Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Торгівельна фірма «Полюс» - приватне підприємство, Регіональний сервісний центр МВС у Харківській області в особі Територіального сервісного центру МВС №6341, в якому просить визнати недійсним Договір комісії № 4292/19/006338 від 09.07.2019р. та Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4292/19/006338 від 09.07.2019 р., застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом реституції, відновивши становище речей яке існувало до укладення правочинів, а саме зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області в особі Територіального сервісного центру МВС № 6341 анулювати запис про перереєстрацію автомобілю Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] на нового власника [PERSON] від 09.07.2019р., визнати за позивачем право власності на Ѕ частини вказаного автомобілю та стягнути з [PERSON] судовий збір та витрати на правову допомогу. В обґрунтування\~позовних вимог\~посилається на\~те,\~що 30.10.2010\~року вона\~уклала шлюб\~з [PERSON] \~за час\~перебування в\~шлюбі у\~2015\~році було\~спільно придбано\~автомобіль Lexus\~NX\~300Н\~державний номер\~ [NUMBER] \~№ кузова\~ [NUMBER] ,\~право власності\~на який\~було оформлене\~на відповідача\~ [PERSON] ,\~який на\~теперішній час\~користується зазначеним\~автомобілем.\~Позивач з\~відповідачем має\~намір розірвати\~шлюб та\~подавати заяву\~про розподіл\~майна подружжя,\~предметом якого\~виступатиме поділ\~зазначеного вище\~автомобілю.\~Починаючи з\~10.07.2019\~року з\~відповідачем вони\~не мешкають\~разом,\~та право\~позивача на\~вказаний автомобіль\~відповідачем не\~визнається.\~Оскільки з\~боку чоловіка\~неодноразово надходили\~погрози про\~те,\~що він\~перепише автомобіль\~на свого\~сина,\~стороною позивача\~надіслані відповідні\~запити з\~приводу встановлення\~належності автомобіля Lexus NX 300Н державний номер [NUMBER] . Згідно інформацій Регіонального сервісного центру МВС у Харківській області автомобіль Lexus NX 300Н державний номер [NUMBER] з 21.11.2015 року в порядку первинної реєстрації зареєстровано за [PERSON] , а з 09.07.2019 року в порядку перереєстрації на нового власника за договором купівлі-продажу № 42/19/006338 від 09.07.2019 року зареєстровано за [PERSON] . Згідно копії Договору комісії №4292/19/006338 від 09.07.2019р., укладеного між ТФ «Полюс» ПП та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] доручив продаж транспортного засобу Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER] за ціною не нижчою ніж 49000,00 грн. Також позивачем отримана копія Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4292/19/006338 від 09.07.2019р., відповідно до якого ТФ «Полюс» ПП, на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії, передає у власність [PERSON] вказаний автомобіль. Ціна транспортного засобу за договором склала 49000 грн. Вважає, що відповідачі діяли недобросовісно, оскільки [PERSON] , як рідний син [PERSON] , не міг не знати, що автомобіль придбано під час шлюбу, що він є цінним майном і що позивачем не надано згоди на його продаж. Також зазначив сам правочин вчинено за непомірно низькою ціною порівняно з ринковою вартістю. За таких обставин вважає, що продаж вказаного автомобілю вчинено незаконно, а договори комісії та купівлі-продажу транспортного засобу є недійсними. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Костяним А.О. надано до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що жодні права позивача не були порушені, невизнані або оспорювані, оскільки у даному випадку спірний автомобіль не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. За час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] відповідач мав доходи від здійснення підприємницької діяльності, на відміну від позивача, яка власного заробітку не мала. До укладання шлюбу із позивачем відповідач також займався підприємницькою діяльністю та мав власні заощадження, що дозволило йому придбати спірний автомобіль за власні грошові кошти, а також з урахуванням грошових коштів, позичених у [PERSON] на придбання зазначеного автомобіля. Спірний автомобіль хоч і був відповідачем придбаний за кошти, які належали йому особисто, але він використовувався в інтересах сім`ї. Вважає, що спірний автомобіль не може бути визнаний сумісною власністю подружжя з огляду на вище викладені обставини його набуття в особисту власність відповідачем. Його волевиявлення на продаж власного автомобіля, який є спірним у даній справі, було вільним та обумовлено технічно несправним станом зазначеного автомобіля внаслідок його затоплення на початку червня 2019 року. Вартість відновлення автомобіля та приведення його у робочий стан складала 838\~554,00грн. Про пригоду, яка сталась з автомобілем було відомо його сину, як і те, що він планує продавати вказаний автомобіль. Син виявив бажання придбати цей автомобіль з метою його відновлення та подальшого використання. В подальшому [PERSON] продав вказаний автомобіль [PERSON] за договором купівлі-продажу від 09.07.2019 року за ціною 49\~000 грн. Отримані від продажу власного автомобіля грошові кошти були в тому числі використані [PERSON] в інтересах сім`ї, а саме в серпні 2019 року ним позивачу були передані грошові кошти в сумі 14\~000 грн. на лікування останньої. Ціна вищевказаного договору купівлі-продажу спірного автомобіля була обумовлена середньою ринковою вартістю аналогічного автомобіля у належному технічному стані за вирахуванням вартості відновлювальних робіт. Вважає, що доводи позивача щодо недобросовісності набуття спірного автомобіля є необґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами, отже позовні вимоги не підлягають задоволенню. Уповноважений представник третьої особи Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області не погоджуючись з позовними вимогами надав відзив, в якому зазначив, що відповідно до наявних баз даних та Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС легковий автомобіль Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № куз. [NUMBER] сірого кольору, 21.11.2015 року зареєстровано у ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області на ім`я гр. [PERSON] . Реєстраційні дії здійснено на підставі Довідки-рахунку серії ВІА №824441 оформленої у ТОВ «АРТ-ЛЕКС», 11.11.2015 року. На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] та закріплені номерні знаки [NUMBER] . 09.07.2019 року вказаний транспортний засіб перереєстровано на ім`я гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 4292/19/006338 від 09.07.2019 року укладеному суб`єктом господарювання ТФ «Полюс» ПП. На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерні знаки не змінювались. Враховуючи викладене та враховуючи що реєстраційні дії з транспортним засобом Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER] здійснені в межах чинного законодавства та підстави для скасування реєстрації вищевказаного автомобіля відсутні. Не погоджуючись з позицією відповідача представником позивача адвокатом Луговою Ганною Анатоліївною надано до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що [PERSON] з 2006 року по 2016 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем, здійснювала підприємницьку діяльність та отримувала від неї дохід. Загальний дохід [PERSON] за 2014-2015 роки без урахування витрат є значно вищим ніж дохід [PERSON] також зазначила, що позивач не була обізнана про наявність будь-яких боргових зобов`язань відповідача перед будь-якими особами. Наявність копії боргової розписки, на якій міститься лише підпис заінтересованої у існуванні такої розписки особи ніяким чином не доводить реальну наявність боргу. Сам факт затоплення автомобіля не підтверджений жодним чином, тому викликає у неї сумнів, як і той факт, що [PERSON] було куплено спірний автомобіль за власні кошти. Ухвалою від 28.10.2019 позов залишений без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 29.10.2019 року за заявою позивача вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузову [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] . Ухвалою від 14.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. Представником позивача надано до суду клопотання про виклик свідка [PERSON] для встановлення факту позичення відповідачем у нього грошових коштів, оскільки позивач стверджує, що жодних боргів, як спільних так і особистих у відповідача [PERSON] за час перебування у шлюбі не існувало. Судом здійснювались заходи щодо виклику в судове засідання свідка. Під час розгляду справи 02.12.2020 року представник позивача відмовилась від заявленого клопотання. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов, запереченні на відповідь на відзив. Суд, заслухавши вступне слово позивача, представників сторін, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2,3\~ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~\~Відповідно до ч.ч. 1 , 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що автомобіль «Lexus NX 300H», 2015 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] було придбано під час шлюбу сторін на ім`я [PERSON] 21.11.2015 року на підставі договору. 09.07.2019 року [PERSON] уклав договір комісії, за умовами якої ТФ «Полюс» ПП зобов`язався здійснити продаж вказаного автомобіля. Цього ж дня комісіонером ТФ «Полюс» ПП, який діяв в інтересах [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER] на користь [PERSON] за ціною 49 000 грн. 09.07.2019 року вказаний транспортний засіб перереєстровано на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 4292/19/006338 від 09.07.2019 року. На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , що підтверджується інформацією Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області № 31/20-3672 від 05.09.2019 року. Частиною 1 ст.\~203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею\~204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті\~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті\~215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті\~215 ЦК\~України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355\~ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті\~60 СК України\~закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті\~368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті\~369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до\~ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті\~369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідач [PERSON] без отримання на це згоди позивача, як дружини, відчужив майно на користь [PERSON] , який будучи рідним сином відповідача не міг не знати, що автомобіль придбано під час шлюбу, що він є цінним майном, а тому наявні підстави для визнання договору комісії та договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.07.2019 року недійсними. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже судом встановлено, що спірний автомобіль продано відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем. Суд бере до уваги, що транспортний засіб Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER] є цінним майном, а тому враховуючи норму ч. 3\~ст. 65 Сімейного кодексу України\~для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4292/19/006338 від 09.07.2019 року одним із подружжя згода другого з подружжя, тобто позивачем [PERSON] , мала бути подана письмово. Аналізуючи наведені норми Сімейного та\~Цивільного кодексів України, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] повинен був отримати згоду позивача [PERSON] на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу як правочину, який виходить за межі дрібного побутового, стосується цінного майна. А тому враховуючи норму ч. 2\~ст. 65 Сімейного кодексу України, згідно якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, суд вважає, що позивач правомірно звернулася в суд із позовом, що є предметом розгляду у даній справі. Враховуючи встановлені судом обставини справи,\~суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 09.07.2017 року, що укладений комісіонером ТФ «Полюс» ПП, який діяв в інтересах [PERSON] по відчуженню автомобіля Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER] , [PERSON] підлягає визнанню недійсним, як правочин зміст якого суперечить вимогам ст.369 ЦК України\~та ст.18 ЦПК України, оскільки його укладено без письмової згоди другого з подружжя. Статтею\~216 ЦК України\~визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 8 -10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до ст.ст.\~215\~та\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті\~216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Оскільки [PERSON] продав автомобіль Lexus NX 300Н, який є спільною сумісною власністю подружжя без згоди [PERSON] як співвласника цього майна, суд вважає, що захист порушеного права позивача можливий за правилами реституції в обраний позивачем спосіб, у тому числі шляхом анулювання державної реєстрації автомобіля, яку здійснено на підставі недійсного правочину. У свою чергу друга сторона недійсного правочину не позбавлена можливості пред`явити відповідний позов про застосування наслідків такого правочину (повернення коштів). Щодо вимог позивача про визнання права власності на Ѕ частки спірного автомобіля, суд виходить з наступного. Встановлено,\~що транспортний\~засіб Lexus\~NX\~300Н,\~рік випуску\~2015,\~державний номер\~ [NUMBER] \~№ кузова\~ [NUMBER] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбаний за їхні спільні кошти. Доказів протилежного відповідачем та його представником суду не надано. Посилання представника відповідача на ту обставину, що спірний автомобіль був придбаний на позичені відповідачем кошти, суд відхиляє за недоведеністю. Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду. Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже з урахуванням того, що спірне майно придбано сторонами під час перебування в шлюбі за їхні спільні кошти, позовні вимоги щодо визнання за позивачем [PERSON] права власності на Ѕ частину автомобілю Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER] підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо визнання договору комісії, укладеного 09 липня 2019 року між [PERSON] та ТФ «Полюс» ПП є необґрунтованими з таких підстав. Згідно із ст.\~1011 ЦК України\~за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Отже, предметом оспорюваного договору комісії є повноваження на здійснення одного або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер [NUMBER] № кузова [NUMBER] за ціною не нижчою ніж 49000 грн., а тому вимоги позивача в частині визнання недійсними договору комісії є помилковим, оскільки зазначений договір не є договором про відчуження майна і не потребує згоди іншого з подружжя. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов наступного. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України\~визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про обсяг виконаних робіт, а також оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач понесла витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. За положеннями\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від\~\~\~\~ 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] про стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5241,54 грн.. На підставі викладеного,\~ст.ст.\~3, 15, 16, 203, 204, \~215,\~216,\~316,\~317,\~319,\~355,\~368, 369\~ЦК\~України, ст.ст.60,\~61,\~69,\~70,\~71\~СК України

Outcome: partial