Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеною заявою, у якій, на підставі ст.ст.315-317 ЦПК України, просить суд встановити факт смерті матері - [PERSON] на тимчасово окупованій території України. В обгрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що, він є внутрішньо переміщеною особою, яку 17.08.2017р. взято на облік Управління соціальної політики Кам`янської міської ради Дніпропетровської області. [INFO] його матір - [PERSON] , [INFO] , померла на тимчасово окупованій території України - у м. Луганськ Луганської області. Отримавши 04.09.2018р. у Ленінському відділі записів актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної республіки Свідоцтво про смерть матері, він позбавлений можливості зареєструвати факт смерті матері в органі державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки вищевказаний документ є недійсним та не створює правових наслідків на території України. Зазначена обставина, в свою чергу, змушує його звернутися до суду. В судове засідання заявник не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник Заводського районного у місті Дніпродзержинську відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ст.5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно ч.2, 3 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Згідно ст.4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. № 1085-р (в редакції від 05.07.2019р.) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м.Луганськ є населеним пунктом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Згідно ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус". Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є, зокрема: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть. Для розгляду справи про встановлення факту смерті у суді відділ державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації. У разі направлення судом рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення державна реєстрація смерті проводиться в день надходження копії такого рішення без звернення будь-якої особи. Як встановлено судом в ході розгляду даної справи, згідно Довідки, виданої 17.08.2017р. Управлінням соціальної політики Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, заявника [PERSON] взято на облік внутрішньо переміщених осіб. згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові, виданого 26.07.1993 року відділом ЗАГСа Ленінського району м.Луганська, 26.07.1993 року заявник [PERSON] змінив прізвище [PERSON] на [PERSON] . згідно свідоцтва про народження, виданого 15.11.1967 року Ленінським РайЗАКСом Луганської області, батьками заявника [PERSON] , [INFO] , є: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Згідно копії паспорта громадянина України, виданого 14.06.1996р. Ленінським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилась [INFO] у м.Горлівка Донецької області. Згідно копії Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 28.01.1998р. ДПА по Ленінському району м.Луганськ, [PERSON] присвоєно ідентифікаційний номер [NUMBER] . Згідно свідоцтва про смерть, виданого 02.12.1993р. Ленінським ЗАКСом м.Луганська, [INFO] помер батько заявника, [PERSON] . На підтвердження факту смерті матері заявником надано суду Свідоцтво про смерть, видане 04.09.2018р. Ленінським відділом записів актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної республіки, у якому зазначено, що, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м.Луганськ. Згідно ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», вищевказане Свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] , є недійсним та не створює правових наслідків на території України. Вказана обставина, в свою чергу, позбавляє можливості заявника здійснити реєстрацію смерті матері у встановленому ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» порядку, та, змушує останнього звернутися до суду. Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищевказаного Свідоцтва про смерть як доказу у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Зокрема, під час розгляду даної справи суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. З урахуванням викладеного, суд, дослідивши докази, надані заявником, та, оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку, що, дійсно мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги заявника. При цьому, встановивши в ході розгляду справи, що, вищевказане Свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] , не створює правових наслідків на території України, суд дійшов висновку, що, обраний заявником спосіб захисту прав та інтересів останнього є єдиним способом здійснити реєстрацію смерті матері у встановленому чинним законодавством України порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved