Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати дійсними договір купівлі-продажу від 19.09.1997 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , ІПН [NUMBER] з іншої сторони; визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається відповідно до технічного паспорту, інвентарна справа № 393, реєстровий номер 444 з однієї житлової кімнати житловою площею 15,8 метри квадратних, кухні площею 6,2 м.кв., ванної кімнати площею 2,8 м.кв., коридору площею 3,1 м.кв., вбудованої шафи 0,8 м.кв, всього загальною площею 29,1 м.кв. Свої вимоги позивач мотивує тим, що в 19 вересня 1997 року через Скадовську товарну біржу він з колишнім власником квартири [ADDRESS] уклали договір купівлі - продажу за реєстраційним номером № КЧ-065\\97, який посвідчено начальником бюро технічної інвентаризації та здійснено запис в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером 444, згідно якого вона придбала квартиру та стала її одноособовим власником. Договір не було нотаріально завірено. Вона хотіла оформити договір дарування квартири онуку. З цією метою вона звернулася до Каланчацької державної нотаріальної контори, але у вчиненні правочину їй було відмовлено в зв"язку з тим, що згідно діючого законодавства, договір купівлі - продажу, посвідчений на Скадовській товарній біржі є неналежним правовстановлюючим документом. Оскільки, [INFO] колишній власник квартири - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 червня 2007 року, то відповідачем по справі може бути лише Мирненська селищна рада. Ухвалою суду від 31.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.10.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового рогляду. Будь-яких інших процесуальних дій не вчинялося. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Мирненської селищної ради в судове засідання не з"явився. Надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, докази надані позивачем, приходить до висновку про наявність підстав щодо задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або заперечування. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним основам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі - продажу від 19.09.1997 року, укладеного на Скадовській товарній біржі, позивач стала власником квартири [ADDRESS] . Після укладання зазначеної угоди, позивач зареєструвала нерухоме майно в БТІ, за реєстраційним номером № КЧ-065\\97, щодо чого здійснено запис в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером 444, що підтверджується копією технічного паспорту. Однак, будучи власником нерухомого майна позивач належним чином не може розпорядитися ним, оскільки договір купівлі - продажу свого часу не був посвідчений нотаріально. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11 червня 2007 року Мирненською селищною радою Каланчацького району Херсонської області, [PERSON] (колишній власник квартири) помер [INFO] , в зв"язку з чим, вказане питання можливо вирішити лише в судовому порядку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу квартири у житловому будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Оскільки сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договорів купівлі-продажу та відбулося фактичне часткове виконання їх умов, але в зв"язку з відсутністю можливості посвідчити договір нотаріально, договорів купівлі-продажу № КЧ-065\\97 від 19.09.1997 р., у відповідності до ст. 47 ЦК України, підлягає визнанню дійсним. Зі змісту договору купівлі-продажу від 19.09.1997 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, яке проведено у якості біржової операції між [PERSON] та [PERSON] . Отримавши державну реєстрацію договіру купівлі - продажу за реєстраційним номером № КЧ-065\\97, який посвідчено начальником бюро технічної інвентаризації та здійснено запис за реєстровим номером 444, держава цим самим визнала право власності [PERSON] на спірний житловий будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Тому в цьому контексті не має підстав для визнання нікчемним вказаного вище договору купівлі-продажу. Водночас, зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договорів купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, частково виконали умови угод, які не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі-продажу за реєстраційним номером № КЧ-065\\97, який посвідчено начальником бюро технічної інвентаризації та здійснено запис в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером 444, дійсним. Враховуючи зазначене, суд вважає позов [PERSON] в цій частині, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач набула право власності на нерухоме майно з правочину, оскільки квартира перейшла у її власність на підставі договору купівлі - продажу. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. З доказів наданих суду, вбачається, що позивач на праві власності належить нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу від 19.09.1997 року. укладеного на Скадовській товарній біржі, без нотаріального посвідчення зазначеного правочину. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, які набрали законної сили. Згідно Наказу Міністерства юстиції України № 914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Вказані обставини у комплексі з відсутністю заперечень проти позову у відповідача, щодо законного володіння [PERSON] вказаною квартирою [ADDRESS] з врахуванням принципу справедливості, вказують на необхідність задоволення позову та визнання за позивачами права власності на спірне майно.

Outcome: approved