Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, [PERSON], із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, в якому просить суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі (кордон) України малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] до АР Крим та Російської Федерації, під зобов'язання його зворотного повернення в Україну, у супроводі матері - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], з 01 червня 2017 року до 01 червня 2018 року; надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду до АР Крим та Російської Федерації неповнолітньої дитині - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Лисичанського міського суду 09 вересня 2013 року. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Сторони мешкають окремо. Дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на повному її утриманні. Батько дитини не цікавиться життям дитини, матеріально не допомагає. Позивач бажає повезти дитину до АР Крим, де мешкає її рідний брат та Російської Федерації де мешкає її сестра, але не має змоги отримати від відповідача згоди на такий виїзд дитини, оскільки він з нею не спілкується, засоби зв'язку його невідомі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за його відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради Варьонова\~ О.І. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовної заяви не заперечувала. Просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії рішення Лисичанського міського суду справа 415/4505/13-ц провадження №2/415/1502/13 від 09.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 18 липня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис № 500. Батьком записаний [PERSON], матір'ю [PERSON]. Згідно довідки №138 від 27.03.2017 року, виданої відділом адміністративних послуг Лисичанської міської ради за адресою: [ADDRESS], зареєстрована [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON]. Як вбачається з позовної заяви, позивач бажає повезти дитину до АР Крим та Російської Федерації у гості, але не має змоги отримати від відповідача згоди на такий виїзд дитини. На підтвердження наявності місця проживання на період перебування позивача з дитиною в АР Крим та Російській Федерації, надано копії паспортів в яких зазначені адреси : [ADDRESS]; [ADDRESS]. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 Сімейного кодексу України ). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161 Сімейного кодексу України). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 Сімейного кодексу України). Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160 Сімейного кодексу України). Статтею 155 Сімейного кодексу України загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України, суд виходить з того, чи дійсно при цьому як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини сторін. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила №57). Пунктом 3 Правил №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до пп. 1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З аналізу положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», випливає що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 3 Конвенції Об'єднаних націй Про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, при розгляді судами такої категорії справ, суд має визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, визначити надання одноразового дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон без згоди та супроводу одного із батьків з визначенням його початку і закінчення, а не на неодноразові виїзди без визначення країни та проміжку часу, дослідити докази необхідності виїзду дитини за кордон та обґрунтування терміну виїзду (Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.07.2010 року). Як вбачається з позовних вимог позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України неповнолітньої дитини з 01 червня 2017 року по 01 червня 2018 року до АР Крим та Російської Федерації. Відповідно до п. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №235/139/16-ц. Декларацією прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей. Розглядаючи справу, суд встановив, що малолітній син сторін [PERSON] проживає з позивачем - своєю матір'ю, доказів зворотного до суду не подано. Але, не отримавши від батька дитини дозволу на виїзд з дитиною за кордон України, штучно створюється ситуація, за якій матір і син мають бути розлучені поза їх згодою і бажанням. Оскільки поїздки в інші країни світу сприяють розширенню кругозору дитини, знайомлять з культурою інших народів, та підготовки до самостійного життя. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Також слід зазначити, що оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. Представник Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради Луганської області ознайомившись з позовними вимогам, проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив винести рішення в інтересах дитини. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги, що виїзд дитини за кордон буде сприяти її всебічному розвитку, отже буде здійснений в інтересах дитини і не буде суперечити діючому законодавству, оскільки дитина має конституційне право на відпочинок, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, також суд враховує, що саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, у зв'язку із чим, суд вважає за можливе надати [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі (кордон) України до АР Крим та Російської Федерації, малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], під зобов'язання його зворотного повернення в Україну, у супроводі матері - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO]. Що ж до терміну виїзду дитини, який позивач просить визначити з 01 червня 2017 року до 01 червня 2018 року, то суд з урахуванням дати прийняття теперішнього рішення, 28 липня 2017 року, оскільки строк - 01 червня 2017 року вже сплинув, вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково, надавши дозвіл на виїзд до АР Крим та Російської Федерації, неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька з дня набрання чинності цього рішення і до 01 червня 2018 року. Щодо позовних вимог про надання [PERSON] дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду до Російської Федерації малолітньої дитини у супроводі матері, без згоди батька, суд зазначає наступне. Оскільки, судовим розглядом встановлено можливість надання дозволу на виїзд до АР Крим та Російської Федерації, малолітньої дитини у супроводі матері, без згоди та супроводу батька з дня набрання чинності цього рішення і до 01 червня 2018 року, отже суд вважає за доцільне надати [PERSON], [INFO], дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду до АР Крим та Російської Федерації малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO]. З урахуванням наведеного та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині надання [PERSON], [INFO], дозволу на тимчасовий виїзд за межі (кордон) України малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] до АР Крим та Російської Федерації, під зобов'язання його зворотного повернення в Україну, у супроводі матері - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], з дня набрання чинності цього рішення і до 01 червня 2018 року; надання [PERSON], [INFO], дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду до АР Крим та Російської Федерації неповнолітньої дитині - [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO], підлягає задоволенню, а в іншій частині суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Outcome: partial