Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка покликається на те, що 08 вересня 1991 року уклала шлюб із [PERSON] , зареєстрований у виконавчому комітеті Мирогощанської сільської ради Дубенського району Рівненської області, актовий запис №26. Після укладення шлюбу вони проживали з відповідачем разом. Від шлюбу мають п`ятеро спільних дітей: повнолітні - [PERSON] 1992 року народження, [PERSON] 1994 року народження, [PERSON] 1995 року народження, [PERSON] 1997 року народження; неповнолітня - [PERSON] 1999 року народження. Подружнє життя з відповідачем не склалося, оскільки він поводив себе негідно, зневажав її та дітей. У них абсолютно протилежні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства. Між ними наразі вже не має теплих відносин, а також взаємоповаги та довіри. Шлюбні відносини припинилися. Зокрема, 24 вересня 2016 року [PERSON] силою і погрозами вигнав її з дітьми з будинку, в якому проживали. Після цього вони проживають роздільно, вона фактично проживає в селі Молодаво Дубенського району, з відповідачем спільного господарства не веде та з ним не спілкується. Вважає, що примирення між ними та збереження шлюбу неможливе, оскільки шлюб носить лише формальний характер. У зв`язку з неприйнятною поведінкою відповідача вона скаржилася в поліцію. Просить розірвати шлюб, прізвище залишити « [PERSON] ». За період перебування у шлюбі, з 1991 року ними набуто у власність як рухоме, так і нерухоме майно. За відповідачем [PERSON] офіційно зареєстроване право на таке майно, яке набуте у період перебування у шлюбі з нею: 1)будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] згідно біржової угоди купівлі продажу нерухомості від 02.02.1999 р., зареєстрованої на Універсальній товарно-майновій біржі «РИНГ» 02.02.1999 р. за №064/061н-99 та зареєстрованої Дубенським державним комунальним малим підприємством «Архітектор» за реєстровим №7-7); 2)земельна ділянка в с. Молодаво-1 Дубенського району площею 0,5000 га. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 56:216:844:00:02:008:0014 (згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №076075, виданого 06.06.2006 року); 3)земельна ділянка в с. Молодаво-1 Дубенського району площею 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, зареєстрована в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N2767 (згідно Державного акту на право власності на землю серії РВ №00906, виданого 30.08.1996 року); 4)будівельні матеріали (недобудована будівля), розташовані на земельній ділянці в с. Молодаво-1 Дубенського району площею 0,25 га., яка згідно Державного акту на право власності на землю серії РВ №00906, виданого 30.08.1996 року перебуває у власності [PERSON] ; 5)трактор Т 40 реєстраційний номер [NUMBER] . Вищевказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності. Оскільки станом на момент отримання [PERSON] в 1996 році у власність земельної ділянки в с. Молодаво-1 площею 0.25 га. діяли положення Цивільного кодексу Української РСР, Кодексу законів про шлюб та сім`ю та Закону України «Про власність», то саме на підставі норм таких актів цивільного законодавства вказане майно стало спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] . Вищенаведені положення законодавства діяли і 27 лютого 1997 року, коли рішенням Молодавської сільської ради №12 відповідачу було виділено земельну ділянку площею 0,5000 га. для ведення особистого селянського господарства. Аналогічно і житловий будинок [ADDRESS] став об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . Просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити рухоме та нерухоме майно, набуте під час шлюбу, та виділити їй у власність 1/2 частину житлового будинку, земельну ділянку площею 0,5000 га. під ОСГ і трактор Т 40 реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідачу виділити 1/2 частину житлового будинку, земельну ділянку площею 0,25 га. під будівництво і розташовані на такій ділянці будівельні матеріали (недобудована будівля). Вважає, що розмір її частки у спільному майні подружжя має бути збільшений, оскільки з нею живуть діти. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Кітовський В.Л. позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача - адвокат Самолюк В.В. позовні вимоги визнав частково. Не заперечує щодо задоволення позову в частині розірвання шлюбу, а також в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділу житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . В іншій частині позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши сторони, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому виконавчим комітетом Мирогощанської сільської ради Дубенського району Рівненської області 08 вересня 1991 року, актовий запис № 26, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають п`ятеро спільних дітей: повнолітні - [PERSON] 1992 року народження, [PERSON] 1994 року народження, [PERSON] 1995 року народження, [PERSON] 1997 року народження; неповнолітня - [PERSON] 1999 року народження, що підтверджується довідкою Повчанської сільської ради Дубенського району №949 від 08.08.2017 (а.с. 15, 16). Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Сторони припинили сімейні і подружні стосунки, не бажають їх поновлення. Суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушує, передбачене ст.56 Сімейного кодексу України, право дружини та чоловіка на особисту свободу. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Ухвалою суду від 09.09.2019 сторонам було надано термін на примирення - 4 місяці. Оскільки примирення між сторонами не відбулось позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачка просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині поділу майна подружжя, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Сторони перебують в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 1991 року. Під час шлюбу придбали нерухоме майно, а саме: будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , згідно біржової угоди купівлі продажу нерухомості від 02.02.1999 р., зареєстрованої на Універсальній товарно-майновій біржі «РИНГ» 02.02.1999 за №064/061н-99 та зареєстрованої Дубенським державним комунальним малим підприємством «Архітектор» за реєстровим №7-7. У технічному паспорті на вищевказаний житловий будинок замовником зазначений [PERSON] (а.с. 13). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №076075, виданого 06.06.2006 року на ім`я [PERSON] , останньому рішенням Молодавської сільської ради від 28.02.1997 року №12 виділено земельну ділянку площею 0, 5000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території с. Молодаво-1 Дубенського району Рівненської області (а.с.11). Згідно Державного акту на право власності на землю серії РВ №00906, виданого 30.08.1996 року, [PERSON] на підставі рішення Молодавської сільської ради від 05.07.1996 року №10 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 25 га в с. Молодаво-1 Дубенського району для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с.10). Якщо об`єктом поділу є земельна ділянка, то регулювання земельних відносин відбувається із застосуванням спеціальних норм Земельного кодексу України. У відповідності до ст. 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність внаслідок її приватизації: для ведення ОСГ, для будівництва та обслуговування житлового будинку, садівництва, дачного, гаражного будівництва - є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона не є майном, набутим подружжям у шлюбі, а одержана громадянином, як частка із земельного фонду (ст. 261 ЗК України). Цей висновок підтримує і судова практика, що міститься у п. 18-2 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно якого, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Зазначене вище виключає можливість визнати таку земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України. Однак укласти цивільно-правовий договір між собою (міну, купівлю-продаж, дарування, оренду), предметом якого є така земельна ділянка, подружжя може, враховуючи норми ст. ст. 131, 132 ЗК України, а також ч. 1 ст. 64 СК України. У відповідності до ч. 1 ст. 81, ч. 1 п. 2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності подружжя можуть перебувати земельні ділянки, які набуті подружжям за спільні кошти за договором купівлі-продажу, міни, іншими цивільно-правовими договорами. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 64, ч. 2 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України, подружжя за взаємною згодою має право на поділ земельної ділянки в натурі. Якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності земельної ділянки площею 0, 5000 га для ведення особистого селянського господарства, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №076075, виданого 06.06.2006 року на ім`я [PERSON] , та земельної ділянки площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, згідно Державного акту на право власності на землю серії РВ №00906, виданого 30.08.1996 року, [PERSON] , задоволенню не підлягають. Щодо будівельних матеріалів, розташованих на земельній ділянці в с. Молодаво-1 Дубенського району площею 0,25 га., та трактора Т 40 реєстраційний номер [NUMBER] , суду не надано жодного доказу щодо часу придбання зазначеного майна, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки, житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, а тому є спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Представником позивачки - адвокатом Кітовським В.Л. долучено квитанції, відповідно до яких [PERSON] сплачено 8800 грн. за проведення експертизи, 4900 грн. на правову допомогу. Позивачкою також сплачено судовий збір у розмірі 5792, 40 грн. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України,

Outcome: partial