Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] 20.07.2018 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, в якій просила стягнути з відповідача на її користь суму сплаченої послуги в розмірі 1500,00 грн. та суму моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. 17.09.2018 року позивач [PERSON] подала уточнену позовну заяву, в якій крім стягнення з відповідача на її користь суми сплаченої послуги в розмірі 1500,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., просила стягнути з відповідача на її користь неустойку в розмірі 1% від суми зобовязання за кожний день прострочення, а також просила винести окрему ухвало в частині повідомленні Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів про порушення фізичною особою-підприємцем [PERSON] вимог частини 3 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з метою притягнення останньої до відповідальності у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів» - в десятикратному розмірі вартості послуги. \~ \~ \~ \~В обгунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до публічної пропозиції [PERSON] в мережі інтернет щодо залучення моделей для участі в заході ODESSA FASHION DAY для показу бренду «ПАРА-SOLO» вона вирішила запропонувати свою дочку [PERSON] для участі в зазначеному заході. \~ \~ \~ \~Як пояснила відповідач [PERSON], вона є власником бренду «ПАРА-SOLO», участь в зазначеному заході надається як послуга, яка коштує півтори тисячі грн. \~ \~ \~ \~08.07.2018 року вона перерахувала ФОП [PERSON] на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» 5168-7422-0133-5241 кошти в розмірі 1500,00 грн., що підтверджується квитанцією. \~ \~ \~ \~Після цього їй пояснили, що захід проходить в м. Одеса, початок заходу о 14 годині 19.07.2018 року. \~ \~ \~ \~Через відсутність білетів до м. Одеса вона 15.07.2018 року повідомила відповідача про неможливість прибуття на захід. \~ \~ \~ \~Повторно про неможливість прибути на захід 19.07.2018 року вранці, на пропозицію повернути кошти відповідач відповіла, що їй ніколи та попросила зателефонувати наступного дня. 20.07.2018 року відповідач їй повідомила, що у них не прийнято повертати кошти за участь у заході та запропонувала замість повернення коштів прийняти участь в заході ТАЛАНТ-ДІТИ в м. Києві 29.07.2018 року. Вважає, що такими діями порушується її право з огляду на наступне. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів визначено Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з п.19 ч.І ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб Частиною 2 статті 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов'язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1)дату укладення договору; 2)найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3)найменування продукції; 4)ціну; 5)строк виконання робіт (надання послуг); 6)інші істотні умови договору; 7)права та обов'язки сторін договору. У разі ненадання такої інформації суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак ФОП [PERSON] мені такої інформації не надала. Згідно з частиною 6 статті 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» - якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов'язків для споживача. У разі ненадання документа (електронного документа) або підтвердження інформації споживач повідомляє продавця (виконавця) про недійсність договору. Продавець (виконавець) протягом тридцяти днів з моменту одержання такого повідомлення повинен повернути споживачеві одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв'язку з поверненням продукції. Разом з тим, ФОП [PERSON] відмовляється повертати сплачені кошти за послугу, яку позивач не отримала. Замість повернення коштів намагається навязати їй іншу послугу. Враховуючи вищевикладене слід зазначити також, що відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» діє заборона нечесної підприємницької практики, відповідно до якої нечесна підприємницька практика включає, в тому числі, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 1)вживання образливих або загрозливих висловів; 2)використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача, 3)встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Позивач зазначає, що порушуючи її права ФОП [PERSON] викликала в неї відчуття недовіри до представників торгівлі. Для захисту порушеного права їй довелося докладати додаткових зусиль, звертатись до суду, що призвело також до втрат немайнового характеру. Її втрати немайнового характеру полягають в моральних переживаннях, викликаних порушеннями прав, наданих споживачам, порушенням нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, головним болем, та іншими негативними наслідками. Такі втрати вона оцінює в пять тисяч гривень. Ухвалою судді від 30 липня 2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 17 жовтня 2018 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги та доводи, викладені в позовній заяві в обгрунтування позовних вимог, підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що приєднуючись до публічної пропозиції та укладаючи договір з відповідачем, позивач вважається такою, щ ознайомлена з умовами договору та місцем проведення заходу. В останній момент позивач відмовилась прибути для участі у заході, посилаючись на відсутність квитків, тобто позивач самовільно без відповідних правових підстав, самовільно та в односторонньому порядку відмовилась від укладеного договору про надання послуг та без поважних причин не зявилась для участі у проекті. Отже, на думку представника відповідача, невиконання договірних зобовязань відбулось з вини позивача, тому позовні вимоги є неогрунтованими і такими, що не можуть бути задоволені. Крім того, позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів про наявність підстав для задоволення вимог щодо моральної шкоди відповідно до закону, тому в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди також просив відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивача [PERSON] він знає близько трьох років, раніше він працював моделлю, тому допомагав позивачці. Також він знає відповідача [PERSON], познайомився з нею в м. Миколаїв, коли [PERSON] брала участь у заході, він перебуває на подібних заходах в якості гостя, безкоштовно. «ПАРА-SOLO» організує платні заходи. З 06.06.2018 року він перебував у відпустці, до нього зателефонувала позивач з приводу того, чи доцільно приймати участь в заході. Він бачив квитанцію про перерахування коштів, він особисто через інтернет займався пошуком квитків до м. Одеса з м. Дніпро та з м. Костянтинівка, але квитки на зазначену дату були відсутні, також він разом з [PERSON] звертались до каси автовокзалу, де також були відсутні квитки. Вони телефонували відповідачці, вона сказала, що можливо вони ще зможуть прибути на захід. Тоді вони вирішили їхати в м. Одеса на його автомобілі, але на межі Донецької та Запорізької областей у нього пробило колесо, в звязку з чим вони були вимушені були повернутись назад. Вранці 19.07.2018 року вони телефонували відповідачці з приводу повернення коштів, але вона відмовила. Тоді він рекомендував позивачці звернутись з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, зясуваши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до\~ст.\~77ЦПК України \~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Як вбачається зі змісту веб-сторінки в мережі Інтернет за адресою (www.рагаsolo.соm.ua/ua/2018/06/18/6969/), відповідач [PERSON] особа-підприємець [PERSON] розмістила публічну пропозицію укласти договір щодо створення не матеріального активу: участі Замовника у якості моделі/актора/актриси та гарантованої участі у кінцевій версії Продукту для прокату у фільмі та фотосесії, відзнятій під час виступу-показу на Odessa fashion Day (Summer Weekend) м. Одеса, організованому виконавцем 19.07.2018 року. Вищезазначена пропозиція міститься в п. 1.1., п. 2.1. договору для фізичних осіб моделей з ФОП [PERSON] на участь у показі (далі - Договір), який розміщений на веб-сайті, а також в інформаційному повідомленні безпосередньо на сайті (а.с. 18, 65-70). Після розміщення пропозиції до відповідача ФОП [PERSON] зателефонувала позивач [PERSON] та запропонувала свою доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 19) для участі в заході. При цьому сторони домовились щодо всіх умов співробітництва і позивач [PERSON] перерахувала 08.07.2018 року відповідачу [PERSON] на підставі п. 4.3. договору вартість участі у проекті в сумі 1500 грн., що підтверджується квитанцією від 08.07.2018 року та отримання зазначеної суми визнається відповідачем (а.с. 6). Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, договір про участь у показі моделей було укладено в усній формі, і сторони вчинили відповідні дії на виконання умов цього договору. А саме, з боку позивача [PERSON] була здійснена оплата участі у проекті, а відповідач почав підготовку до проведення заходу, який був проведений у визначений договором строк та у визначеному договорі місці. Зі змісту договору, публічної пропозиції та веб-сайту вбачається, що показ моделей на Odessa fashion Day мав відбудитися виключно в м. Одеса, і позивач та її донька повинні були прибути 19.07.2018 року до м. Одеса. Про це також повідомлялось під час переговорів між сторонами. Тобто ця обставина є загальновідомою, оскільки весь проект планувався саме в м. Одеса. Зазначена обставина не оспорювалась сторонами. Проте позивач [PERSON] разом з дочкою не прибула для участі у заході, посилаючись на відсутність квитків. Письмових доказів відсутності квитків до м. Одеса позивачем не надано, неможливість придбання квитків була підтверджена показаннями свідка [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За загальним правилом одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Одним із видів припинення зобов'язання є його розірвання з боку однієї із сторін, яке проявляється в активній формі із конкретно визначеною метою. Розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 651 ЦК). Це свідчить про заборону односторонньої відмови від договору з боку сторони, за винятками, які можуть бути встановлені договором або законом. Водночас положеннями статті 907 ЦК України передбачена можливість розірвання договору про надання послуг, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Тобто одностороння відмова від договору може відбуватися у трьох випадках: на підставах, встановлених ЦК України; на підставах, встановлених іншими законами, та за домовленістю сторін. Стаття 615 ЦК передбачає правила односторонньої відмови від зобов'язання: 1) У разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом; 2) одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання; 3) внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або в повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Частиною першою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. В зазначеному випадку встановлено, що жодних порушень зобовязань з боку відповідача або несвоєчасного надання послуги або виконання її так повільно, що надати її у строк стає неможливим, не було. Судом встановлено, що позивач [PERSON] без відповідних правових підстав, самовільно, в односторонньому порядку відмовилась від укладеного договору про надання послуг та без поважних причин не зявилась для участі у проекті. Таким чином, невиконання договірних зобовязань відбулось саме з її вини. При цьому судом встановлено, що захід Odessa fashion Day (Summer Weekend) м. Одеса, організований виконавцем відповідачем [PERSON], відбувся у визначений строк - 19.07.2018 року, вина відповідача в тому, що дочка позивача не прибула на зазначений захід відсутня, що не заперечувалсь сторонами в судовому засіданні. З приводу посилання позивача на законодавство щодо реалізації продукції поза торговельними та офісними приміщеннями, як підставу відмови від договору та повернення коштів, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до п. 1.1. Правил продажу товарів на замовлення та поза торговельними або офісними приміщеннями, що затверджені Наказом Міністерства економіки України №103 від 19.04.2007 (далі - Правила), останні визначають відносини між споживачем і суб'єктом господарювання - продавцем товарів на замовлення та поза торговельними або офісними приміщеннями на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на відстані чи поза торговельними або офісними приміщеннями, а також регламентують вимоги в дотриманні прав споживачів щодо належної якості, безпеки і належного торговельного обслуговування. За змістом п. 1.1. Правил предметом їх регулювання є насамперед дистанційний продаж продукції чи товарів не за місцем їх виробництва чи знаходження, за договорами купівліпродажу. Правовідносини за договорами про надання послуг, їх виконання, припинення чи розірвання регулюється загальними положеннями ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (ч. 1 ст. 10 Закону). Пунктом 1.7. Правил встановлено, що споживач має право розірвати договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, за умови повідомлення про це продавця протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття товару або першої поставки такого товару, за умови, що такий товар є річчю, а прийняття\~чи поставка\~товару відбувається\~пізніше часу\~одержання споживачем\~документа на\~їх продаж.\~Тобто, йдеться\~лише про\~товари та\~продукцію,\~або ж\~супровідні послуги\~щодо пакування, перевезення, доставку таких товарів чи продукції (за змістом Правил). Але у даному випадку між сторонами був укладений договір про надання послуг, а тому ці правовідносини не підпадають під дію положень щодо торгівлі поза межами торговельних чи офісних приміщень. Посилання позивача на те, що відповідач повинен був надати підтвердження виконання договору, не є обґрунтованим, оскільки позивач навіть не зявилась до офісу компанії для підписання відповідних документів, у т.ч. договору в письмовій формі. Крім того, судом встановлено, що захід Odessa fashion Day (Summer Weekend) м. Одеса, організований виконавцем відповідачем [PERSON], відбувся у визначений строк - 19.07.2018 року, та за умови прибуття дочки позивача для участі в зазначеному заході, договір був би виконаний. Право на відмову від договору про надання послуг не є абсолютним. Пунктом 4.6. Договору, що розміщений на сайті, передбачається, що «сторони домовились, що у разі відмови або неможливості продовження процесу створення замовлення з будь яких причин зі сторони та за провини замовника - авансовий платіж пепредплата або оплата у повному обсязі, виконавцем на користь замовника, частково або у повному обсязі, не повертається, та замовник до виконавця фінансових претензій не має». Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для односторонньої відмови від договору та повернення коштів, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] суми сплаченої послуги в розмірі 1500 грн, неустойки в розмірі 1% від суми зобовязання за кожен день прострочення є необгрунтованими і такими, що не підлягають задовленню. Позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. задоволенню не підлягають за наступних підстав. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 5 частини першої\~статті 5 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції\~Закону України від 19.05.2011 року № 3390-VI) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування моральної шкоди лише у разі, якщо така шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). Відповідно до\~статті 1 Закону України від 19.05.2011 року № 3390-VI "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції"\~шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Тобто, у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Оскільки така шкода позивачу [PERSON] не завдана, її вимоги про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Що стосується\~вимоги позивача\~про постановлення\~окремої ухвали,\~то відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~262\~ЦПК України\~суд,\~виявивши при\~вирішенні спору\~порушення законодавства\~ або\~недоліки в\~діяльності юридичної\~особи,\~державних чи\~інших органів,\~інших осіб,\~постановляє окрему\~ухвалу,\~незалежно від\~того,\~чи є\~вони учасниками\~судового процесу.\~Тобто,\~суд має\~право,\~але не\~зобов'язаний\~постановляти окрему\~ухвалу та\~вимоги про\~постановлення окремої\~ухвали не\~є позовними\~вимогами в\~розумінні ЦПК\~України.\~Враховуючи,\~що при\~розгляді зазначеної\~справи судом\~ не\~виявлено порушень законодавства або недоліків в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, то відсутні підстави для постановлення окремої ухвали. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed