Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.01.2018 р. звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати частково недійсним та незаконним рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. за №51/1055 в частині передачі у приватну власність [PERSON] 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0861 га по [ADDRESS] ; визнати недійсним рішення Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.12.2016 р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0861 га по [ADDRESS] (індексний номер 33235216 від 28.12.2016 р. 11:36:01); визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом за першою чергою та стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позову посилається на те, що житловий будинок [ADDRESS] належав на праві приватної власності у рівних частках по 1/2 частині [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що у 2009 році [PERSON] здійснив відчуження належної йому 1/2 частини цього будинку у власність своєї доньки [PERSON] , яка є власником цієї частини. Посилається на те, що [PERSON] померла [INFO] , після смерті якої належну їй спадщину у вигляді 1/2 частини цього будинку прийняли її діти спадкоємці першої черги за законом: [PERSON] та [PERSON] . На час її смерті [PERSON] , як спадкоємець постійно проживав у цьому будинку та вступив у фактичне володіння та управління спадковим майном - 1/2 частиною будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер не оформивши свої спадкові права на належну йому частку на житловий будинок [ADDRESS] , а [INFO] померла матір позивача - [PERSON] . Позивач зазначає, що вона, як спадкоємець за законом після смерті матері, [INFO] у строк, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, подала також заяву до П`ятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а також подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Посилається на те, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] на належне йому на праві власності майно є [PERSON] та [PERSON] . На час смерті [PERSON] їй належала на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] . Зазначає також, що заочним рішенням Солом`янського райсуду м. Києва від 09.07.2010 р. визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] . Позивач зазначає, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2017 р. зазначене заочне рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні позову. Таким чином, позивач вважає, що на даний час вона та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом по 1/4 частині кожен на домоволодіння [ADDRESS] . Також, позивачу стало відомо про те, що на підставі зазначеного заочного рішення суду Київська міська рада 29.09.2016 р. прийняла рішення за №51/1055, яким передала у приватну власність [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки, що складає площу 0,0861 га за адресою: [ADDRESS] , а Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28.12.2016 р. здійснив державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, що складає площу 0,0861 га за адресою: [ADDRESS] (індексний номер 33235216). Таким чином, позивач вважає, що оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2017 р. скасовано заочне рішення Солом`янського райсуду м. Києва від 09.07.2010 р. на підставі якого Київрадою приймалося оскаржуване рішення про передачу [PERSON] у приватну власність 1/2 частини земельної ділянки по [ADDRESS] та вчинялися дії з державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, рішення Київради від 29.09.2016 р. за №51/1055 та державна реєстрація права власності на нього від 28.12.2016 р. (індексний номер 33235216 від 28.12.2016 11:36:01) підлягають скасуванню (визнанню недійсним у відношенні рішення), як незаконні. При цьому зазначає, що оскільки вона не набула права власності на 1/4 частину земельної ділянки по [ADDRESS] шляхом її приватизації, а приватизація 1/2 частини земельної ділянки після прийняття спадщини обома спадкоємцями має відбуватися одночасно шляхом подачі заяви, що визначено ст. 118 ЗК України, спосіб її правового захисту полягає у визнанні недійсним рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. за №51/1055, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 1/2 частину цієї земельної ділянки, прийняте 28.12.2016 р. Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київради (КМДА) (індексний номер 33235216 від 28.12.2016 11:36:01), а також визнання за позивачем права власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом за першою чергою. Визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] обґрунтовується тим, що відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу вступити у спадкові права, ухиляється від спільного прийняття спадщини, подачі заяви, що є обов`язковою вимогою під час оформлення нотаріусом, а також те, що остання намагалася незаконно усунути батька позивача, а після його смерті і позивача права на спадщину за законом. Посилається на те, що вона зверталась до нотаріусів з приводу оформлення спадкових прав шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, як на 1/4 частину будинку, так і на 1/4 частину земельної ділянки, проте в обох випадках їй було відмовлено. 26.01.2018 р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 30.01.2018 р. ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 07.05.2018 р. ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. 06.08.2018 р. відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позов, у якому вона просить відмовити у його задоволенні. Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на те, що 05.10.1958 р. між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та Виконкомом Жовтневої райради м. Києва з іншої укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки по [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . Таким чином, на думку відповідача, спадщина після смерті [PERSON] відкрилась саме в квітні 1959 року, коли в України діяв Цивільний кодекс УРСР 1922 року. Відповідач зазначає, що вона постійно, ще за часів коли була жива матір, мешкає у вказаному будинку, де також мешкав [PERSON] , який помер [INFO] . Посилається на те, що вона протягом тривалого часу неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням разом оформити спадкові права, але останній постійно відмовлявся займатися цим питанням. Зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09.07.2010 р. за нею було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] , яке було в подальшому скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2017 р. Посилається також на те, що вона, як власник 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS] звернулася до Київської міської ради і на підставі рішення №514055 отримала у власність 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0861 га. Зазначає, що оскільки рішення суду про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] було скасовано, тому вона перебуває в такому саме стані як і позивач, тобто не має належних документів про право власності на спадкове майно, у зв`язку з чим вважає, що вона не зможе виконати рішення суду у разі задоволення позову. Також вважає, що [PERSON] має законні підстави отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування, а після цього звернутися до Київради (після виготовлення технічної документації) з питанням про приватизацію частини земельної ділянки, так як скасування рішення Солом`янського райсуду при визнання за нею права власності в порядку спадкування дає підстави для скасування державної реєстрації прав як на будинок так і на земельну ділянку. 23.08.2018 р. представником відповідача - Київської міської ради до суду подано відзив на позов, у якому вона просить відмовити у його задоволенні. Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на те, що житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності у рівних частках, а саме 1/2 частини [PERSON] та [PERSON] . Проте, у 2009 році [PERSON] відчужив належну йому частину на праві власності на користь своєї доньки [PERSON] , яка і надалі є власником даної частини, а після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на користь її дітей, а саме спадкоємців першої черги [PERSON] та [PERSON] по 1/4 для кожного зі спадкоємців. Зазначає, що 29.09.2016 р. Київською міською радою було прийнято рішення №51/1055 «Про приватизацію земельної ділянки громадянам [PERSON] та [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] », відтак вказаний рішенням передано [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку у спільну часткову власність площею 0,0861га (кадастровий номер 8000000000:69:193:0023) із земель комунальної власності територіальної громади м. Києва для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] . На думку представника Київради оскаржуване рішення було прийнято з дотриманням норм чинного законодавства і в межах компетенції, оскільки позивачем хибно зазначено, що таке рішення приймалось на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.07.2010 р., адже Київська міська рада наділена правом визначати особливості землекористування у м. Києві і саме вона наділена правом розпоряджатися територіальної громади м. Києва. 03.09.2018 р. представником відповідача - Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до суду подано відзив на позов, у якому вона просить відмовити у його задоволенні. Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на те, що на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055 «Про приватизацію земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] » державним реєстратором Департаменту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято рішення від 28.12.2016 р. № 33235216 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень земельної ділянки по [ADDRESS] за [PERSON] . Вважає, що у разі задоволення позовних вимог щодо скасування рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055 та звернення позивача з відповідним рішенням суду та документами до будь-якого суб`єкта державної реєстрації з метою скасування державної реєстрації прав, законодавством України і передбачений обов`язок останніх внести запис про скасування державної реєстрації прав незалежно від участі у судовій справі, тому просить відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 13.05.2019 р. ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. 23.06.2020 р. ухвалою суду до участі у справі як третю особу залучено [PERSON] . В судовому представник позивача позов підтримав повністю, посилаючись на підстави, викладені у ньому та надані докази. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача проти задоволення позову заперечили у повному обсязі, з викладених у відзиві підстав. В судове засідання представники відповідачів Київської міської ради та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не з`явились, про місце, день та час судового розгляду були повідомлені у встановленому порядку. В судовому засіданні треті особи [PERSON] та [PERSON] підтримали позов у повному обсязі. В судове засідання треті особи [PERSON] та [PERSON] не з`явились, про місце, день та час судового розгляду були повідомлені у встановленому порядку, подали суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, проти задоволення позову заперечили у повному обсязі. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилась, про місце, день та час судового розгляду була повідомлена у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва, посвідченого П`ятою київською державною нотаріальною конторою 05.10.1958 р. № 18526, дублікат якого виданий П`ятою київською державною нотаріальною конторою 08.06.2002 р. № 1040 та записано в реєстрову книгу № 110-99 за реєстровим №19980, що підтверджується реєстраційним посвідченням № [NUMBER] виданим 17.06.2002 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. [PERSON] за життя заповіту не склала. Спадкоємцями за законом першої черги майна померлої [PERSON] є її діти: дочка [PERSON] , [INFO] , яка після реєстрації одруження 15.02.1974 р. змінила прізвище на « [PERSON] » та син [PERSON] , [INFO] . [PERSON] (з 12.08.1966 р.) та [PERSON] (з 06.12.1961 р.) разом з померлою [PERSON] були зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] . 12.06.1961 р. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] одружились, після реєстрації одруження чоловіку та дружині присвоєно прізвища « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження від 25.07.1967 р. серії [NUMBER] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , про що 28.04.1971 р. зроблено актовий запис № 1355, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 22.12.2016 р. Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 29.07.1994 р. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб, прізвища чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », про що 29.07.1994 р. в Книзі реєстрації шлюбів відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 880, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 23.06.2005 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. 09.07.2010 р. заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у цивільній справі № 2-525-1/10, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлої матері [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за [ADDRESS] . 14.09.2010 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 31495407) на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.07.2010 р., що підтверджується копією інформаційної довідки від 11.01.2017 р. № 77977516. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві 04.07.2012 р., актовий запис № 12021. [PERSON] з 06.12.1961 р. по день смерті був зареєстрований та проживав у житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки відокремленого структурного підрозділу «Відрадненський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської РДА від 31.08.2012 р. № 1935. 01.09.2012 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (спадкова справа № 633/2012). 29.09.2016 р. рішення Київської міської ради № 51/1055 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянкам [PERSON] та [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, справа П-9339). Передано громадянкам [PERSON] та [PERSON] у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,0861 га (кадастровий номер 8000000000:69:193:0023) із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] з розподілом часток у праві спільної часткової власності на вищезазначену земельну ділянку, а саме: частка громадянки [PERSON] - 1/2 від 0,0861 га; частка громадянки [PERSON] - 1/2 від 0,0861 га. 22.12.2016 р. державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено інформацію про право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частину об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 1136258680000) - земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:69:193:0023, площею 0.0861 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055, що підтверджується копією інформаційної довідки від 11.01.2017 р. № 77977516. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 12.12.2016 р., актовий запис № 18994. 09.02.2017 р. [PERSON] звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 09.02.2017 р. постановою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. на підставі ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки право власності на вказану частину будинку зареєстровано на іншу особу. 04.10.2017 р. рішенням Апеляційного суду м. Києва заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09.07.2010 р. у цивільній справі № 2-525-1/10 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову [PERSON] у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом. Даним судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що померла [PERSON] не була власником усього житлового будинку [ADDRESS] у розумінні вимог ст. ст. 316, 317 ЦК України, а була вона власником лише 1/2 частини цього будинку. Співвласником іншої 1/2 частини будинку [ADDRESS] був [PERSON] . Визнаючи право власності за [PERSON] на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері, суд фактично позбавив іншого спадкоємця [PERSON] права на спадщину, чим порушив його законні права та інтереси. [PERSON] за життя була власником лише 1/2 частки будинку [ADDRESS] , а тому спадковим майном після її смерті є лише 1/2 частка вказаного будинку, яка відповідно до вимог закону є спадковим майном, що має ділитися у рівних частинах, а саме по 1/4 між спадкоємцями першої черги - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 234797390, встановлено, що 30.06.2020 року скасовано право власності [PERSON] на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Також встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею майна померлого [PERSON] , до якого відноситься 1/4 частина будинку [ADDRESS] , вона прийняла спадщину після смерті батька, оскільки у визначений законом термін подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька. 12.12.2017 р. [PERSON] звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини земельної ділянки [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 16.12.2017 р. постановою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. на підставі ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини земельної ділянки [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 27.03.2018 р. [PERSON] звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (спадкова справа № 181/2018). 29.01.2021 р. [PERSON] звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (спадкова справа № 45/2021). 02.03.2021 р. [PERSON] звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 02.03.2021 р. постановою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. на підставі ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку із вирішенням справи у суді. Відповідно до ст.418 ЦК УРСР (1922 року, чинному на час відкриття спадщини, після смерті [PERSON] ) спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Статтею 420 ЦК УРСР (1922 року) визначено, що при одержуванні спадщини за законом спадкове майно ділиться на рівні частки між особами, закликаними до одержання спадщини в порядку черговості, зазначеної в першій та третій частині ст. 418. Внуки і правнуки спадкодавця ділять між собою нарівно ту частку, яка належала б їх померлому родителю. Статтею 429 ЦК УРСР (1922 року) передбачалось, що якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Спадкоємці, які є в наявності, можуть вступити до управління спадковим майном, не чекаючи явки інших спадкоємців, які, своєчасно з`явившись, можуть витребувати свою частку спадкового майна. Спадкоємці, відсутні в місці відкриття спадщини, можуть прийняти спадкове майно особисто або через повірених на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини (ст.430 ЦК УРСР 1922 року). Так, спадкування в Україні здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. Положення статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою і часом відкриття спадщини є день смерті особи. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. На підставі ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Виходячи з наведеного та з урахуванням роз`яснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб. Згідно п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Пунктом «г» ч.3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може бути здійснено шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею майна померлого [PERSON] , до якого відноситься 1/4 частина будинку [ADDRESS] , вона прийняла спадщину після смерті батька, при цьому скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.07.2010 р. про визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлої матері [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055 в частині передачі [PERSON] у власність 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0861 га (кадастровий номер 8000000000:69:193:0023) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки скасовано право власності [PERSON] на 1/2 частину будинку, рішення ради порушує права [PERSON] на спадкове майно у виді 1/4 частині земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 р., ст. 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020 р.) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" п. 2 ч. 6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" п. 2 ч. 6 ст.37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що, чинна редакція ст. 26 Закону України № 1952 встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому суд звертає увагу, що судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, в даному випадку рішення Київської міської ради, є підставою для проведення державної реєстрації припинення речових прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом за першою чергою є передчасними та не підлягають до задоволення, оскільки [PERSON] після набрання законної сили даного рішення суду має право звернутись до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку визначеному ЦК України та Закону України «Про нотаріат». Посилання відповідача [PERSON] у відзиві на те, що зазначена справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, не приймається судом до уваги, у зв`язку з наступним. Аналіз змісту ст. 15 ЦПК України та ст. 17 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір. Оспорювання рішення органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень поглинається спором про речове, приватне право, яке як могло належати особі до звернення до органу місцевого самоврядування, так і виникнути в результаті реалізації рішення органу місцевого самоврядування, але захист якого відбувається у порядку цивільного судочинства (ст. 15 ЦПК України) у спосіб, характерний для приватноправових відносин. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 р. (справа № 307/2765/15-ц, провадження № 14-206цс18) було викладено правовий висновок про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. У справі, яка розглядається, позивач обґрунтовувала позов про скасування рішення органу місцевого самоврядування наявністю в неї існуючого речового права на спірну земельну ділянку. Оскільки орган місцевого самоврядування надав відповідачу дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, співвласником якої вважає себе позивач, то у цьому випадку обраний [PERSON] спосіб захисту приватного права є запобіганням вчиненню дій, що порушують права та створюють небезпеку порушення цивільних прав, і саме від встановлення обставин, з якими позивач пов`язує виникнення в неї речового права на спірну земельну ділянку, залежить правильне вирішення спору. Виходячи з наведених вище норм процесуальних законів можна зробити висновок, що здійснення захисту такого цивільного права, як і встановлення його існування, не віднесено до компетенції адміністративного суду. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial