Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою та просить визнати незаконним та скасувати підпункт 1.6. пункту 1 рішення [PERSON] міської ради Львівської області від 22 жовтня 1996 р. №343 «Про затвердження актів на закінчення будівництва і введення в експлуатацію житлових будинків, які належать громадянам на праві особистої власності»; визнати незаконним та скасувати підпункт 1.5. пункту 1 рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів Львівської області від 20.02.1997 р. № 47 «Про реєстрацію та оформлення права власності на квартири, гаражі, будинковолодіння, розрахунок ідеальних долей та видачу дублікату свідоцтва»; визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності на будинковолодіння №13 по вул. Лисенка в м. Стрию в складі 2-х житлових будинків [PERSON], проведену 07.03.1997 р. [PERSON] міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстром №1369. В обґрунтування позовних вимог позивач, покликається на те, що він є чоловіком [PERSON]. Вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.1952 р. За час шлюбу спільною працею та за спільні кошти збудували будинковолодіння в складі 2-ох житлових будинків, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Лисенка 13. Від шлюбу в них народилося три доньки: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 11.03.1997р. [PERSON] подарувала [PERSON] 46/100 вищевказаного будинковолодіння. Окрім того, 09.01.2013 р. склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла [PERSON] 15.10.2013 р. дружина померла. Після смерті дружини йому вперше стало відомо, що у нього відсутнє будь-яке право на будинковолодіння №13 по вул. Лисенка в м. Стрию. Про це йому стало відомо із свідоцтва про право особистої власності від 25.02.1997 р. виданого на імя дружини. Дане свідоцтво було видане на підставі рішень виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №343 від 22.10.1996 р. та №47 від 20.02.1997 р. Не погоджується із даним фактом, оскільки вважає, що згідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю, чинного на час виникнення спірних відносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У звязку з наведеним звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що на час прийняття рішення від 22.10.1996 р. вже понад 2,5 роки не існувало особистої власності, а була приватна власність, а тому оскаржуване рішення та свідоцтво про право власності мають бути визнані недійсними. Окрім того, спірним рішенням порушено право позивача, оскільки йому належало ? майна, на праві спільної сумісної власності, як члену подружжя. В зв»язку з цим його довіритель не може скористатись своїм правом розпоряджатися належним йому майном. Представник відповідача [PERSON] міської ради Львівської області та виконавчого комітету [PERSON] міської ради, [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти даного позову з підстав викладених в письмовому запереченні, просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача комунального підприємства Львівської обласної ради «[PERSON] міжрайонне бюро технічної інвентаризації», [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила. Додатково зазначила, що [PERSON] було видано свідоцтво «Про право особистої власності», оскільки був такий бланк. Для оформлення свідоцтва не потрібно було отримувати згоду іншого члена подружжя, оскільки цього не передбачав закон. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судовому засідання позов підтримали, просили такий задоволити. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] виступив проти задоволення позову з підстав викладених в письмовому запереченні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечила та показала, що договір дарування 46/100 частин будинковолодіння в складі двох житлових будинків разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою:Львівська область, м. Стрий, вул. Лисенка 13 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нею 11.03.1997 р. та зареєстрований в реєстрі за № 576. При нотаріальному посвідченні договору, особи сторін встановлено, їх дієздатність та належність відчужувачу майна перевірено. Оскільки, з поданих сторонами документів вбачалося, що відчужувані 46/100 частки будинковолодіння є спільним майном подружжя, а тому\~до участі було залучено [PERSON], який надав письмову згоду у формі заяви на дарування такого майна. Особу [PERSON] було встановлено, факт реєстрацій шлюбу та справжність його підпису перевірено. Вищевказана заява-згода [PERSON] долучена до нотаріальної справи. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що до моменту виникнення спірних правовідносин, а саме 1996-1997 рр. спірне будинковолодіння та всі документи, серед яких і акт про закінчення будівництва і ведення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 12.04.1962 р. було видане на імя [PERSON]. У звязку з проведенням реконструкції та ряду добудов, остання звернулась з заявою до [PERSON] міської ради з метою узаконення даного домоволодіння. Так, згідно п.2.2 рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради №313 від 19.09.1996 р. «Про надання дозволу на будівництво житлових будинків, господарських будівель і виготовлення будівельних паспортів», саме за заявою [PERSON] дозволено виготовити технічний паспорт на самовільно побудовані споруди. В подальшому, на підставі акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 18.09.1996р., [PERSON] міською радою 22.10.1996 р. було прийнято рішення №343 «Про затвердження актів на закінчення будівництва і введення в експлуатацію житлових будинків, які належать громадянам на праві особистої власності» (а.с.21). Після цього, 20.02.1997р. виконавчим комітетом [PERSON] міської ради Львівської області прийнято рішення №47 «Про реєстрацію та оформлення права власності на квартири, гаражі, будинковолодіння, розрахунок ідеальних долей та видачу дублікату свідоцтва». Відповідно до п. 1.5. вказаного рішення, оформлено право власності та видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння №13 по вул. Лисенка в м. Стрию в складі 2-х житлових будинків за [PERSON] (а.с.17). 25.02.1997р. [PERSON] міською радою народних депутатів на підставі вищевказаного рішення було видано свідоцтво, яке зареєстроване в [PERSON] МБТІ за реєстровим №1369 від 07.03.1997р. (а.с.9). Суд приходить до висновку, що дії відповідачів та рішення виконкому [PERSON] міської ради від 20.02.1997 р. №47\~\~«Про реєстрацію та оформлення права власності на квартири, гаражі, будинковолодіння, розрахунок ідеальних долей та видачу дублікату свідоцтва», а також саме свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння в складі 2-х житлових будинків від 25.02.1997р., видане виконавчим комітетом [PERSON] міської Ради народних депутатів Львівської області на підставі вказаного рішення, відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема,\~Закону\~\~України "Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування"\~та "Правилам державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб", затверджених\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995р.Окрім того, всі рішення приймалися на підставі заяви [PERSON], при цьому жодні законні інтереси позивача не були порушені, а тому твердження позивача про їх протиправність є надуманими. Щодо, твердження представника позивача про відсутність поняття особистої власності при видачі свідоцтва про право власності та невідповідність бланку Свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння в складі 2-ох житлових будинків, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Лисенка 13, виданому [PERSON] міськвиконкомом 25.02.1997 р. зразку свідоцтва, затвердженому\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 №56\~та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за N31/1056, то дійсно Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16.12.1993 р., який набрав чинності 06.01.1994 р., виключено ст. 100 «Обєкти права особистої власності громадян» та ст.101 «Право особистої власності на житловий будинок» ЦК УРСР. Однак, даний Кодекс і надалі містив Главу 10 Особиста власність, яку ніхто не виключав. В даній редакції проіснував до 16.01.2003 р. Відповідно до статей\~10,\~57-60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.1, ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Сторонами справи визнається та не оспорюється факт належності частини будинкволодіння в складі 2-ох житлових будинків, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Лисенка 13 [PERSON], як члену подружжя на підставі ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю, чинного на момент реєстрації будинковолодіння. Окрім того, рішенням Стрийського міськрайонного суду від 14.08.2014 р. встановлено факт, що за час шлюбу позивач [PERSON] разом з дружиною [PERSON] побудували житловий будинок разом з господарськими спорудами, розташовані по вул. Лисенка 13 м. Стрий, що являється їхньою спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин, враховуючи, що факт дарування 46/100 відбувався за згодою подружжя та з урахуванням ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю, у спільній власності залишилось 54/100 частини будинковолодіння. Суд враховує, що згідно п.12 постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином, кожному члену подружжя належало по 27/100 частини будинковолодіння. Проте, незважаючи на те, що покійна [PERSON], склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] - [PERSON], у відповідності до вимог ч.1 ст. 1241 ЦК України, за якими малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) успадкував ще й 1/8 із частки дружини. Тому, частка позивача у майні подружжя, яке залишилося після дарування 46/100 [PERSON], дорівнює 243/800будинковолодіння в складі 2-ох житлових будинків, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Лисенка 13. Суд критично оцінює твердження представника позивача, що він не може розпорядитися належним йому майном. Таке спростовується долученою до матеріалів справи копією заповіту від 13.01.2015 р., посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] зареєстрованим в реєстрі за №59, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: всю належну йому на праві власності частку житлового будинку, разом з відповідною часткою належних до нього господарських споруд та земельною ділянкою в м. Стрий по вул. Лисенка 13, заповів в рівних частках своїм онукам: [PERSON] та [PERSON]І.(а.с. 15). Разом з тим, суд приймає до уваги покази приватного нотаріуса [PERSON], яка зазначила, що форма свідоцтва про право власності(особиста, спільна) в даному випадку значення не мала. В будь-якому випадку нотаріусом перевіряється чи набуте таке майно в шлюбі, та при здійснення відчуження такого майна розглядаються, як спільне майно подружжя, а тому отримується згода іншого члена подружжя на таке відчуження. Так, ще за життя [PERSON], а саме протягом1997-2004 рр. спільно з чоловіком могла звернутись до нотаріуса із заявою про виділ своїх часток. Та вже після смерті дружини, [PERSON], необхідно звернутись до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. За таких обставин, судом не здобуто доказів, які б свідчили про відповідне звернення позивача до нотаріуса, з метою визначення та законодавчого закріплення своєї частки в спільному майні подружжя, а тому суд приходить до висновку про безпідставність тверджень позивача та його представника про обмеження його прав повязаних з розпорядженням майном. Згідно зі ст.ст.\~11,\~212 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене,оцінивши кожний доказ окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, судом не здобуто жодних доказів порушення прав позивача при оформленні за його дружиною [PERSON] права власності на будинковолодіння по вул. Лисенка, 13 м. Стрий Львівської областів, а зазначення на бланку свідоцтва «право особистої власності» не може бути підставою, для визнання такого свідоцтва недійсним, наведені в позовній заяві доводи спростовуються поясненнями сторін, одержаними в судовому засіданні, а тому за таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed