Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із даним позовом, в якому просила суд визнати попередній договір купівлі-продажу 7/20 частин житлового будинку по [ADDRESS]., укладений 12.11.2012 р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та нею, [PERSON], удаваним правочином; визнати, що між сторонами [PERSON], [PERSON], [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупець) 12.11.2012 р. було фактично укладено договір купівлі-продажу вказаної частини цього ж будинку; визнати договір дарування цієї частини будинку від 03.12.2015 р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнати за позивачкою право власності та витребувати з незаконного володіння [PERSON] вказану частину цього ж житлового будинку. Позов мотивує тим, що вона є власником 13/20 частини житлового будинку [ADDRESS]. Власниками інших 7/20 частини вказаного будинку є відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 20.11.2012 року між нею і відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено попередній договір, за яким [PERSON], [PERSON], [PERSON], зобов'язались продати 7/20 частин цього будинку, за 4900 доларів США. Оскільки, у [PERSON], [PERSON], [PERSON] не були належним чином оформлені правовстановлюючі документи на цю частину будинку, то сторони домовились про оформлення основного договору купівлі-продажу після виготовлення документів. Однак до цього часу, [PERSON], [PERSON], [PERSON] не уклали з нею основний договір нотаріально. Разом з тим, позивач зазначає, що 5 січня 2016 року, на її поштову адресу надійшов лист в якому повідомлено, що вже відповідачка 4, [PERSON], є власником 7/20 частин цього житлового будинку, на підставі договору дарування від 03.12.2015 року. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] уклали договір дарування 7/20 частин цього будинку з [PERSON], при цьому отримавши від неї за попереднім договором всі кошти за дану частину будинку. Тому, вважає, що вказаний договір дарування є недійсним, згідно ст. ст. 215, 216 ЦК України. Зазначає, що договір дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру та те, що, в даному випадку, вона виконала свої грошові зобов'язання за договором, вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних для отримання права вимоги переходу права власності на нерухоме майно, однак у встановленому Законом порядку право власності на таке майно не набула. У зв'язку із чим просить даний позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши будь-яких претензій протягом строку дії Попереднього договору від Позивача не утримувалося. Документи на оформлення права власності були передані позивачу в повному обсязі, яка повинна були протягом року укласти основний договір, але цього не зробила. За наслідками звернення позивача до суду раніше у всіх її позовах було відмовлено та сам попередній договір є припиненим. Доказів тому, що оспорюваних договір є удаваним, позивачем в розумінні ст..235 ЦК України наведено не було, що вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в цілому. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши наявні в матеріалах справи матеріали, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що 12 листопада 2012 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. за реєстровано в реєстрі за № 3450. (а.с.12). Сторонами в даному договорі є Продавці - [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідачі по справі та Покупець - [PERSON] позивачка по справі. Відповідно до п.2 умов даного договору сторони домовились в майбутньому до 12.11.2013 року укласти договір купівлі-продажу (надалі-Основний договір) щодо нерухомого майна, а саме щодо 7/20 частин будинку [ADDRESS], що належить кожному по 7/60 частин (всього -7/20) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому покупець в майбутньому купує, а продавці в майбутньому продають нерухоме майно, за ціну, що становить 4 900 доларів США (еквівалентно - 39151 гривень). Разом з тим, сторони домовилися, що на момент укладення попереднього договору нерухоме майно звільнене від особистих речей Продавців, а також відбулася передача усіх необхідних документів в день підписання даного договору. Пунктом 3 Попереднього договору передбачено, що продавці зобов'язувалися підготувати та надати документи, необхідні для нотаріального посвідчення Основного договору, в тому числі: оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, висновок про вартість нерухомого майна. Частиною 1 ст.635 ЦК України, передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір), на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 3 ст.635 ЦК України встановлено, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладання. Згідно ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Згідно умов Попереднього договору, Основний договір повинен був бути укладеним до 12.11.2013 року, що в силу вимог ч.3 ст.635 ЦК України вказує на його припинення. Однак, до цього часу, [PERSON], [PERSON], [PERSON] не уклали з позивачем основний договір нотаріально. Крім того, вказаний попередній договір був нотаріально посвідчений. Вказані обставини були встановленні у рішеннях Апеляційного суду Київської області від 09.09.2014 року та Фастівського міськрайонного суду від 03.06.2015 року, що у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Позивач звертаючись до суду із вимогами до відповідачів, ставить питання про визнання зазначеного договору удаваним правочином на підставі ст..235 ЦК України. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що відповідачі укладаючи попередній договір не мали намір укласти Основний договір. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні попереднього договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. За умовами ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Як вбачається з позову ініціатором укладення вказаного договору була позивачка - [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Суд, проаналізувавши зміст зазначених правових норм, вбачає, що на момент укладення попереднього договору сторонами угоди було повністю додержані вимоги, які в силу ст.203 ЦК України являються необхідними для чинності правочину, а позивачкою не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи оспорюваних попередній договір купівлі-продажу від 12.11.2012 року, бажали приховати договір безвідсоткового валютного кредиту, який вони насправді вчинили, підстави для задоволення позову у відповідності до вимог ст.235 ЦК України відсутні. Підстав для визнання вказаного договору таким, що фактично це укладений договір купівлі-продажу, суд не вбачає, оскільки за вищевикладеному у ньому умовами визначено, що це саме попередній договір та після нього має бути укладений основний договір. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання договору дарування від 03.12.2015 року недійним з визначених позивачем підстав за ст..ст.215,216 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 03.12.2015 року належить 7/20 частин оспорюваного житлового будинку на праві власності, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2015 року (а.с.15). Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За умовами ст..215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними"). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Між тим, позивачем у відповідності до ст..ст.10, 59-60 ЦПК України не було надано жодних доказів недійсності укладеного договору дарування від 03.12.2015 року в розумінні вимог ст..ст.215-236 ЦК України. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування позивач не була особою, яка є стороною в даному договорі, а тому підстав для визнання договору дарування житлового будинку недійсним немає. Згідно до ст. 316, 317, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 392 ЦК України, на яку як підставу для задоволення позову посилається [PERSON], визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Між тим, передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Між тим, як встановлено судом у цій справі, то попередній договір від 12.11.2012 року припинив свою дію, тому він не є підставою для визнання права власності за ним за позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано суду достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині визнання за останньою права власності на спірну частину будинку. Позовні вимоги в частині витребування з незаконного володіння [PERSON] спірної частини будинку задоволенню також не підлягають, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст..388 ЦК України, на які як на підставу своїх вимог посилається позивача визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме: - у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; - у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа № 3-13гс10). Між тим, позивачем не було доведено та судом не встановлено факт належності саме їй спірної частини домоволодіння на час укладення договору дарування від 03.12.2015 року, а тому і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Отже, враховуючи наведені судом обставини, наявні підстави для відмови у позові в повному обсязі. У відповідності до вимог ч.6 ст..154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання рішенням законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. У зв»язку з цим, арешт накладений ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 25.02.2016 року на 7/20 частини житлового будинку [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] - підлягає скасувати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed