Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позов обґрунтовує тим, що 16 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем був укладений кредитний договір №014/02-16/708-07, відповідно до умов якого, відповідач отримав у позивача кредит в сумі 64000 доларів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 13 червня 2014 року зі сплатою за користування кредитом 13% річних. Під час дії кредитного договору, між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди. Відповідно до п.6.1. кредитного договору, позичальник зобов'язується використати кредитні кошти на цілі зазначені у договорі, повернути одержаний кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений кредитним договором. Відповідачем виконано умови договору, але з порушенням строків повернення кредиту та сплати відсотків. В свою чергу, відповідно до п. 10.2. кредитного договору, в редакції додаткової угоди №5, за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом передбачених п. 1.1., 6.1. даного договору, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості за кожний день прострочення. Так станом на 8 грудня 2014 року боржнику, за систематичне порушення умов кредитного договору нараховано пеню в розмірі 1248,57 доларів США. 13 липня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №014/02-16/284-07, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 87525 доларів США, зі сплатою 13% річних, строком до 12 березня 2014 року. Під час дії кредитного договору, між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди. Відповідно до п.6.1. кредитного договору, позичальник зобов'язується використати кредитні кошти на цілі зазначені у договорі, повернути одержаний кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений кредитним договором. Відповідачем виконано умови договору, але з порушенням строків повернення кредиту та сплати відсотків. В свою чергу, відповідно до п. 10.2. кредитного договору, в редакції додаткової угоди №5, за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом передбачених п. 1.1., 6.1. даного договору, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості за кожний день прострочення. Так станом на 8 грудня 2014 року боржнику, за систематичне порушення умов кредитного договору, нараховано пеню в розмірі 2095,95 доларів США. Всього заборгованість за пенею за кредитними договорами складає 3344,52 доларів США. Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, водночас також дозволений обіг іноземної валюти, але з дотриманням вимог спеціального законодавства України). У відповідності до 533 ЦК України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею), згідно ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно листа Верховного Суду України від 1 липня 2014, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет N 15-93). Пунктом 12 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин " передбачено, що в разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по пені за кредитним договором № 014/02-16/708-07 в сумі 1248,57 дол. США, заборгованість по пені за кредитним договором №014/02-16/284-07 в сумі 2095,95 дол. США, а всього 3344,52 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та простив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 2 грудня 2013 року з відповідача на користь позивача вже була стягнута заборгованість за вказаними кредитним договорами, в тому числі й пеня, в загальній сумі 1929,81 доларів США. Відповідачем вказане рішення було виконане добровільно. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення - то ж вимога по стягненню пені майже за весь строк користування кредитним коштами є неправомірною. Ним добровільно було погашено заборгованість за кредитним договором №014/02-16/708-07 від 16 червня 2007 року до 28 квітня 2014 року, а за кредитним договором №014/02-16/284-07 від 13 березня 2007 до 26 лютого 2014 року. Просив застосувати строк позовної давності, який становить 1 рік до вимог про стягнення пені та у відповідності до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України зменшити розмір вказаної неустойки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. 16 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/02-16/708-07, відповідно до умов якого, відповідач отримав у позивача кредит в сумі 64000 доларів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 13 червня 2014 року зі сплатою за користування кредитом 13% річних. 26 січня 2009 року до кредитного договору було укладено договір про зміни № 1 відповідно до якого змінено графік повернення кредитних коштів. 30 вересня 2009 року до кредитного договору було укладено додаткову угоду № 2 відповідно до якої було проведено капіталізацію прострочених відсотків. 30 березня 2010 року до кредитного договору було укладено додаткову угоду № 3 відповідно до якої було змінено графік повернення кредитних коштів. 28 жовтня 2010 року до кредитного договору було укладено додаткову угоду № 4, позичальнику було встановлено кредитні канікули на період з 27 вересня 2010 року по 25 серпня 2011 року. 30 серпня 2011 року було укладено додаткову угоду № 5 відповідно до якої було встановлено позичальнику кредитні канікули на період з 26 серпня 2011 року до 27 січня 2012 року. Також викладено в новій редакції п. 10.2. Кредитного договору. 13 липня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №014/02-16/284-07, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 87525 доларів США, зі сплатою 13% річних, строком до 12 березня 2014 року. 26 січня 2009 року до кредитного договору було укладено договір про зміни № 1, відповідно до якого змінено графік повернення кредитних коштів. 30 вересня 2009 року до кредитного договору було укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої було проведено капіталізацію прострочених відсотків. 30 березня 2010 року до кредитного договору було укладено додаткову угоду № 3, відповідно до якої позичальнику було встановлено кредитні канікули на період з 30 березня 2010 року по 26 вересня 2010 року. 28 жовтня 2010 року до кредитного договору було укладено додаткову угоду № 4, відповідно до якої позичальнику було встановлено кредитні канікули на період з 27 вересня 2010 року по 25 серпня 2011 року. 30 серпня 2011 року було укладено додаткову угоду № 5 відповідно до якої було встановлено позичальнику кредитні канікули на період з 26 серпня 2011 року до 27 січня 2012 року. Також викладено в новій редакції п. 10.2. Кредитного договору. Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 2 грудня 2013 року задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції до [PERSON] про стягнення боргу. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитними договорами №014/02-16/708-07 від 16 червня 2007 року 25806,41 доларів США та за кредитним договором №014/02-16/284-07 від 13 березня 2007 в сумі 12132, 23 доларів США, що в еквіваленті складає 303129 грн. 73 коп. Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. З постанови державного виконавця від 11 лютого 2015 року вбачається що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №712/10492/13-ц виданого 23 січня 2014 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договорами закінчене у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення суду. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На підставі вказаних правових норм, суд приходить до висновку, що оскільки рішення суду про стягнення з відповідача боргу за кредитними договорами було виконане 11 лютого 2015 року, з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. Вирішуючи питання, який саме розмір пенсі слід стягнути з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, а відповідно частини 2 цієї статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пунктами 3,4 частини 2 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся в суд з даним позовом 19 грудня 2014 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Соснівського районного суду м. Черкаси №41617 від 19 грудня 2014 року, а тому з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ч.2 ст. 258 ЦК України, слід стягнути пеню за період з 19 грудня 2013 року по 19 грудня 2014 року. Як вбачається з розрахунків пені, сума пені за кредитним договором №014/02-16/708-07 від 16 червня 2007 року становить 669,95 доларів США, а за кредитним договором №014/02-16/284-07 від 13 березня 2007 становить 59,92 доларів США. Загальна сума пені становить 729,87 доларів США. Проте, виходячи з рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах третій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи я захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якому наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Оскільки відповідачем рішення суду виконане, заборгованість за кредитним договорами та відсотки сплачені повністю, враховуючи положення ч.3 ст. 551 ЦК України відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішеннями суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 300 доларів США. Таким чином з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пеню за кредитними договорами №014/02-16/708-07 від 16 червня 2007 року та №014/02-16/284-07 від 13 березня 2007 року в сумі 300 доларів США, що станом на 14 травня 2015 року є еквівалентом 6171 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 256, 258, 267, 546, 549,551 ЦК України, ст.11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial