Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

В травня 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайсс» (далі по тесту - відповідач) про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.12.2016 року між ним та ТОВ «Ентерпрайсс» було укладено договір ревардингу №10686, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах ревардингу у користування позивача майно, а позивач зобов'язався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші за умовами якого відповідач зобов'язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування позивача автомобіль «Fiat Doblo Combi Maxi 1.6D», а позивач зобов'язався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно даного договору, позивачем було здійснено оплату вартості фінансування у розмірі 41000,00 грн. та авансового платежу у розмірі 94000,00грн. Враховуючи, що договір не відповідає чинному законодавству України, оскільки порушує права позивача як споживача, містить несправедливі умови, не відповідає за формою передбаченою чинним законодавством України, [PERSON] звернувся до суду з метою захисту своїх прав шляхом визнання договору недійсним та стягнення сплачених внесків на виконання договору ревардингу. Також [PERSON] посилається на нікчемність спірного договору, як в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови укладеного між сторонами договору ревардингу є несправедливими, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. У зв'язку з наведеним просила визнати договір ревардингу №10686 від 20.12.2016 року недійсним та стягнути з ТОВ «Ентерпрайсс»на користь [PERSON] сплачені внески на виконання договору ревардингу №10686 від 20.12.2016 року у розмірі 135000,00 грн. та комісію банку у розмірі 410,00 грн. та 940, 00грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача та позивач направили до суду заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, з приводу ухвалення заочного рішення у справі не заперечували. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Представник позивача та позивач не заперечували проти заочного розгляду справи, як вбачається із заяви. Суд повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 грудня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Ентерпайсс» було укладено договір ревардингу №10686 з додатками, за умовами якого ТОВ «Ентерпрайсс» зобов'язалося придбати та передати на умовах ревардингу у користування позивачу майно («Fiat Doblo Combi Maxi 1.6D»), який в свою чергу зобов'язався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі згідно графіку в розмірі 8541,67 грн. щомісяця. Договір Ревардингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Пунктом 3.1 Договору передбачено, що товаром по даному договору є автомобіль Fiat Doblo Combi Maxi 1.6D. Відповідно до п. 3.2 Договору, вартість товару на момент укладення даного договору та розмір першого Ревардингового платежу вказується в додатку №2 до даного Договору, який є його невідємною частиною. Згідно з додатком № 2 до Договору вартість предмета Ревардингу складає 205 200,00 грн., а вартість фінансування 41 000 грн. Розділом 1 Договору визначено, що вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного Договору Отримувачем Постачальнику при укладенні Договору. 20 грудня 2016 року на виконання умов договору Ревардингу, позивачем було сплачено Відповідачеві грошові кошти у розмірі 41 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією №103929492, де в графі «призначення платежу» зазначено: «Оплата вартості фінансування згідно договору №10686», та грошові кошти у розмірі 410,00 грн., що підтверджується квитанцією №103929493, де в графі «призначення» зазначено: «комісія Банк за приймання платежу». 04 квітня 2017 року на виконання умов договору Ревардингу, позивачем було сплачено Відповідачеві грошові кошти у розмірі 94000,00грн., що підтверджується квитанцією №0.0.738825272.1, де в графі «Призначення» зазначено: «авансовий платіж згідно договору №10686» та суму комісії 940,00 грн. Згодом позивач зрозумів, що укладений між ним та відповідачем договір Ревардингу №10686 від 20.12.2016 року не відповідає чинному законодавству України, а також містить ознаки недійсного правочину, окрім того, оспорюваний договір порушує його права як споживача, та містить несправедливі умови договору. З огляду на наступне, суд вважає, що є підстави для визнання договору Ревардингу №10686 від 20.12.2016 року недійсним. Відповідно до розділу 1 договору Ревардингу №10686 від 20.12.2016 року, Ревардинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору Ревардингу. Згідно п. 2.1 договору, Постачальник - ТОВ «Ентерпрайсс» зобов'язується придбати та передати на умовах Ревардингу у користування майно (товар визначений у п. 3.1 цього договору), а Отримувач зобов'язується прийняти Товар та сплачувати Ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Як вбачається зі змісту вказаного Договору, він містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу. Тому правовідносини, що виникли між [PERSON] та Відповідачем, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України «Про фінансовий лізинг», а також імперативними нормами Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки договір укладено з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір Ревардингу №10686 від 20.12.2016 року за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Віднесення вказаної категорії договорів до змішаних підтверджено Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 3.6. Договору передбачено, що Постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає Продавець. Крім цього, вказаний договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. А отже, зазначені умови спірного договору суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, у договорі Ревардингу №10686 від 20.12.2016 року суттєво обмежені права Одержувача по відношенню до Постачальника, у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених Договором та законом. Згідно ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачені обов'язки лізингодавця, а саме: 1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; 2) попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; 3) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу; 4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; 5) прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Відповідно ж до п. 4.1.1. спірного Договору, Постачальник зобов'язаний передати у користування та володіння Отримувача товар в порядку, встановленому даним договором. Окрім того, п.4.1.1. Договору не передбачає обов'язку Постачальника передати товар у власність. Отже, умовами договору Ревардингу №10686 від 20.12.2016 року, суттєво звужені обов'язки Постачальника, повністю виключена відповідальність Постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права Постачальника. Також, з огляду на наступне, суд вбачає наявність несправедливих умов Договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 вказаної статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: - по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); - по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; - по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зі змісту спірного Договору вбачається, що несправедливими є зокрема такі умови договору: - п. 2.3. Отримувач має право самостійно обрати ТЗ та продавця ТЗ і несе пов'язані з цим ризики, Продавцем ТЗ є особа що як правило, зазначається у специфікації; - п. 3.4 У разі зміни вартості товару до моменту повної сплати першого ревардингового платежу Отримувачем, останній повинен сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі товару Постачальником з метою виплати не менше 50% від вартості товару на момент його передачі; - п.3.6 Постачальник не відповідає перед Отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає Продавець, якого не зазначено в договорі. - п.4.3.3 Постачальник має право залишати товар на складі у випадку прострочення Отримувачем сплати щомісячних внесків; - п.п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 встановлюють, що розмір Ревардингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета договору, проте формули перерахунку цей Договір не передбачає; - п.8.14 Дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі товару між Постачальником та Отримувачем. За дострокову сплату Ревардингових платежів, Отримувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10% від суми дострокового погашення; - п.8.15 Уразі відмови Отримувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості Товару Постачальник має право розірвати даний договір, після чого Отримувач зобов'язаний повернути Постачальнику товар протягом 5 днів, при цьому ревардингові платежі поверненню не підлягають - п. 12.11 У випадку розірвання договору Отримувачем до підписання акта приймання-передачі товару, Постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Першого Ревардингового платежу. В даному випадку вартість фінансування не повертається. - п. 12.1 За несвоєчасне внесення Ревардингових платежів Отримувач зобов'язаний сплачувати Постачальнику проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати. Отже, вказані умови договору Ревардингу №10686 від 20.12.2016 року є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Позиція щодо несправедливості названих умов спірного договору підтверджена Постановами Верховного Суду України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. При цьому, найменування договору укладеного між [PERSON] та Відповідачем в якості "Договору ревардингу" не змінює його змісту, який включає умови лізингу, найму, купівлі-продажу, аналогічні до тих, які визнані несправедливими Постановами Верховного Суду України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9№ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайсс» про захист прав споживача, визнання договору недійсними та стягнення коштів, оскільки зміст договору, укладеного між сторонами суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам та не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, до судових витрат серед іншого, належать і витрати на правову допомогу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач сплатила судовий збір в розмірі 2003,50 грн., позов задоволено повністю, а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача в розмірі 2003,50 грн.

Outcome: approved