Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

В серпні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком, житловою площею 42 кв. м., розташованим за адресою: [ADDRESS]. Вказуючи на те, що вони є співвласниками житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], в якому 04.05.2005 року було зареєстровано відповідача як офіційного чоловіка позивачки [PERSON] Однак 10.12.2014 року шлюб між ними було розірвано. З моменту реєстрації відповідач фактично у спірному будинку не проживав. Таким чином, оскільки відповідач у спірному будинку не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного будинку та не приймає участь у спільному побуті, позивачі змушені були звернутися до суду з вказаним позовом. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, до суду надіслала заяву, в якій просила справу слухати у її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити, в разі неявки відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити, в разі неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, до суду надіслала заяву, в якій просила справу слухати у її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити, в разі неявки відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі не подав. Оскільки позивачі не заперечують проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS], що підтверджується копією Свідоцтва про право власності, зареєстрованого в реєстрі за № 1876 від 11.09.2001 року (а.с. 6) та копією Свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за № 1876 від 11.09.2001 року (а.с. 7). Як вбачається з відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області, станом на 08.09.2016 року відповідач зареєстрований в [ADDRESS] з 04.05.2005 року (а.с. 19). З акту депутата Глевахівської селищної Ради, складеного в присутності двох свідків 01.10.2014 року, вбачається, що відповідач з моменту прописки, а саме: з 04.05.2005 року і по теперішній час, тобто до 01.10.2014 року за адресою: [ADDRESS], не проживає (а.с. 14). Як вбачається з рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області № 362/4550/14-ц від 10.12.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 05 серпня 2005 року, було розірвано, тобто на даний час він не є членом сім'ї позивача. Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 163 ЖК України, встановлено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частинами 1 та 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що позивачі є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідач з 10.12.2014 року не є членом сім'ї співвласника будинку, не проживає в будинку з травня 2005 року, тобто більше шести місяців, його реєстрація в будинку порушує права власників, то останнього слід визнати таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачами у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved