Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача КП "Кіровгеологія", в якому просить стягнути з відповідача на свою користьсередній заробіток за час затримки розрахунку за 09 місяців 19 днів за період з 11 листопада 2015 року по 30 серпня 2016 року в розмірі 18\~352 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 5\~000 грн., зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що в період з 20 січня 1978 року вона перебувала у трудових відносинах з ГРЕ №37, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія», працюючи на посаді техніка-гідрогеолога 1-ої категорії. 28 лютого 2014 року припинила трудові відносини з ГРЕ № 37 казенного підприємства «Кіровгеологія» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. 22 травня 2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда винесено рішення, яке набрало законної сили 02.06.2014 року, про стягнення з відповідача КП «Кіровгеологія» на її (позивача) користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 27\~226, 52 грн., та на підставі зазначеного судового рішення отримано виконавчий лист, який було предявлено до примусового виконання та відділом Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження (ВП № 49388770) для виконання зазначеного рішення суду. Позивач також зазначила, що так як відповідач не розрахувався з нею по виплаті заборгованості по нарахованій заробітній платі вона звернулася до суду для подальшого захисту її прав та рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 22 січня 2016 року, яке набрало законної сили 11 лютого 2016 року, з відповідача на її (позивача) користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28 лютого 2014 року по 10 листопада 2015 року в розмірі 39\~474 грн., та в подальшому Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження (ВП № 51076373) для примусового виконання зазначеного рішення суду. Позивач також зазначила, що кошти по заборгованості із заробітної плати були перераховані відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві лише 30.08.2016 року, у звязку з чим вона змушена звернутися до суду для подальшого захисту своїх прав. Відповідно до довідки № 2/286 від 02.11.2015 року середньомісячна заробітна плата склала 1\~996, 92 грн., відповідно час затримки з 11.11.2015 року до 30.08.2016 року склав 09 місяців 19 днів, та за вказаний період сума середнього заробітку становить 18\~352 грн. 00 коп. (1\~996, 92 грн. х 09 місяців 19 днів = 18\~352 грн. 00 коп.). Крім того, позивач зазначила, що вона є особою пенсійного віку, знаходиться в скрутному матеріальному становищі, має захворювання очей, а відсутність коштів на найнеобхідніше змусило її весь час докладати додаткових зусиль для пошуку грошей та організації свого життя, більш того, несвоєчасне лікування призвело до оперативного втручання лівого ока, що в сукупності завдало їй моральної шкоди, яка виразилася в тому, що вона переживає, неодноразово переносила нервовий стрес у звязку з нерегулярною, багаторічною невиплатою зарплати, що відбувалося з вини відповідача та розмір моральної шкоди оцінила в сумі 5\~000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити. Представник відповідача КП "Кіровгеологія" в судове засідання не з`явився, повідомлений судом належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 17.03.2017 року, причини неявки суду не відомі. Крім того, відповідачем подані письмові заперечення на позов, за якими відповідач позов не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні позову з тих підстав, що КП «Кіровгеологія» перебуває у дуже скрутному фінансовому становищі, сума заборгованості перед колишніми працівниками є досить значною, проте, її виплата здійснюється регулярно, однак виплатити одразу всю сумудля підприємства є неможливим, підприємство добросовісно сплачує правомірним стягувачам кошти по заборгованості із заробітної плати. Крім того, Печерським районним відділом Державної виконавчої служби міста Києва відкрито 50 виконавчих проваджень, у яких боржником виступає підприємство. Загальна сума за виконавчими провадженнями становить більше 2 млн. гривень. Як вбачається з динаміки погашення заборгованості заробітної плати перед колишніми працівниками підприємства, починаючи з 01.06.2016 року заборгованість складає 953,4 тисячі гривень, враховуючи, що відповідач добросовісно виконує свої зобовязання, станом на 01.03.2017 року ця сума складає 310,2 тисяч гривень. Окрім того, в наданих запереченнях, зазначено, що вказана заборгованість по заробітній платі у КП «Кіровогеологія» виникла у звязку із недофінансуванням державною геологорозвідувальних робіт, а саме, державною службою геології та надр України, яка є замовником зазначених робіт, які здійснює підприємство. Крім того, відповідач вважає, що звернення позивача до суду з зазначеним позовом є нічим іншим, як надмірним зловживанням, наданим позивачу правом та в його діях вбачається намір призвести КП «Кіровгеологія» до стану неплатоспроможності, шляхом регулярного подання позовних заяв про стягнення грошових коштів на користь позивача. Також зазначив, що в аспекті конституційного звернення, положення частини 1 статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 11, 237-1 цього Кодексу, слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, повний розрахунок по заробітній платі з позивачем був проведений 30.08.2016 року, при цьому, позивач звернулася до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні тільки через 4 місяці, а не через 3 місяці відповідно до законодавства, з моменту проведення ним (відповідачем) фактичного розрахунку по заробітній платі. Окрім того, вказав, що позивачем в зазначеному в позові визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 18 352 грн. 00 коп., в той час як за проведеним головним бухгалтером підприємства розрахунком за вказаний вище період розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 18 668 грн. 88 коп. Також відповідач заперечив щодо вимог позивача про відшкодування морально шкоди, зазначивши на обгрунтування заперечень в цій частині, що позивач не довів належними доказами, що саме відповідач своїми діями спровокував останнього до морального страждання, при цьому, довідка, долучена позивачем, як доказ пережитого морального страждання, не є належним доказом, оскільки лише медико-соціальна комісія може встановити дійсні причини виникнення/погіршення стану здоровя пацієнта. Заслухавши позивача, зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, приймаючи до уваги письмові заперечення відповідача на позов, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, разом з тим підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] в період з 20.01.1978 року працювала у ГРЕ № 37 м. Кіровограда, яка є структурним підрозділом КП «Кіровгеологія». На підставі наказу №6-к від 24.02.2014 року КП «Кіровгеологія» позивач була звільнена з посади техніка-гідрогеолога І-ої категорії на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Також судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2014 року, яке набрало законної сили 02.06.2014 року, стягнуто з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 27 226,52 грн., моральну шкоду у розмірі 300 грн. 00 коп. На виконання зазначеного судового рішення позивач 11.06.2014 року отримала виконавчий лист, який предявила до примусового виконання та 20.11.2015 року постановою про відкриття виконавчого провадження (ВП №49388770), винесеною старшим державним виконавцем ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві [PERSON], відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №405/2416/14-ц, виданого 11.06.2014 року Ленінським районним судом м.Кіровограда про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] кошти в сумі 27\~526 грн. 52 коп. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 січня 2016 року, яке набрало законної сили 11.02.2016 року, стягнуто з КП «Кіровгеологя» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.02.2014 року по 10.11.2015 року у розмірі 39\~474 грн. 00 коп. В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, - було відмовлено. На виконання зазначеного судового рішення позивач 18.02.2016 року отримала виконавчий лист, який предявила до примусового виконання та 17.05.2016 року постановою про відкриття виконавчого провадження (ВП №51076373), винесеною старшим державним виконавцем Печерського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві [PERSON], відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №405/7839/15-ц, виданого 18.02.2016 року Ленінським районним судом м.Кіровограда про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] кошти в сумі 39 474грн. 00 коп. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Закон України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 21.04.1999 року № 606-XIV, чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Зазначеним Законом врегульовано правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на зазначене, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144ц13 від 29 січня 2014 року). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Судом також встановлено, і зазначена обставина підтверджена позивачем під час судового розгляду справи, що 30 серпня 2016 року року позивачу [PERSON] Відділом державної виконавчої служби на картковий рахунок, відкритий в ПАТ КБ ПриватБанк на імя [PERSON] були перераховані кошти в розмірі 27 388 грн. 89 коп., з призначенням платежу: стягнення коштів з КП «Кіровгеологія» згідно виконавчого листа №405/2416/14-ц від 11.06.2014 року, Ленінський районний суд м.Кіровограда, перерахування на рахунок №##4731 1461. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач [PERSON] мала правові підстави для звернення до суду з зазначеним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2015 року по 30 серпня 2016 року після ухвалення на її користь 22 травня 2014 року судового рішення про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, яке було виконано відповідачем лише 30 серпня 2016 року, крім того, відповідач, маючи рівні з позивачем процесуальні права щодо подання суду доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, не довів суду шляхом подання в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів відсутності його вини у не проведенні з позивачем розрахунку при звільненні з виплатою належних позивачу сум. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11 листопада 2015 року по 30 серпня 2016 року проведений позивачем, виходячи з довідки ГРЕ №37 КП «Кіровгеологія», за якою середньомісячна заробітна плата склала 1 996 грн. 92 коп., період затримки склав 09 місяців 19 днів, відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період становить 18\~352 грн. 00 коп. В свою чергу, відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 із змінами, - нарахування виплат проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до розрахунку середнього заробітку за час затримки [PERSON], наданого КП «Кіровгеологія», за підписом головного бухгалтера КП «Кіровгеологія» [PERSON], розмір середньоденного заробітку [PERSON] за період грудень-січень, 2014 року становить 92 грн. 88 коп., який розрахований, виходячи з розміру середньомісячного заробітку позивача, який складає 1996 грн. 92 коп. поділений на 21,5 р/дн., середній заробіток за час затримки розрахунку визначається шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів за період затримки виплат, розрахованих відповідно до розрахунку норм тривалості робочого часу, тобто 92 грн. 88 коп. середньоденний заробіток х 201 робочий день за період з 11 листопада 2015 року по 30 серопня 2016 року, що становить 18 668 грн. 88 коп. За таких обставин, суд приймає до уваги зазначений розрахунок середнього заробітку за весь час затримки, за період з 11.11.2015 року по 30.08.2016 року, наданий відповідачем КП «Кіровгеологія», вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Позивач щодо зазначеного розрахунку середнього заробітку за час затримки, а так само розміру визначеного відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку за вказаний вище період, - не заперечувала, зазначивши про те, що вона погоджується з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, та відповідно підтримує позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11.11.2015 року по 30.08.2016 року в розмірі 18 668 грн. 88 коп. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеними позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, та з урахуванням наведенного вище, вважає, що сума середнього заробітку за час затримки, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 11.11.2015 року по 30.08.2016 року становить 18 668 грн. 88 коп. Крім того, судом відзначається, що відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 117 Кодексу встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу(справа №1-5/2012) від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. В письмових запереченнях на позов представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з тих підстав, що відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі (фактично розрахувався з позивачем по заборгованості по заробітній платі) шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача 30 серпня 2016 року, в свою чергу, до суду позивач звернулася тільки через чотири місяці, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду. В свою чергу, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду в наданих суду додатковитх поясненнях позивач зазначила, що вона є особою пенсійного віку та знаходиться у вкрай складному матеріальному становищі, при цьому, має серйозне захворювання очей, у звязку з чим як тільки вона отримала кошти, стягнуті за рішенням суду, так відразу ж у вересні, 2016 року розпочала лікування, крім цього відповідно до виписки-епікризу з медичної картки стаціонарного хворого №8551 офтальмологічного відділення Кіровоградської міської лікарні ШМД в період з 18.10.2016 року по 21.10.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні та у звязку з чим не мала змоги звернутися до суду з відповідним позовом. На думку суду, причини пропуску строку звернення до суду, на які вказує позивач, є поважними, на підставі чого визначений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивачу [PERSON] слід поновити. Позивачем [PERSON] пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп., які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпПУкраїни за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 5 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Приймаючи до уваги зазначене вище, а також враховуючи, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2014 року на користь позивача з відповідача стягнуто моральну шкоду в розмірі 300 грн. 00 коп., при цьому, позивачем на обгрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, не надано доказів того, в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань, на підставі чого суд вважає за необхідне відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з підстав їх необгрунтованості та недоведеності. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп., за ставками судового збору, визначеними Законом України «Про судовий збір» (в редакції Закону, яка діяла на дату подання позивачем позову). Відповідно до ст. ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.3, 4, 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-\~

Outcome: partial