільські ради, а у відповідності до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, Пунктом "а" ч.3 ст.83 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення, передбачалося, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Згідно із ч. 2 с. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. З гідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з положеннями п.10 ч.2 ст.16 та ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції та законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту. Тому на підставі наданих позивачкою доказів суд приходить до висновку, що оспорюване рішення Спаської сільської ради від 20.06.2003 року в частині передачі у приватну власність відповідачці [PERSON] земельної ділянки прийнято з грубим порушенням обмеження, передбаченого "а" ч.3 ст.83 ЗК України, в редакції, чинній на час прийняття даного рішення, оскільки до складу цієї ділянки безпідставно включено другорядну дорогу, яка є проїздом та згідно із вказаною нормою закону не може передаватись у приватну власність. Отже, вказане рішення в зазначеній частині та оспорюваний Державний акт, виданий на підставі цього рішення, підлягають визнанню недійсними. Таким чином, позов слід задовольнити. Судові витрати позивачки складаються із сплаченого судового збору в розмірі 243, 60 грн., що стверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 36). В зв'язку із задоволенням позову вказані витрати відповідно до правил ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають присудженню з відповідачів в рівних частинах. На підставі наведеного, ст. ст. 12, 83, 152, 155, 158 Земельного кодексу України, та,

Outcome: approved