Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ТОВ «НВП Коловрат» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, добових витрат у відряджені, компенсацію морального збитку. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 02.03.2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі. З 30.03.2020 року по 13.04.2020 року позивач перебував у відрядженні разом із директором. З наказом про відрядження не був ознайомлений, добові витрати після закінчення відрядження не були виплачені. З урахуванням тривалості 37 діб відрядження позивача [PERSON] на підприємство «Колор SIM» відповідач повинен виплатити позивачу суму у розмірі 17475,10 гривень. 30.04.2020 р. позивач був звільнений з підприємства на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В день звільнення розрахунок проведено не було. До теперішнього часу заборгованість із заробітної плати не виплачена, незважаючи на те, що позивачем було направлено лист «Новою поштою» директору ТОВ «НВП «Коловрат», в якій містилася заява з вказівкою реквізитів для поштового переказу або перерахування заробітної плати у безготівковій формі. На підставі чого, просить, після уточнень, стягнути з відповідача суму несплаченої заробітної плати у розмірі 20640,61 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 66819,60 гривень, добові витрати на відрядження в розмірі 17475,10 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 59359,39 гривень. Ухвалою Шевченківського районного суду м Запоріжжя від 24.09.2020 року позовна заява, після усунення недоліків, прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи. Відповідачем, у встановлений судом строк, наданий відзив на позовну заяву, в якій не погоджується з позовними вимогами. Відзив мотивований тим, що позивач був прийнятий на посаду головного інженера з посадовим окладом згідно штатного розпису у розмірі 15000,00грн., заяву про працевлаштування на цю посаду писав власноручно. За весь період роботи позивач відпрацював 21 робочий день у березні 2020 року, та 12 робочих днів - у квітні 2020 року (з 01.04 по 16.04), що підтверджується табелями використання робочого часу за березень та квітень 2020 року. 16 квітня 2020 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням та з цього моменту на робочому місці не з`являвся. На підставі чого, за весь період роботи позивача, йому при звільненні належить до виплати з врахуванням утриманих податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору 20 640,61 грн. Позивач заяву про перерахування заробітної плати у безготівковій формі не надав. У зв`язку з чим йому заробітна плата не перераховувалася. З 17 квітня 2020 по 30 квітня 2020 (день звільнення) позивач до роботи не приступив, пояснень щодо причин своєї відсутності на роботі не надав, а тому можливості здійснити виплату йому належної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку не було можливості. У зв`язку з цим належна йому сума при звільненні у розмірі 20 640,61 грн. була депонована на рахунку відповідача. Позивач неодноразово повідомлявся відповідачем про те, що належні йому на момент звільнення заробітна плата та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у загальному розмірі 20 640,61 грн. депоновані на рахунку Товариства, та було роз`яснено, що він ці кошти можете отримати у будь-який час, попередивши Товариство про це не пізніше ніж за день до такого отримання, або може отримати їх поштовим переказом, якщо виявить бажання за відповідною заявою. До цього часу підприємство ніяких заяв [PERSON] про перерахування належної йому заробітної плати або повідомлення про бажання отримати ці кошти готівкою у певний час не отримувало. Крім того, під час своєї роботи позивач був направлений у відрядження з 03.03.2020р. по 31.03.2020р. та з 06.04.2020р. по 18.04.2020р., що підтверджується наказами № 4 від 02.03.2020р. та № 7 від 03.04.2020р. відповідно. На виконання вимог наказу № 4 від 02.03.2020р. позивачу було виплачено 13723,00 грн. авансу на відрядження. При поверненні з відрядження, яке завершилося 31.03.2020р., Позивач не надав авансовий звіт до закінчення п`ятого банківського дня після завершення відрядження, як це передбачено пп. «а» пп. 170.9.2 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України, що стало причиною ненадання авансу на наступне відрядження. Крім того, позивач не повернув посвідчення про відрядження за двома зазначеними відрядженнями. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову, додатково пояснив, що через невиплату коштів, йому довелось займати коштів у друзів, у молодшого сина, брати кредити. Через те що, у відрядження йому не дали коштів, він був у скрутному становищі. Звіт про відрядження не надавав, так як ніхто не вимагав його . Після першого відрядження до підприємства не повертались, одразу привезли під Київ. Також зазначив, що на підприємстві були його контактні данні для здійснення поштового переказу, і нічого не перешкоджало здійснити переказ коштів. Заявлену суму моральної шкоди дорівнює різниці між обіцяним йому розміром заробітної плати при працевлаштуванні і фактичною. Розмір посадового окладу в наказі про прийняття на роботу відпорвідач не зазначив, який розмір посаджового окладу у штатному розкладі йому також невідомо. Представник відповідача у судове засідання з`явився в режимі відеоконференції проти задоволення позову заперечував, підтримував позицію викладену у відзиві на позовну заяву, в судовому засіданні, в якому ухвалювалось рішення, участь не приймав в зв`язку з закінченням терміну повноважень на представництво. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». У відповідність до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу України про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( ст.4 КЗпП України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 02.03.2020 року позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем - ТОВ «НВП «Коловрат» на посаді головного інженера з посадовим окладом згідно штатного розпису. 30.04.2020 року позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, на підтвердження чого, надано копію Наказу №4-К від 02.03.2020 року ТОВ «НВП «Коловрат» про прийняття на роботу [PERSON] та копію трудової книжки [NUMBER] (а.с.20-22). З матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивачем не було одержано заробітну плату за спірний період, компенсаційну виплату за невикористану частину відпустки, які після звільнення позивача, у зв`язку з його відсутністю на роботі і неотриманням було задепоновано на банківському рахунку Товариства у зв`язку з відсутністю банківських реквізитів для перерахунку коштів. Статтею 2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» визначено структуру заробітної плати, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому, право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до ст.\~55\~Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст.\~16\~ЦК України та КЗпП України. Статтею 94 КЗпП України, встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом,\~Законом України\~"Про\~оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України, встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ст. 233 КЗпПУ, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст.\~116\~КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами заробітна плата на товариства з обмеженою відповідальністю «НВП Коловрат» виплачувалась готівкою. Оскільки на теперішній час позивачу не виплачена заробітна плата при звільненні, то права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення нарахованих, проте не виплачених сум. Враховуючи, вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати у розмірі 20640,61 грн. підлягають задоволенню. З приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 66819,60 грн., суд дійшов наступних висновків. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на ту обставину, що відповідач не здійснив виплату позивачу всіх належних працівникові сум, а тому ТОВ «НВП Коловрат» повинні виплатити позивачеві його середній заробіток за період 02.03.2020 року по 09.09.2020 року. Відповідно до ст. 117 КЗпПУ, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставою відповідальності власника підприємства є склад правопорушення, яке включає в себе два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Судом встановлено, що головного інженера [PERSON] було звільнено за власним бажанням з ТОВ «НВК Коловрат» 30.04.2020 року на підставі його заяви на звільнення від 16.04.2020 року, на підтвердження чого надано копію Наказу №5-К від 30.04.2020 про звільнення. Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за квітень 2020 року позивач з 17 квітня по 30 квітня був відсутній на своєму робочому місці, а тому можливості здійснити виплату йому належної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку не було можливості. Разом з тим, у листі ТОВ «НВК Коловрат» вих. №171/12 від 14.05.2020 року, адресованого на ім`я [PERSON] , зазначено, що у день його звільнення він не був присутній на роботі, у зв`язку з чим не було можливості здійснити з ним остаточний розрахунок у день звільнення. Тому належні йому заробітна плата та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у загальному розмірі 20 640,61 грн. депоновані на рахунку Товариства. А також роз`яснено позивачу, що він їх може отримати у будь-який час, попередивши Товариство про це не пізніше ніж за день до такого отримання, або можете отримати їх поштовим переказом, якщо виявить бажання відповідною заявою. У судовому засіданні досліджено оригінал заяви [PERSON] від 01.07.2020 року про вимогу отримати заробітну плату поштовим переказом або у безготівковій формі. Як вбачається з експрес-наклажної «Нової Пошти» №59000529114674 від 01.07.2020 року, вказана заява була надіслана приватній особі [PERSON] (а.с. 24). Зазначене відправлення станом на 04.11.2020 року, вважається не отриманим та зберігається у відділенні «Нової пошти», що підтверджується роздруківкою скрін-шота з сайту «Нової Пошти» (а.с.40). Аналізуючи зміст вказаної накладної, суд вважає вищевказані докази неналежними в силу ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України з причини того, що відправлення за зазначеною накладною було адресоване приватній особі, яка не є стороною по справі. Тобто позивач в день звільнення не був присутній на роботі, та на адресу відповідача ТОВ «НВК Коловрат» вимогу про виплату заробітної плати шляхом її надіслання за вказними реквізитами не пред`являв за власним волевиявленням. Враховуючи вищевикладене, позивачем жодних належних доказів на підтвердження того, що позивач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України та не отримав належних до виплати йому коштів, через вину відповідача, тому у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення суми добових витрат на відрядження по Україні в розмірі 17475,10 грн., судом встановлено наступне. Виходячи з приписівст.121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Згідно з пункту 1 розділу II Інструкції скерування працівника підприємства у відрядження у межах України здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджено працівника, строку й мети відрядження. Згідно з пункту 15 розділу I Інструкції Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту. Судом встановлено, що відповідно до Наказу ТОВ «НВК Коловрат» №4 від 02.03.2020 року Про відрядження [PERSON] та №7 від 03.04.2020 року Про відрядження [PERSON] , останнього було відряджено до смт. Клевань Рівненського р-ну Рівненської обл., за місцезнаходження ТОВ «Колор С.І.М.» у період з 03.03.2020 року по 31.03.2020 року та з 06.04.2020 року по 18.04.2020 року, також визначено розрахунок на добу у розмірі 472,30 грн. Відповідно до табелів обліку використання робочого часу за березень та квітень 2020 року позивач з 03 березня по 31 березня та з 06 квітня по 16 квітня перебував у відряджені. Таким чином позивачем вказано 37 днів відрядження, за які добові становлять 472,30 грн./ день, а отже загальна сума добових становить 17475,10 гривень. Згідно з пункту 4 розділу II Інструкції Сума добових визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. Відповідно до п. 170.9.1 ПК України «До оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, в розрахунку кожен такий день. Згідно з пункту 11 розділу II Інструкції Відряджений працівник перед від`їздом у відрядження забезпечується авансом у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, виданих на відрядження. Представником відповідача стверджує, що позивачу було виплачено 13723,00 грн. авансу на відрядження, та на підтвердження чого надав копії платіжних доручень № 125 від 03.03.2020р. та № 128 від 10.03.2020р.. Судом було досліджено копії вказаних платіжних доручень банківській установі та встановлено, що на рахунковий № [NUMBER] 03.03.2020 року було здійснено поповнення на суму 9000 грн. та 10.03.2020 року здійснено поповнення на суму 4723 грн., отримувача вказано як «Поповнення карт Приват-24 юр.лиц», у призначенні платежу зазначено: Аванс на відрядження [PERSON] та його ІПН. Вказаним доказом представником відповідача не доведено, що аванс було перераховано на картку позивача чи в подальшому було отримано [PERSON] , як не було надано будь яких інших первинних бухгалтерських документів, що підтверджували б отримання [PERSON] цих коштів, а, відтак, і підстави для надання [PERSON] звіту про використані кошти, видані авансом на відрядження, відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи вищевикладене, відповідачем жодних належних доказів на підтвердження того, що ТОВ «НВК Коловрат» забезпечив [PERSON] належним авансом на відрядження не надано, не зважаючи на це позивач перебував у відрядженні, що сторонами не оспорюється, тому у задоволенні вимог про стягнення суму добових витрат на відрядження по Україні в розмірі 17475 гривень 10 копійок слід задовольнити. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Згідно з ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси. За змістом ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31.03.1995\~року №\~4\~"Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Встановлено, що внаслідок порушення з вини відповідача прав позивача, останній зазнав моральних страждань через неправомірні дії відповідача, які полягають у невиплаті належних грошових коштів при направленні позивача у відрядження, він втратив нормальні життєві зв`язки, змушений був економити на харчуванні та ліках, що негативно вплинуло на його психологічний та емоційний стан. Завдана йому моральна шкода також обумовлюється моральним стражданням унаслідок порушення його законного права на належні виплати, приниження честі, гідності, ігноруванням його прав. Отже, з урахуванням характеру, обсягу моральних страждань та тривалості порушення прав позивача, яких він зазнав, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд уважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000грн. Саме така сума буде пропорційною та адекватною тим стражданням, яких зазнав позивач в результаті порушення його прав. Відповідно до п. 2 ч. 1ст.\~430\~ЦПК України рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання. На підставі п. 1 ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: partial