Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просив після остаточного уточнення позовних вимог просив стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн., завданої йому внаслідок ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2017 року (справа № 820/3761/16), залишену без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2018 року, визнано незаконними дії Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області в частині ухилення від укладання трудового договору з [PERSON] , запрошеного за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області, після його звільнення з роботи в ТДІзПП у м.Києві з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р., а також стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. у розмірі 28 987, 88 грн. Посилаючись на п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 зазначає, що відповідно до статті 237-1 КЗпП (зі змінами) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум,виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи вищенаведені обставини, виходячи із загальних засад розумності, співмірності та справедливості, з метою компенсації завданої йому незаконними діями відповідача моральної шкоди звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування завданої йому моральної шкоди. Окрім цього, у первинній редакції позовної заяви про стягнення завданої моральної шкоди за ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р., поданої до Київського районного суду м. Харкова 23.07.2019 року після постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.05.2019 року просив також визнати незаконними дії відповідача в частині ухилення від виплати заробітної плати за вимушеного прогулу за вказаний період. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.01.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.01.2020 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі мотивуючи тим, що вказана справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки вказане питання вже було предметом судового розгляду судами апеляційної та касаційної інстанції у цій справі, у зв`язку з чим відмолено у його задоволенні. 06.03.2020 року до канцелярії суду надійшов відзив Головного управління Держпраці у Харківській області в якій представник відповідача заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог. Зазначає, що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоду неодноразово заявлялось позивачем у справах, зокрема № 820/10744/15, 640/17665/16-ц, 820/3761/16, 2040/7707/18. Так, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25.04.2016 року у справі № 820/10744/15 визнано незаконними дії Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області щодо звільнення з роботи [PERSON] , скасовано наказ ТДІзПП у Харківській області від 26.10.2015 № 42-к "Про звільнення з роботи [PERSON] ", поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області ТДІзПП у Харківській області з 26.10.2015, а також стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26.10.2015 по 25.04.2016 (включно) в розмірі 14694, 40 грн. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2016 року доповнено визначенням, що з Головного управління Держпраці у Харківській області стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу з 26.10.2015 року по 25.04.2016 року (включно) у розмірі 14694,40 грн. з відрахуванням обов`язкових податків, зборів, внесків. Також відзначила, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.03.2017 року у справі № 640/17665/16-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 352350 грн. за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року через ухилення відповідача від укладення трудового договору. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.06.2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов [PERSON] задоволений частково, стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Посилаючись на положення постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 представник відповідача зазначає, що позивачем не додано до позовної заяви підтверджуючих документів про погіршення психоемоційного стану позивача, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями та негативними наслідками. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі, на підставах викладених ним у позовній заяві. Відзначив, що його правова позиція ґрунтується на національних судових рішеннях, які набрали законної чинності, якими встановлено факт неправомірних дій відповідача. Визначений ним розмір завданої моральної шкоди у розмірі 30000 грн. є об`єктивно зменшеним, насправді становить суму приблизно 3000000 грн., проте виходячи із реального фінансового стану відповідача та розумності, вважає за можливим висловити вимогу у розмірі 30000 грн., яка на його думку відшкодує завдані йому моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків та витрат на додаткові зусилля для організації свого життя. Під час судового розгляду відмовився від заявленої вимоги про визнання незаконними дії відповідача за ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р., які просив залишити без розгляду. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, просила відмовити за необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю. Відзначила, що з урахуванням численних судових рішень, позовні вимоги, що заявлені позивачем вимоги вже були предметом судового розгляду у справах, рішення за якими набрали законної чинності. Окрім цього, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог в підтвердження завданої діями відповідача моральної шкоду позивачу. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення викладені у відзиві та поясненнях відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2017 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2018 року, адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання дій незаконними та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Визнано дії Головного управління Держпраці у Харківській області в частині ухилення від укладення трудового договору з [PERSON] незаконними та стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року у розмірі 28 987,88 грн. В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено (арк. справи 30-33). При цьому рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.06.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.06.2018 року, позов [PERSON] до Головного управління Держпраці у Харківській області у справі №640/17665/16-ц про відшкодування моральної шкоди за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року через ухилення відповідача від укладення трудового договору - задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь [PERSON] 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (арк. справи 36-41). За результатами розгляду Верховний Суд у постанові від 07.06.2018 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.06.2017 року щодо розміру грошової компенсації моральної шкоди залишив без змін. У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання незаконними дії та стягнення моральної шкоди, а саме, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати незаконними дії відповідача в частині невиплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року та стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь моральну шкоду за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року у розмірі 30 000 грн. (арк. справи 2-4, 23). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.08.2018 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 08.11.2018 року, закрито провадження у справі № 640/7778/18 за позовом [PERSON] до Головного управління Держпраці у Харківській області про відшкодування моральної шкоди (арк. справи 43-44, 98-100). Постановою Верховного Суду від 22.05.2019 року ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 23.08.2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08.11. 2018 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначено, що у справі № 640/7778/18 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ухиленням від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу через ухилення від укладення трудового договору, а у справі №640/17665/16-ц [PERSON] просив відшкодувати шкоду у зв`язку з ухиленням відповідача від укладення з ним трудового договору. Тому підстави позовів не є ідентичними, а висновки суду про закриття провадження у справі є помилковими. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2019 року закрито провадження у цивільній справі №640/7778/18 за позовною заявою [PERSON] , до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання незаконними дії та стягнення моральної шкоди у зв`язку з тим, що розгляд вказаної категорії справ віднесено до юрисдикції окружного адміністративного суду. Постановою Харківського апеляційного суду від 21.01.2020 року скасовано ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2019 року, цивільну справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відзначено, що матеріали справи свідчать про те, що предметом спірних правовідносин є визнання дій Головного управління Держпраці у Харківській області в частині невиплати заробітної плати незаконними та відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, тобто захисту підлягають особисті немайнові права позивача у цивільному спорі. Справа за вказаним позовом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду від 22 травня 2019 року у вказаній справі (арк. справи 135-138). Порядок відшкодування моральної шкоди визначаються чинним законодавством України. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Як роз`яснено у п. 4 вказаної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Наявність причинного зв`язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб`єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою. Відповідно до ч.4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2017 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2018 року визнано дії Головного управління Держпраці у Харківській області в частині ухилення від укладення трудового договору з [PERSON] незаконними та стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року у розмірі 28 987,88 грн. Судом встановлено, що довідка про результати спеціальної перевірки відомостей щодо [PERSON] , який претендує на посаду головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою у сфері залізничного транспорту Укртрансінспекції, у відведений Законом п`ятиденний строк надіслана на адресу Відповідача, із чого витікає причинно-наслідковий зв`язок ухилення від добровільного укладання трудового договору з [PERSON] , а отже суд приходить до висновку про Судом встановлено незаконність дій Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, що виражаються в ухиленні від укладення трудового договору, виникнення вимушеного прогулу за період з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. Внаслідок розгляду заяви більше одного року не з вини позивача, а з вини уповноваженого органу - суб`єкта владних повноважень ТДІзПП у Харківській області, який тримав у себе трудову книжку позивача, фінансові зобов`язання щодо виплати середнього заробітку (грошове утримання) за весь час вимушеного прогулу з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 покладено на її правонаступника ГУ Держпраці у Харківській області. Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника передбачені ч.1 статті 236 КЗпП. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було звільнено з роботи 04 жовтня 2013 року і призначено на посаду головного державного інспектора праці віділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області за переведенням з ТДІзПП у м. Києві 30.09.2015 року, наказом від 30.09.2015 №40-к, тобто майже через два роки після його незаконного звільнення, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв`язків та вимогало додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги доведеність порушення відповідачем трудових прав позивача, враховуючи, що судове рішення, про відновлення його порушених трудових прав набрало законної сили 22.11.2016 року, суд вважає, що позивач [PERSON] обґрунтовано звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив із положень ст. 23 Цивільного кодексу України та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тривалість судових процесів, спрямованих на відновлення порушених прав та законних інтересів позивача, враховуючи засади розумності, співмірності та справедливості та вищенаведені обставини та вважає за доцільне стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial