Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Направленим позовом, з урахуванням заяви від 13 грудня 2016 року (а.с.67), позивач просив суд ухвалити рішення, яким виділити йому в натурі ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], а у разі неможливості такого поділу встановити порядок користування та володіння зазначеним будинком між співвласниками. Крім цього, позивач просив солідарно стягнути з відповідачів на його користь 30 000,00 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позову його автором зазначено наступне. Являється власником ? частини спірного житлового будинку. Власником іншої ? частини даного будинку володіла нині померла сестра позивача. Після смерті останньої спадкоємцем до її частки у спірному об'єкті нерухомості є [PERSON] (далі - відповідач 1). Інший відповідач - [PERSON] (далі - відповідач 2) є дружиною відповідача 1, яка, в свою чергу, чинить перешкоди позивачеві у користуванні належною йому часткою будинку, з приводу чого останній звертався до органів поліції. Такими діями відповідачів, продовжує позивач, йому також завдано моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з названих вище підстав. Відповідач 1 та його представник, який також представляє інтереси і відповідача 2, позов не визнали. В обґрунтування такої позиції представник відповідача вказав, що відповідач 1 на даний час не є власником частини спірного будинку, адже не отримав свідоцтва про право на спадщину на неї після смерті матері і не реєстрував право власності на неї, а відтак не може бути відповідачем за даним позовом. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідив надані ними докази, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Позивач з 22 червня 2011 року є власником ? частки у житловому будинку № [ADDRESS] Житомирської області (а.с.8, 118). Крім цього, за даною адресою позивач має у власності земельну ділянку площею 0,125 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.13-14, 112, 114). [INFO] року померла [PERSON] - сестра позивача та мати відповідача 1 (а.с.16). Спадкоємцем за законом до майна останньої є відповідач 1 (а.с.32). За життя за [PERSON] рахувалась, серед іншого, ? частина спірного житлового будинку (а.с.35). За адресою місцезнаходження спірного житлового будинку зареєстрований відповідач 1 (а.с.38) та проживає без реєстрації відповідач 2 (а.с.39). Компрометуючими відомостями щодо останніх органу місцевого самоврядування за місцем їх проживання невідомо (а.с.40-41). Позивач звертався до поліції стосовно, на його думку, неправомірних дій з боку відповідача 2, що відобразились у зриві та заміні на нові замків у спірному житловому. Висновком за результатами такого звернення позивачеві було відмовлено у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.56-66). Проведеною у справі судовою будівельно-технічною експертизою встановлено наступне, що розподіл спірного житлового будинку на дві окремі ізольовані квартири відповідно до частко співвласників в розмірів ? та ? не убачається можливим. Крім цього, судовим експертом запропоновано варіанти поділу будинку в частиках, близьких до рівних (зворот а.с.103). Згідно довідки Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.136) таким органом місцевого самоврядування погоджено названий висновок експерта щодо варіантів поділу вищевказаного житлового будинку. Правовідносини, що склались між сторонами у даній справі, врегульовані наступними нормами матеріального закону. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 1, ч. 4 ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 3 ст. 358 ЦК України). Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ч. 1 ст. 361 ЦК України). Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ст. 364 ЦК України). Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені у ст. 23, ст. 1167 ЦК України. Так, згідно з ч.ч. 1-2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в п. п. 4-5 постанови № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року роз'яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. У ході розгляду справи встановлено, що позивач, будучи власником частки у спірному житловому будинку, господарських будівлях, а відтак має право згідно згадуваних норм закону вимагати від відповідача 2, як від іншого співвласника, що своїми активним діями у вигляді звернення із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері підтвердив намір набуття у власність іншої ? частки спірного будинку, передання йому у володіння та користування конкретної частини спільного майна, що відповідає його частці у праві власності. За таких обставин позов в цій частині підлягає до задоволення за запропонованим судовим експертом варіантом поділу під № 2, який також передбачає сплату відповідачем 1 на користь позивача 1 084,00 гривні компенсації відступу від ідеальної частки (а.с.102). Водночас, не підлягає до задоволення у цій частині позов, пред'явлений до відповідача 2, адже остання за відсутності прав власності на жодну частину спірного у справі об'єкту нерухомості за переліченими вище нормами матеріального права за заявленими вимогами відповідати не може, адже не є суб'єктом правовідносин у даному випадку. Також, не підлягає до задоволення позов у частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, оскільки позивачем не надано і матеріали справи не містять достатніх та вагомих доказів про наявність підстав для відшкодування такої шкоди, в тому числі і у заявленому розмірі, а тому суд не вбачає підстав для позитивного вирішення позовних вимог в цій частині. Оскільки позов підлягає до часткового задоволення, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд дійшов висновку про розподіл судових витрат наступним чином. Позивач є інвалідом другої групи (а.с.17, 125), а тому відповідно до приписів п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Таким чином, до стягнення з відповідача 1 на користь позивача підлягають судові витрати, що складаються з витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи, у сумі 2 532,30 гривні. Окрім цього, до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір у сумі 551,20 гривні (за заявлені вимоги). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial