Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] в особі представника позивача адвоката Бірючинського Е.О. звернувся до суду з позовом, в якому просив суд: розірвати договір довічного утримання, укладений 04.07.2014 року між ним та відповідачем [PERSON] , посвідчений ПН ХМНО Харченко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1170, повернувши у власність позивача квартиру [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог представником зазначено, що відповідно до умов договору довічного утримання, який було укладено між позивачем та відповідачем та посвідчено ПНХМНО Харченко Л.Л. 04.07.2014 року, відповідач [PERSON] взяла на себе зобов`язання довічно утримувати та забезпечувати довічно утримувати та забезпечувати позивача [PERSON] , за що останній передав відповідачу у власність свою квартиру [ADDRESS] . Зазначив, що п. 9 Договору від 04.07.2014 року встановлено, що [PERSON] зобов`язана довічно утримувати позивача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами, достатніми для задоволення потреб та створення нормальної життєдіяльності, на які відчужувач буде самостійно забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовилися, що утримання, в тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну допомогу, має грошовий еквівалент та оцінюється сторонами за спільною згодою в 400 грн. н місяць, які будуть щомісячно надаватись відчужувану у вигляді банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. Крім вищевказаної суми набувач зобов`язана щомісяця сплачувати комунальні послуги за квартиру в терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. Вказав, що відповідач за весь час з моменту укладення договору довічного утримання жодного разу не відвідувала позивача,не цікавилась умовами його проживання, його потребами в забезпеченні ліками та усім необхідним для ведення нормального способу життя. Також, при укладенні договору довічного утримання позивач проінформував відповідача, що він є інвалідом 2 групи у зв`язку з травмою, яку він отримав 31.07.1997 року під час виконання своїх обов`язків на підприємстві «Комунар» про що свідчить акт№2 про нещасний випадок на виробництві та виписки з історії хвороби. Потребуючи значних витрат на лікування та реабілітацію позивач 20.05.2016 року звернувся письмово на адресу відповідача із проханням про індексацію суми утримання, але на його звернення [PERSON] ніяк не відреагувала. Крім того, в порушення вимог п.9 Договору довічного утримання відповідач вже тривалий час не сплачує комунальні платежі щодо оплати за холодну та гарячу воду. 01.03.2020 року позивачем було отримано повідомлення про примусове припинення водопостачання квартири у зв`язку з накопиченням боргів. Внаслідок несплати комунальних послуг, квартиру було примусово відключено від послуг водовідведення та водопостачання. Відповідач не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором. 30.04.2020 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що матеріали справи не місять доказів сплати судового збору, або підстави звільнення позивача від його сплати. Також, позивач необґрунтовано залучив до участі у справі в якості третьої особи ПН ХМНО [PERSON] , оскільки це не відповідає нормам цивільно-процесуального законодавства. Нотаріус не є учасником спірних матеріальних правовідносин між сторонами. Також, в переліку документів, що додані до позовної заяви містяться лист та поштова квитанція від 20.05.2016 року, даний лист вона не отримувала, поштова квитанція, від 20.05.2016 року в додатках до документів, що направлені їй відсутня. Підпис в рекомендованому повідомленні про вручення рекомендованого листа виконано не нею, отже звернення [PERSON] від 02.04.2020 року вона також не отримувала. Також зазначила, що жодних вимог про індексацію виплат, про вимогу розірвати договір вона не отримувала, а отримала їх 16.04.2020 року в якості додатку до позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі. Таким чином, наполягала на тому, що в позовній заяві відсутні докази щодо невиконання нею умов Договору, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. 27.07.2020 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів та заява про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач наголошував на тому, що відповідач припинив виконувати п. 9 Договору довічного утримання від 04.07.2014 в частині надання щомісячних грошових сум в узгодженому розмірі 400 грн. з травня 2016 року, чим порушив умови укладеного договору. Також зазначав, що відповідач не виконував своїх зобов`язань щодо індексації матеріального забезпечення. Наголошував, що у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання він повністю втратив довіру до відповідача, що є однією з підстав його розірвання, а тому просив суд задовольнити його позовні вимоги. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Якуші Н.В. від 15 квітня 2020 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, того ж дня учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2020 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Третякова Л.Ф. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, від представника надійшло клопотання про відкладення з підстав перебування її на самоізоляції, причини неявки позивача суду невідомі. Суд, наголошує, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"). Судом також враховується, що постанова Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях, з 12 травня 2020 року дозволена робота адвокатських офісів . Окрім цього, представник відповідача мала право взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, разом з тим, з таким клопотанням до суду не звернулась. Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України). Обов`язковою явка відповідача та її представника у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Тому, враховуючи строки розгляду справи та те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, процесуальних клопотань матеріали справи не містять, суд дослідив докази, які були своєчасно долучені сторонами. Третя особа приватний нотаріус ХМНО Харченко Л.Л. в судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином. Через канцелярію суду надала заяву про слухання справи за її відсутністю. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] належала на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 206689939 від 13.04.2020 року. 04.07.2014 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони укладено Договір довічного утримання (догляду), відповідно до п. 1 якого, [PERSON] передає, а [PERSON] отримує у власність належну позивачу на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 28,8 кв.м., загальною площею 47.4 кв.м., взамін чого [PERSON] зобов`язалась забезпечувати [PERSON] утримувати довічно на умовах Договору. Вказаний Договір довічного утримання посвідчено ПН ХМНО Харченко Л.Л., зареєстровано в реєстрі за № 1171. Майнові права набувача були належним чином зареєстровані в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відмітка реєстратора, датована 04 липня 2014 року. Відповідно до п.9 Договору, [PERSON] зобов`язувалась довічно утримувати позивача [PERSON] , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, достатніми для задоволення потреб та створення нормальної життєдіяльності, на які відчужувач буде самостійно забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовилися, що утримання, в тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну допомогу, має грошовий еквівалент та оцінюється сторонами за спільною згодою в 400 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватись відчужувану у вигляді банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. Крім вищевказаної суми набувач зобов`язана щомісяця сплачувати комунальні послуги за квартиру в терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. Відповідно до Договору, в разі невиконання [PERSON] взятих на себе обов`язків за цим договором, договір може бути розірваний. Також, відповідно до п. 10 Договору було визначено, що сума грошового утримання підлягає індексації в порядку, встановленому законодавством. Матеріали справи містять у собі письмові звернення позивача від 20.05.2016 року, 02.04.2020 року, у яких останній звертався з листом до відповідача з проханням про індексацію суми утримання та розірвати договір довічного утримання. Відповідно до довідки КП «Харківводоканал» від 13.04.2020 року вих.. 60 К/ДЗ вбачається, що з 03.04.2020 року нарахування за послуги з центрального водопостачання та водовідведення не проводяться у відповідності до п.29 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Станом на 01.04.2020 року за адресою: [ADDRESS] заборгованість за послуги з централізованого водопостачання становить 4367,00 грн. (а.с.22). Відповідно до Акту про відключення боржника від каналізації від 02.04.2020 року вбачається, що працівниками МКП «Харківводоканал» було виконано відключення квартири від комунальної каналізаційної мережі (а.с.24). Як вбачається з довідки про доходи №7808 3786 0789 1819 від 09.04.2020 року №1215 ГУ ПФУ в Харківській області сума пенсії [PERSON] за період з 01.10.2019 року по 31.03.2020 року склала 9809,88 грн. (а.с.25). Відповідно до довідки до акта МСЕК серії 12 ААА №981788 вбачається, що [PERSON] має 2 групу інвалідності з 08.10.2016 року безстроково (а.с.38-39). V. Норми права, що підлягають застосуванню. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною першою-другою статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті). За договором довічного утримання дією, яку має вчинити набувач, є довічне забезпечення відчужувача утриманням або доглядом (ст. 744 ЦК України). Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Договір довічного утримання служить однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності. Відчужувач має право вимагати, а набувач зобов`язаний виконувати вимоги, що полягають у здійсненні всіх необхідних дій по матеріальному забезпеченню відчужувача. Виконання полягає в наданні всіх видів матеріального забезпечення у повній відповідності зі змістом договору. Договір довічного утримання може бути розірваний на вимогу відчужувача, якщо набувач не виконує прийняті на себе зобов`язання. Наведена норма закону ставить наявність підстави для розірвання договору в залежність від невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків. Виконанням обов`язку є вчинення дій, передбачених законом чи договором. Вимогами статті 749 ЦК України встановлено обов`язок набувача за договором довічного утримання та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. За змістом частини першої статті 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначає ст. 611 ч.1 п.1 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору. Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18). Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК ( 1618-15 )) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК ( 1618-15 ). При оцінці доводів сторін, суд враховує, що права та обов`язки сторін у даному договорі базуються в першу чергу на їх вільному волевиявленні, яке висловлюється та закріплюється умовами договору. VІ. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи. У справі, що розглядається, встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору, відповідач зобов`язався забезпечувати позивача щомісячними платежами у розмірі 400 грн. на місяць, здійснити поховання позивача після його смерті, тобто, у договорі довічного утримання обов`язки набувача є конкретно визначеними сторонами і обмежуються конкретно визначеним видом забезпечення відчужувача, матеріальна вартість яких становить 400,00 грн. на місяць із урахуванням індексації та оплата житлово-комунальних послуг. Щодо доводів уточненої позовної заяви про те, що відповідач припинив здійснювати перерахування коштів з травня 2016 року у розмірі 400 грн., то вони не знайшли свого доказового підтвердження у матеріалах справи, оскільки позивач самостійно підтвердив суду, що відповідач сплачувала йому кошти у встановленому в договорі розмірі через поштовий переказ з дня укладання договору до кінця 2019 р. Разом з тим, позивач зазначив, що останній раз він отримав від відповідача кошти три або шість місяців назад, тобто станом на день розгляду справи відповідач неналежним чином виконує свої обов`язки, передбачені Договором. Доказів зворотного матеріали справи у собі не містять. Також суд вважає недоведеним отримання відповідачем листа від 20.05.2015 року, оскільки відомості про його направлення та отримання не доведені належними доказами. Щодо листа від 02.04.2020 року, то з його змісту вбачається, що він свідчить про волевиявлення позивача, яке направлене на розірвання договору довічного утримання в позасудовому порядку, а в разі відсутності згоди - в судовому, та не є зверненням з вимогою про сплату індексації в порядку, передбаченому законодавством (а.с.16-17), як того передбачають умови п. 10 Договору. Разом з тим, зміст позову, з яким звернувся позивач у квітні 2020 року, та додатки до нього, свідчили про те, що останній виявив бажання отримати індексацію, проте відповідач у своєму відзиві на позов лише зазначив, що відповідач до нього з проханням провести індексацію не звертався, дії щодо її сплати з часу отримання позову до дня розгляду справи, не вчинив, доказів зворотного надано не було. Посилання у відзиві на позов на пункт договору довічного утримання, яким передбачено, що несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору, не заслуговує на увагу, оскільки зазначена умова договору не звільняє відповідача від виконання зобов`язань щодо індексації матеріального забезпечення. Крім того, індексація грошового утримання при укладення договору довічного утримання передбачена також ст. 751 ЦК України. Тому судом вбачається істотне порушення договору довічного утримання. Щодо доводів сторони позивача про несвоєчасну сплату відповідачем комунальних послуг, то суд зазначає наступне. Дійсно, у своєму відзиві на позов відповідач наголосив, що здійснював сплату комунальних послуг, долучив копії квитанцій, за яких вбачається оплата послуг за комунальні послуги за адресою позивача. Разом з тим, дослідивши надані платіжки та квитанції, судом встановлено, що за березень 2018 року, травень - червень 2018 року, вересень 2018 року, грудень 2018 року, березень 2019 року, листопад 2019 року платежі відсутні. Крім того, матеріали справи містять у собі докази заборгованість за послуги з централізованого водопостачання, що становить 4367,00 грн. (а.с.22). Відповідно до Акту про відключення боржника від каналізації від 02.04.2020 року вбачається, що працівниками МКП «Харківводоканал» було виконано відключення квартири від комунальної каналізаційної мережі. Посилання відповідача на відсутність інформації про час виникнення цієї заборгованості не впливає на існування тієї обставини, що вона існує та потребувала оплати, оскільки саме на відповідача було покладено обов`язок сплати комунальних послуг за квартиру, в якій мешкає позивач. Більш того, відповідач не вчинив дії задля з`ясування періоду виникнення цієї заборгованості на спростування доводів позивача та факту відключення квартири від комунальної каналізаційної мережі саме з підстав наявної заборгованості. Вчиняючи системний аналіз вищенаведеного правового унормування і умов оспорюваного договору, суд з`ясував, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання, в порівнянні з умовами договору, незалежно від вини набувача. Наявність або відсутність вини набувача в невиконанні/неналежному виконанні умов договору, в сенсі конструкції п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК, не має значення для вирішення питання про розірвання такого договору. В даному випадку треба довести факт такого невиконання або неналежного виконання договору. При цьому обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, з огляду на презумпцію вини відповідача у форматі цивільного судочинства, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України покладається саме на відповідача, який надає це утримання. Таким чином, установивши неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також доведеність факту порушення його істотних умов, зокрема несплату вартості житлово-комунальних послуг, проведення індексації за заявою позивача, сплата щомісячних грошових сум, суд, застосовуючи норми статей 755, 756 ЦК України дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину. В силу ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Таким чином, суд приходить до висновку про розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача та відновлення майнових прав особи на спірну квартиру шляхом визнання права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Щодо позовних вимог [PERSON] про повернення йому квартири [ADDRESS] , суд вважає за необхідне зазначити, що такий спосіб захисту прав являється неналежним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З огляду на вищевикладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про розірвання договору довічного утримання від 04.07.2014 року із визнанням за ним права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Заперечуючи проти позову, відповідач та її представник у відзиві зазначили, що відповідач виконує умови укладеного договору щодо щомісячного утримання в розмірі 400 грн. та сплати комунальних послуг. Інших обов`язків на відповідача договором не покладено. Проте правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин. Такий вид договору укладають, здебільшого, самотні люди похилого віку, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від них - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Позивач є особою похилого віку, хворіє низкою хронічних захворювань, що підтверджується медичними документами, наявними в матеріалах справи. Через такий стан здоров`я, позивач, будучи людиною похилого віку, не в змозі самостійно купувати продукти харчування та ліки, прибирати у квартирі, тощо, тому потребує в догляді сторонньою особою. Аналіз матеріалів справи, письмових пояснень відповідача, викладених в відзиві на позовну заяву, свідчать про те, що позиція відповідача зводиться до формального підходу до виконання обов`язків за договором, значною мірою індиферентності до людини похилого віку, її потреб, що на думку суду, протирічить засадам розумності та справедливості. Відсутність наміру продовжувати договірні зобов`язання з боку позивача на умовах надання йому тільки фінансової допомоги, незалежно від розміру такої допомоги, та зазначена вище позиція відповідача, дають підстави вважати, що спір між сторонами договору про забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду у зв`язку з виникненням у позивача потреби в цьому в процесі дії договору довічного утримання, залишиться не розв`язаним через формальний підхід відповідача до виконання нею своїх обов`язків за договором. За таких обставин у справі, суд на підставі наведених норм матеріального права, а також з урахуванням встановлених обставин справи, дійшов про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання, оскільки такий може бути розірваний на вимогу відчужувача, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Це висновок суду зроблено з урахуванням конкретних обставин у справі, під час вирішення справи були враховані засади справедливості та розумності. Враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору, відповідно до положень ст.. 141 ЦПК України суд стягує судовий збір з відповідача у розмірі, передбаченому Законом на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial