Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP46510788 від 13.07.2006 року на загальну суму 23629 гривень 52 копійки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за вказаним вище правочином відповідачу було надано кредит у сумі 2866 гривень 50 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Станом на 24.12.2013 року відповідач перед банком має заборгованість за кредитним договором у сумі 23629 гривень 52 копійки, що складається з: - заборгованості по кредиту в сумі 8192 гривні 07 копійок; - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 13836 гривень 04 копійки; - штрафу (фіксована частина) у сумі 500 гривень та штрафу (процентна складова) у сумі 1101 гривні 41 копійки. 02.07.2009 року Томаківським районним судом Дніпропетровської області - винесено судовий наказ про стягнення заборгованості у сумі 5005 гривень 26 копійок з відповідача - [PERSON] за договором №DNH4KP46510788 від 13.07.2006 року. Тому в новому розрахунку заборгованості від 24.12.2013 року вже врахована сума стягнення по даному судовому наказу. У своїй письмовій заяві представник позивача, діючий в силу повноважень, що ґрунтуються на довіреності №1548-О від 06.07.2011 року, позовні вимоги підтримав у повному об'ємі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового засідання був повідомлений неодноразово, що підтверджується відповідними повідомленнями, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень на позов, тому суд вважає можливим застосувати наслідки ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті у їх сукупності, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що складаються з копій заяви позичальника та умов надання кредитів фізичним особам, при укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, що може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач надав свою згоду на приєднання до запропонованого кредитного договору, про що свідчить його заява позичальника від 13.07.2006 року в якій він вказав свої анкетні відомості За умовами кредитного договору відповідач від банка отримав кредит у сумі 2866 гривень 50 копійок строком на 24 місяці по 14.07.2008 рік включно з відсотковою ставкою 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. В обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, виплати процентів в обумовлені строки, а також комісії, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця грошових коштів (щомісячний платіж) у сумі 153 гривні 61 копійки, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат. Також встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», згодом перейменоване у ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу. Судовим наказом Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 02.2009 року з відповідача на користь позивача за даним правочином стягнуто загальну заборгованість в сумі 5005 гривень 26 копійок. Виходячи з цього, суду надано розрахунок заборгованості відповідача по зобов'язанню починаючи з 01.04.2009 року по 24.12.2013 року, який складається лише з процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов'язання та штрафів. При цьому, позивач не довів суду про наявну суму заборгованості по кредиту, на яку були нараховані заборгованість та неустойка, оскільки основна сума кредиту вже була стягнута за іншим рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2 ст. 598 ЦК України припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. В цьому випадку суд вважає необхідним застосувати правила ст.ст. 256, 257 ЦК України та відмовити у задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску строку позовної давності в межах якого позивач міг звернутися до суду з тотожними позовними вимогами. Умовами надання споживчого кредиту, а саме п. 5.5 сторони передбачили строк позовної давності у п'ять років, тоді як кредит було надано до 14.07.2008 року. Враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed