Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитних договорів недійсними по відношенню до іпотечного договору, додатковим угодам та іншим угодам пов`язаним з ними та визнання факту порушення норм Закону України «Про захист справ споживачів» при укладенні кредитних договорів. В обґрунтування позову зазначено, 28.09.2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України [PERSON] , надалі за текстом - «Позичальник» уклали Кредитний договір № 2006/13-2.06/814 (надалі за текстом - Кредитний договір).14.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України [PERSON] , надалі за текстом - «Позичальник» уклали Кредитний договір № 2008/13-1-08/404 (надалі за текстом - Кредитний договір). Вказані кредиті договори на думку позивачки є недійсними, оскільки вона не отримувала інформації, що передують укладенню кредитних договорів, інформацію про сукупну вартість, у відповідача відсутні Ліцензії на здійснення валютних операцій. Отже, позивачка вважає, що є підстави для визнання зазначених кредитних договорів недійсним, у зв`язку з чим звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2017 року по справі було відкрито провадження. Цивільна справа перебувала в провадженні судді Тарасова А.В.. У подальшому у порядку авторозподілу справа була передана на розгляд с. [PERSON] На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27грудня 2018року № 4049/0/15-18 про звільнення [PERSON] посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи,та на підставі службової записки помічника судді [PERSON] . - Сребняк І. А. здійснено повторний авто розподіл справи. У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 12.02.2019 року. 28 лютого 2019 року Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого засідання на 20 травня 2019 року. Матеріали справи містять відзив ПАТ «Укрсоцбанк» від 11.04.2018р. на позовну заяву з додатками, та зі змісту вбачається, що відповідач заявляє про факт пропуску строку позовної давності (а.с.60-168). До відзиву додав документи на підтвердження про ознайомлення позивача з усією необхідною інформацією, що передує укладенню кредитних договорів, інформацію про сукупну вартість,копії банківських ліцензій. До суду 01 березня 2019 року надійшла заява від позивача та представника позивача - [PERSON]. , згідно якої просили об`єднати в одне провадження позовні вимоги за цією справою із позовними вимогами у цивільних справах №519/307/18 за позовами представника ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та №519/306/18 за позовом представника ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, які перебувають на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси. У задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання позовів було відмовлено, згідно Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2019 року. У підготовче судове засідання 27.05.19 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. З боку представника позивача надійшли дві аналогічні заяви про відкладення, у зв`язку із об`єднанням справ в одне провадження. Однак суд зазначає, що клопотання про об`єднання справ дійсно було розглянуто судом, однак ухвалою суду від 20.05.2019 року у його задоволенні було відмовлено. Інших відомостей про об`єднання справ в одне провадження під головуванням судді Домусчі Л. В. у суду відсутні. Також письмовою заявою від 27.05.2019 року представником банку повідомлено, що 21.05.2019 року по справі №519/306/18 судом було винесено рішення, яким позов банку було задоволено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2019 року закрито підготовче судове засідання, а справа призначена до розгляду по суті на 25.06.2019 року. У судове засідання 25.06.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача до суду 25.06.2019 року надійшли пояснення, згідно яких позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути за відсутності його та позивача. Представник відповідача також надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності та відмовити у задоволенні позову. До заяви представником додано завірену копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2019 року по справі №519/306/18 про задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором 2008/13-1-08/404. Суд із урахуванням вимог ч.3 ст. 223 ЦПК України, з урахуванням розумних строків розгляду справи та, виходячи з процесуальної поведінки сторін, суд дійшов до висновку У зв`язку з викладеним та на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 05 липня 2019 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, доводи письмових заперечень на позов, вважає даний позов є таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.09.2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України [PERSON] , надалі за текстом - «Позичальник» уклали Кредитний договір № 2006/13-2.06/814 (надалі за текстом - Кредитний договір). Відповідно до п.1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 80 000,00дол. США. зі сплатою 13,2 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості : з жовтня 2006 року по серпень 2026 року щомісяця рівними частками по 333 долари США, у вересня 2026 року - 413 долари США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 27.09.2026 р. Свої зобов`язання кредитор виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти позичальнику, що підтверджується випискою по рахунку . 14.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України [PERSON] , надалі за текстом - «Позичальник» уклали Кредитний договір № 2008/13-1-08/404 (надалі за текстом - Кредитний договір). Відповідно до п.1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25 000,00дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 14.08.2008 р. (додається). зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, в розмірі та порядку визначеному у Додатку № 1 до Кредитного договору. Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК». Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаних кредитних договорів недійсними позивачка як підстави позову зазначила, що не була ознайомлена з інформацією про умови кредитування,сукупної вартості кредитних ресурсів, відсутності ліцензії тощо. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Преамбула Закону України №1023-XII від 12.05.1991р. "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно до положення п.п.22, 23 ст.1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як передбачено ч.2 ст.11 Закону та ч.2 ст.12 Закону України від 12.07.2001р. №2664-II «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст.56 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Згідно із ч.1 ст.55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком У відповідності до ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, (діючих на момент укладення оскаржуваного договору № 2008/13-1-08/404 від 14.08.2008 року) встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка між тим не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює наслідком ненадання зазначеної інформації недійсність правочину. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позивач із власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраного ним банку. Факт підписання договорів та отримання коштів за обома договорами не спростований позивачем. Крім того відповідач надав суду розрахунок заборгованості за кредитним договором від 28.09.2006р. (а.с.129-131) з якого вбачається що [PERSON] сплачувала заборгованість за кредитом до 23.09.2015р., а за процентами 09.06.2017р.. Крім того з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 14.08.2008р. (а.с.135-140) вбачається, що [PERSON] сплачувала заборгованість за кредитом до 10.11.2016рю, а за процентами- до 14.06. 2017р. Таким чином вбачається, що сторони обумовили і прописали в Договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. При цьому згідно залученим відповідачем копій документів вбачається, що позивачка була ознайомлення з усіма умовами кредитування, сукупною вартістю кредитних ресурсів, відповідач має передбаченим діючи законодавством ліцензії на укладання договорів в іноземній валюті, порушень Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшло своє підтвердження у матеріалах справи. Таким чином доводи позивача не знайшли свого підтвердження. А враховуючи наявність судових процесів про стягнення з позивачки заборгованості за оспорюваними кредитними договорами вбачаються дії щодо спроби затягнути процеси по стягненню заборгованості. Суд вбачає, що оспорювані договори підписані сторонами, (що не спростовується сторонами) які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Посилання позивача про те, що кредитний договір не відповідає діючому законодавству не є доведений, а навпаки спростований відповідачем. Також, суд враховує, що Приморським районним судом м. Одеси за розглядом справи №519/306/18 рішенням від 21 травня 2019 року було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 2008/13-1-08/404 від 14.08.2008 року у розмірі 11 121, 92 дол. США.. Отже, позивачкою не спростовано факт отримання нею кредитних коштів та користування ними протягом тривалого час із дня укладення кредитних договорів. Відповідно до листа №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року Національного Банку України операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Отже Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», мав законні підстави для кредитування в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, тобто є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Заяву ПАТ «Укорсоцбанк» про застосування строку позовної давності суд не приймає до уваги так як відмовляє у позовних вимогах по суті. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Зі сторони відповідача вимоги щодо відшкодування понесених ним судових витрат до суду не заявлялись. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed