Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач, [PERSON],. 20.08.2015 року звернувся до суду із позовом до ТОВ «Проперті-менеджмент Україна» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячного заробітку за затримку виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2007 року він працював охоронцем на ринку Барабашова, з 2012 року правонаступником є ТОВ «Проперті-менеджмент Україна». 20.08.2015 року позивач звільнився з ТОВ «Проперті менеджмент Україна» на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. При цьому відповідач не виплатив йому всю заборгованість по заробітній платі на момент звільнення. Позивачу не видали розрахунковий лист за червень 2015 року, тому він не знає точної суми яку йому заборгувало підприємство. Як стало відомо позивачу, відповідач з 17.06.2015 року перебуває в стадії припинення, зокрема, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивачу стало відомо про строк, визначений для заявлення кредиторами своїх вимог - до 18.08.2015 року. Крім того, позивач вказує, що оскільки його звільнено на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, підприємство повинно було виплатити йому середню заробітну плату за три місяці за грубе порушення трудового законодавства. В подальшому позивачем позовні вимоги уточнені, про що 18.01.2016 року подано відповідну заяву та позивач просив суд зобовязати ТОВ «Пропеті-Менеджмент Україна» внести запис у трудову книжку [PERSON] про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю; стягнути з відповідача заборгованість, компенсацію за невиплачену заробітну плату та індексацію заробітної плати, середній заробіток за три місяці за порушення трудового законодавства, середньомісячний заробіток за затримку виплати заробітної плати в розмірі 15000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень. Позивач та його представник що діє на підставі довіреності - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача, що діє на підставі довіреності, - [PERSON] в судове засідання не зявитлась, подала до суду письмові заперечення на позовну заяву в яких зазначила, що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем стосовно належних йому виплат трудового договору, оскільки відповідач в повному обсязі сплатив позивачу усі виплати, належні йому на момент звільнення. Проти задоволення вимог про стягнення компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень, оскільки вказані вимоги, на думку представника відповідача, є необґрунтованими та не підтвердженими документально. В звязку із викладеним, представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - голова комісії з питань реорганізації (припинення) ТОВ «Проперті Менеджмент Україна» - [PERSON] на судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно запису в трудовій книжці, копія якої є в матеріалах справи (а.с. 16) з 01.11.2012 року позивач прийнятий в порядку переводу з ТОВ «ХарОптТорг» до ТОВ «Проперті Менеджмент Україна» на посаду охоронця у відділ охорони, відповідно до наказу №686к від 31.10.2012 року. Згідно запису в трудовій книжці позивача від 20.08.2015 року його звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням, згідно наказу №691к від 20.08.2015 року. З архівної довідки №С-01 від 05.01.2016 року наданої на запит суду ТОВ «Архіваріус», вбачається, що в наказах по особовому складу ТОВ «Проперті Менеджмент Україна» значиться: звільнити [PERSON] (239), охоронця (відділ охорони) 20.08.2015 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Виплатити грошову компенсацію за 44 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки, за відпрацьовані періоди: 01.11.13 р.-31.10.2014 р. - 24 к.д., 01.19.14-20.08.15 р. - 20 к.д. (наказ №691-к-к від 20.08.2015 р.) Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі, компенсації по невиплаченій заробітній платі та середньомісячного заробітку за затримку виплати заробітної плати, стягнення моральної шкоди такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити таке. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З врахуванням того, що суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] з приводу стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та індексації, тому вимога про стягнення моральної шкоди як наслідок несвоєчасного розрахунку, не підлягає до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. В звязку із викладеним,

Outcome: dismissed