Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернулась в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона та відповідач є батьками [PERSON], [INFO]. Син проживає із нею, з метою оздоровлення та розширення світогляду дитини вирішила організувати його відпочинок за межами України. Однак, відповідач безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд сина за кордон та виготовити нотаріально посвідчене клопотання для оформлення проїздного документа дитини не пояснюючи причину відмови. У зв'язку з цим, просила надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду за межі України сина без згоди батька [PERSON], а також надати дозвіл на виїзд дитини закордон в її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною 16-ти річного віку. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у ньому та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засіданні не з'явився, однак належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо заявлених позовних вимог покладається на думку суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши представлені докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. З скороченого витягу акту про народження № 5699/2012 Республіки Польща вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в м.Бидгощ, його батьками є [PERSON], [PERSON] (а.с.7-8). З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції у Волинській області вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03 листопада 2015 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу «[PERSON]» (а.с.11). З довідки № 831/2-16, виданої Рівненською сільською радою Любомльського району Волинської області 10.10.2016 року вбачається, що [PERSON], проживає в [ADDRESS], до складу сім'ї входять: син [PERSON] [INFO], мати [PERSON], [INFO] (а.с.9). З виписки № 41 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07.11.2016 року вбачається, що [PERSON] потребує щорічного оздоровлення на морі, Карпатах (а.с.12). З довідки № 158, виданої НВК від 28.11.2016 року вбачається, що [PERSON] відвідує Рівненський ДНЗ з 06.10.2016 року по даний час. На протязі вказаного періоду батько дитини [PERSON] жодного разу не відвідував дитячий садок, не був на батьківських зборах та не цікавився вихованням сина (а.с.10). Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Нормами ст.ст. 1, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання Державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України, відповідно до цього Закону та інших Законів України. Статтею 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі Правил), визначено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивач просить надати дозвіл на виїзд сина без згоди батька на майбутнє, не вказуючи конкретну країну для виїзду та період перебування за кордоном. У судовому засіданні судом було роз»яснено позивачу право на уточнення позовних вимог, однак [PERSON] відмовилася уточнити свої вимоги. Безпідставним є посилання позивача у позовній заяві на Постанову Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995 року оскільки Постановою Кабінету Міністрів №682 від 26.11.2014 року визнано такою, що з 01.04.2015 року втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995 року, якою затверджено Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. З 06.12.2012 року набрав чинності Закон України №5492 від 20.11.2012 року «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України», посвідчуючий її спеціальний статус, який не передбачає таку назву та вид документів, як виготовлення проїзного документа дитини на виїзд за кордон. Тобто, з 01.04.2015 році Державною міграційною службою України припинено видачу проїзних документів дітям, а також внесення даних дитини в паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків. Законодавець гарантує права кожного з батьків на інформацію про місце перебування дитини, а позивачем не вказано країну для виїзду та часовий проміжок перебування дитини у конкретній державі, тому суд вважає, що слід відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Outcome: dismissed