Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Бериславської міської ради; третя особа: Державна реєстраційна служба Бериславського районного управління юстиції про визнання права власності на майно в порядку спадкування. В обґрунтування позову посилаються на те, що [INFO] в місті Берислав Херсонської області помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. При оформлені документів з'ясувалось, що відсутні правовстановлюючі документи щодо належності майна спадкодавцеві, та рекомендовано звернутися до Бериславського районного суду. Просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно, що відкрилося після смерті [PERSON], а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав з підстав зазначених у позовній заяві, просив суд визнати за ним право власності на спадкове майно, що відкрилося після смерті [PERSON], а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача - Бериславської міської ради Херсонської області в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву, просив справу розглянути у відсутність їх представника. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву, просив справу розглянути у відсутність їх представника. Відповідно до ст..169 ЦПК України суд вважає за можливо розглянути справу за відсутності сторони, належним чином повідомленої про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню із наступних підстав. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Вирішуючи зазначений спір суд повинен застосовувати норми цивільного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини та Конституцію України. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ст. 1299 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] є сином [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження (а.с.6). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с. 8). [PERSON] належав житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який він збудував на відведеній йому рішенням виконкому Бериславської ради депутатів трудящих від 29.02.1972 року та актом відведення в натурі від 15.06.1972 року земельній ділянці площею 500 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Генерального плану розташування проектованих будівель на відведеній земельній ділянці, проведена експлікація у якій зазначено, що на земельній ділянці площею 500 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], збудовано житловий будинок, веранду, сарай, санвузол, тротуар. З технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок за адресою: [ADDRESS], вбачається, що за даною адресою збудовано: бутовий житловий будинок покритий черепицею та прибудова у 1975 році, гараж, хвіртка, водопровід, погріб у 1980 році. За своє життя [PERSON] не оформив належним чином акт прийомки індивідуального будівництва, будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Позивач, як спадкоємець першої черги звернувся у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після смерті батька, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі про реєстрацію спадкової справи. З відповіді приватного нотаріуса у Бериславському районі Херсонської області вбачається, що за заявою позивача була заведена спадкова справа №91/2014 щодо майна померлого [INFO] [PERSON], [INFO], який на момент смерті мешкав в [ADDRESS]. Заяв від інших спадкоємців не надходило. Відповідно до п.4.15, 4.18 глави 10 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Фактично спадщину прийняв, але оформити спадщину він позбавлений можливості через відсутність у спадкоємця необхідних правовстановлюючих документів на нерухоме майно. З цього випливає, що право власності у померлого [PERSON] не виникло. У зв'язку з цим позивач вимушений була звернутися до суду з цим позовом. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку, зокрема, положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Отже, за вказаними вище нормативними актами підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язують виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13). Підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому ради депутатів трудящих №42 від 29.02.1972 року було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці по [ADDRESS] площею 500 кв.м. На підставі рішення виконкому 15.06.1972 року було складено акт для відведення присадибної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовнику [PERSON] За своє життя [PERSON] не оформив належним чином акт прийомки індивідуального будівництва на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], тобто даний будинок створений спадкодавцем з дотриманням встановленого на час створення майна порядку, що підтверджується рішенням виконкому депутатів трудящих №42 від 29.02.1972 року. Таким чином, права, придбані (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 01.07.2004 року з дотриманням встановленого порядку придбання, проте без державної реєстрації, вважаються виниклими і набутими в установленому законом порядку. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника ( спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідно до додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статі 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв'язку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи щодо належності майна спадкодавцеві він позбавлений можливості позасудовим порядком оформити своє спадкове право, а тому вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 19 ЗУ „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є крім іншого нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно. Іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та позивач правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Відповідно до ст.174 ЦПК України та п.24 постанови №2 пленуму Верховного суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування підлягає задоволенню. На основі ст. 392, 1216, 1218 ЦК України,

Outcome: approved