Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

В червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Свій позов обґрунтував тим, що він являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти. В даному будинку зареєстрована відповідач [PERSON], яка являється колишньою дружиною його сина [PERSON], проте не проживає у зазначеному будинку з 2016 року, не веде в ньому господарство, а тому вважає, відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити, в разі неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Враховуючи, що відповідач, який належним чином був повідомлений, не з'явивсь в судове засідання та від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутності, на підставі частини 4 статті 169 та статті 224 ЦПК України, суд вирішив справу на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалив заочне рішення, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти, складеного 24 липня 1970 року, посвідченого нотаріусом Васильківської нотконтори Пиндик М.М., [PERSON] виділено земельну ділянку, площею 600 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (яка пізніше перейменована на [ADDRESS]), на право безстрокового користування вказаною земельною ділянкою для будівництва житлового будинку (а.с. 7-8). Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 квітня 1980 року, виданого в місті Василькові міським відділом РАЦС, [PERSON] являється сином [PERSON] (а.с. 9), який розлучився з відповідачкою [PERSON] 04 вересня 2015 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с. 10). Згідно Довідки виданої Депутатом Васильківської міської ради VII скликання Євменом В.В., [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], та його невістка [PERSON] зареєстрована, проте не проживає за вказаною адресою з 20 вересня 2016 року (а.с. 11). Довідкою № 1266/01 від 12.05.2017 року підтверджується реєстрація [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS], в тому числі ще дев'яти осіб, з них відповідачка [PERSON], яка з 20.09.2016 року фактично не проживає у вказаному будинку (а.с. 12). Реєстрація [PERSON] у спірному будинку також підтверджується записом у будинковій книзі, в якій також зазначено, що власником будинку являється [PERSON] (а.с. 13-15). Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 163 ЖК України, встановлено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідачка з 04 вересня 2015 року не є членом сім'ї власника будинку, не проживає в будинку з 20.09.2016 року, тобто більше шести місяців, її реєстрація в будинку порушує права власника, то останню слід визнати такою, що втратила право користування спірним житловим будинком. Відповідно до довідки МСЕК серії КИО-1 № 0384829 від 28.05.2012 року (а.с. 16) [PERSON]є інвалідом 1-ої групи загального захворювання, відтак, згідно пп. 9 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він є звільненим від сплати судового збору.

Outcome: approved