Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

КС «Фін - Еко» звернулося з позовом про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за договорами кредиту № 9664 від 12.10.2007 року в сумі 7 308 гривень 87 копійок та судові витрати в розмірі 243 гривень 60 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що згідно з заявою-анкетою про прийняття в члени кредитної спілки від 21.07.2004 року [PERSON] прийняття в члени кредитної спілки «ФІН-ЕКО». 12 жовтня 2007 року між КС « «ФІН-ЕКО» та [PERSON] укладено кредитний договір № 9664. Відповідач [PERSON] як поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати по зобов'язаннях [PERSON] що випливають з договору кредиту від 12.10.2007 року № 9664. За видатковим касовим ордером від 12.10.2007 року № 331 [PERSON] отримала в касі 15 500 гривень Згідно з п.1.1 зазначеного договору кредиту плата за користування кредитом становить 41% річних. Згідно з п. 4. Зазначеного договору кредиту [PERSON] зобов'язалася погашати кредит та сплачувати проценти в порядку визначеному договору (щомісячно частинами. Останній платіж за договором згідно графіка - 12.10.2009 року. Однак, [PERSON] порушила свої зобов'язання та кредит у встановлений строк не повернула, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 7 308 гривень 87 копійок Представник позивача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву, якою позов підтримав в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідачі повторно не з'явились в судове засідання, про розгляд справи повідомлені в установленому порядку, причин неявки не повідомили. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі заяви - анкети про прийняття в члени КС «Фін-Еко» від 21.07.2004 року, прийнято в члени Кредитної Спілки «ФІН-ЕКО» (а.с. 4). 12.10.2007 року між КС «Фін-Еко» (далі - «Кредитодавець») та [PERSON] («Позичальник») укладено кредитний договір № 9664 (а. с. 6-8), відповідно до п. 1.1 якого кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти у кредит позичальникові у сумі 16 500 грн. та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 41 % річних. Кредитодавець на умовах строковості, зворотності, платності та забезпеченості у відповідності до умов цього договору надає позичальнику кредит на цілі, споживчі: господарські потреби (п. 2.1 договору). Договір набуває чинності з дня його укладання та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за цим договором (п. 8.1 договору). Пунктом 10.2 кредитного договору № 9664 встановлено, що до правовідносин, пов'язаних з укладенням і виконанням цього Договору застосовується строк позовної давності тривалістю у 10 (десять) років (ст. 259 ЦК України). Позивач свої зобов'язання виконав, надав відповідачу кошти в розмірі 16 500 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером від 12.10.2007 року (а. с. 11- копія касового ордеру). Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором № 9664 від 12.0.2007 року належним чином не виконував, не погашав заборгованість згідно затвердженого графіку погашення заборгованості, у зв'язку з чим згідно розрахунку заборгованості має загальну суму заборгованості по договору № 9664 від 12.10.2007 року в розмірі 7 308 гривень 87 копійок (а. с. 26). 12 жовтня 2007 року між КС «Фін-Еко» та [PERSON] укладено договір поруки № 9664 Згідно п. 2.1. договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати по зобов'язаннях [PERSON], що випливають із договору № 9664 від 12 жовтня 2007 року, який укладений між кредитором та боржником. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором № 9664 від 12 жовтня 2007 року належним чином не виконував, не погашав заборгованість згідно затвердженого графіку погашення заборгованості, у зв'язку з чим згідно розрахунку заборгованості має загальну суму заборгованості по договору № 9664 від 12 жовтня 2007 року в розмірі 7 308 гривень 87 копійок. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012р., роз'яснює про те, що істотними обставинами в розумінні частини 3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (частина перша статті 628 ЦК України). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті З ЦК України). Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Оскільки правовідносини з приводу поруки між поручителем і кредитором іншої особи є різновидом зобов'язань, на них також поширюються правові норми щодо зобов'язання. Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим Підсумовуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, враховуючи, що відповідач свої зобов'язання за договором кредиту № 9664 від 12.10.2007 року, не виконував, зважаючи, що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу заборгованість за кредитом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та є належні і достатні підстави для задоволення позову, в зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved