Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] міської ради про набуття права власності на садовий будинок у звязку з набувальною давністю, мотивуючи позовні вимоги тим, що 10.01.1986 року між нею та [PERSON], було укладено шлюб, після укладення шлюбу вони проживали разом у будинку який належав її чоловіку, за адресою м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 та в якому вона зареєстрована з 21.02.1986 року. 27.05.1988 року її чоловік [PERSON] помер та після його смерті вона залишилась проживати у будинку її покійного чоловіка за адресою м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 та проживає по теперішній час. За період її проживання в будинку за адресою м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 вона добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою яка відведена під обслуговування житлового будинку, доглядає за будинком та утримує його, нею за власні кошти було здійснено газифікацію будинку шляхом виготовлення відповідної документації та оплати всіх послуг по виконанню робіт, вчасно та добросовісно на протязі тридцяти років оплачує всі необхідні комунальні платежі. На даний час, право власності на нерухоме майно, а саме будинок за адресою м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 ні за ким не зареєстровано. Вважає, що відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Посилаючись на норми законодавства, просить визнати за нею [PERSON], [INFO] право власності на садибний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 у звязку з набувальною давністю. Позивач [PERSON] та в її інтересах представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, від останнього до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач-представник [PERSON] міської\~ради [PERSON]в судове засідання не зявилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила; від останньої до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути у відсутність представника відповідача, просила ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених ними\~вимог і\~на підставі\~доказів сторін\~та інших\~осіб,\~які беруть\~участь у\~справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі 10.01.1986 року в міському відділі ЗАГС м.Чернівці, за актовим записом №42 (а.с.5). 27.05.1988 року чоловік позивача - [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9). У відповідності до паспорта громадянина України, місце проживання позивача [PERSON] зареєстровано 21.02.1986 року за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 (а.с.7-8), що також підтверджується довідкою КЖРЕП-6 № 1939 від 30.08.2018 року, відповідно до якої позивача [PERSON] зазначено власником будинку за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 (а.с.10). Із довідки КЖРЕП-6 № 2083 від 11.09.2018 року вбачається, що згідно інвентарної справи та рішення МВК №420/18 від 17.08.1976 року та РВК №341/18 від 16.09.1977 року, акт здачі індивідуального домоволодіння власником був [PERSON], [INFO], який був зареєстрований 14.10.1975 року по день смерті 28.05.1988 року. На даний час власник будинку за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 згідно спадщини є [PERSON] (а.с.6). З копії проекту газифікації житлового будинку за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 виконаного на замовлення позивача [PERSON] в травні 1992 року (а.с.11-16) та було оплачено всі послуги по виконанню зазначених робіт (а.с.17). Крім того, позивачем [PERSON] як споживачем з ПАТ «[PERSON] РЕМ», як з постачальником 13.03.2013 року було укладено договір №389068 на користування електричною енергією (а.с.18). Позивачу [PERSON] також нараховувалася субсидія на житлово-комунальні послуги за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6, що підтверджується розрахунком субсидії (а.с.19-20). У відповідності до копій квитанцій, починаючи з 29.12.2005 року, позивач [PERSON] сплачувала за комунальні послуги за проживання в будинку за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 (а.с.21-24, 26-29). Також позивачу [PERSON] було присвоєно ДКП «Чернівціводоканал особистий рахунок для сплати коштів за користування водою та водовідведення №77210 (а.с.30), та укладено договір №6/3/1044 від 17.06.2010 року про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів із фірмою «Альтфатер Чернівці» (а.с.31). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна вбачається, що відсутні відомості про реєстрацію будинку за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 (а.с.32). У відповідності до Висновку №479 експертного будівельно-технічного дослідження від 12.07.2018 року, ринкова вартість садибного житлового будинку за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 складає 315000,00 грн. (а.с.33). Статтею 41 Конституції України, главою 24\~ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Із змісту ст.\~344\~ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Ураховуючи положення статей 335 і 344\~ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав" N 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав" N 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344\~ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Судом встановлено, що 27.05.1988 року помер чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] та по час звернення з позовом до суду 11.10.2018 року минуло більше 30 років. Чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] володів будинком за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6 та даним будинком продовжує користуватися позивач, останній було відомо що власником даного будинку був чоловік позивача. Отже, сам по собі факт користування позивачем даним житлом та проведення робіт по газифікації у будинку, сплата комунальних послуг та інше не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю. Законодавцем визначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Згідно розяснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, у звязку з чим суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до ст.344\~ч.1\~ЦК України - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ст.344\~ч.3\~ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ст.344\~ч.2\~ЦК України). Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України, повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Користування позивачем [PERSON] будинком за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6, за життя разом з її чоловіком [PERSON], який помер 27.05.1988 року, не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно за набувальною давністю. За правилами ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як свідчать матеріали справи, позивачем [PERSON] та в її інтересах представником [PERSON] не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за позивачкою права власності на будинок за адресою: м.Чернівці вул. Нечуя Левицького, 6. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими наявними у справі доказами, суд вважає доведеним, що позивачу було відомо, про власника спірного майна і йому воно на праві власності не належить, а отже у даному конкретному випадку відсутні необхідні умови для виникнення права власності за набувальною давністю. Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ним права власності на вищевказану спірну квартиру саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному ним способу захисту права. Позивачем [PERSON] не вказано, підстав позову, а саме\~які саме права позивачки були порушені; позивачем та в її інтересах представником не доведено тих обставин, на які посилалися, як на підставу своїх вимог, не надали докази в обгрунтування своїх вимог. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У відповідності до п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з'ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed