Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

До Заводського районного суду м. Миколаєва звернулася [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON], про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 25 березня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність квартиру [ADDRESS] далі - Квартира). 23.05.2016 року заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва шлюб між сторонами розірвано. Позивач просила суд поділити майно, що є у спільній сумісній власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. В судове засідання позивачка не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги повністю, просив суд задовольнити позов з підстав, що викладені у позовній заяві. Проти доводів відповідача заперечував, посилаючись на те, що отримані відповідчем через позивача кошти від [PERSON] в травні 2012 року не є дарунком. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] вважала, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки Квартира набута відповідачем за особисті кошти, що подарені йому бабусею, а за такого спірно майно не спільною сумісною власністю подружжя та поділу не підлягає. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. з 25 березня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що розірвано Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.05.2016 року у справі №488/4988/15-ц, провадження №2/488/619/16. За час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 20 червня 2012 року. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Заперечуючи проти позову відповідач та його представник не надали суду допустимих переконливих доказів, того, що Квартира набута за особисті кошти відповідача, а не за спільні кошти подружжя. Посилання представника відповідача на факт передачі відповідачу його бабусею коштів в сумі 10000 доларів США безпосередньо перед придбанням спірної Квартири в даному випадку не приймається судом до уваги, оскільки відповідачем не доведено правову природу коштів переданих йому [PERSON], а саме - що ці кошти були подарунком. Так, пунктом 3 ч.1 ст.208 ЦК України встановлено, що У письмовій формі належить вчиняти: 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Частиною 5 Розділу ХХ "Прехідні положення" Податкового кодексу України встановлено, що 5. Якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Таким чином, договір дарування коштів на суму, що перевищує 340 гривень повинен укладатись в письмовій формі. Наслідки недодержання письмової форми правочину передбачені ст.218 ЦК України. Так, відповідно до вказаної статті Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. 2. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Сума дарунку в 10000 доларів США по курсу НБУ 7,9925 грн. за 1 дол. США на час передачі коштів ( 22 травня 2012 року) значно перевищувала суму, встановлену ч.3 ст.208 ЦК України, а за такого допустимим доказом отримання коштів в сумі 10000 доларів США відповідачем у подарунок від [PERSON] буде письмовий договір про вчинення такого дарунку. Проте, відповідач та його представник не надали суду такого допустимого доказу. Доводи представника відповідача про те, що сама хронологія розвитку подій в травні-червні 2012 року свідчить , що за отриманні 10000 доларів відповідачем від [PERSON] була придбана Квартира і ці кошти ніяким чином не є спільним майном подружжя, до уваги не приймається, оскільки вказана хронологія не доводить ту обставину, що передані кошти були саме дарунком, а не мали іншу правову природу - позички тощо. Оскільки рішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а позивачем доведено придбання Квартири в період шлюбу з відповідачем, що відповідно до ст.60 СК України свідчить, що Квартира належить сторонам на праві спільної сумісно власності, суд приходить до висновку що вона підлягає поділу. При здійсненні поділу речей, неподільних за своєю природою, слід враховувати положення, викладені у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7, якими встановлено, що квартира, яка перебуває у спільній сумісній власності, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог. Беручи до уваги, що позивачка не просить про поділ квартири в натурі, а також те, що жоден з подружжя згоди на отримання компенсації замість його частки не надав та не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, суд вважає, що слід визначити ідеальні частки подружжя в спірному будинку без його реального поділу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, що придбане подружжям під час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них з поважних причин не мав самостійного заробітку (прибутку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Квартира не є предметом індивідуального користування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved