Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і просить визнати кредитний договір за № 014/03-03/420 від 01.06.2007 укладеним між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] удаваним правочином, визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочинів договору укладеного в національній валюті України гривні, зобов'язати Відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором за № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору - 5,05 гривень за 1 долар США. Позовні вимоги обгрунтовані наступним. 01 червня 2007 року між Відкритим Акціонерним Товариством «Райффайзен Банк Аваль», (зараз - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (Відповідач)) в особі керуючого Криворізькою філією «Райффайзен Банк Аваль» Онищенко Олени Володимирівни з одної сторони та [PERSON] (Позивач) з другої сторони, був укладений Кредитний договір №014/03-03/420. За яким Банк надав Позичальнику 90000,00 доларів США. Кредитні кошти призначені на проведення ремонту Нерухомого майна, а саме для розрахунків цими грошима в іноземній валюті на території України між резидентами країни. Отже, договір про надання споживчого кредиту між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (після реорганізації Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») було укладено в іноземній валюті тоді, коли жодним нормативно-правовим актом України, зокрема і главою 71 ЦК України, якою регулюються зобов'язання, що виникають з укладення договору позики, зокрема і договору кредиту, не передбачена можливість надання споживчих кредитів для проведення ремонту в іноземній валюті фізичним особам для розрахунків на території України. Більше того, прописана пряма заборона надавати такі кредити фізичним особам, а лише в національній валюті. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між сторонами в доларах США за відсутності у відповідача індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання позивачем доларів США як засобу платежу за спірним кредитним договором суперечить нормативним актам. Іноземна валюта як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, може використовуватись на території України лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, як зазначено в ст. ст. 192, 533 ЦК України. Відповідно до п. 6.2, 6.3 Правил використання готівкової іноземної валюти, затверджених постановою Правління НБУ від 30 травня 2007р. № 200, фізичні особи можуть використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України, сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами, оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати податків та зборів, в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд до цих країн. До цього часу чинним законодавством не було надано право використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу за спірним кредитним договором та вносити її в касу банку. За змістом аналізованої ст. 5 цього Декрету № 15-93, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями видаються лише юридичним особам і не можуть бути видані фізичним при споживчому кредитуванні. Ні один закон чи інший акт цивільного законодавства не надає права Банку надавати споживчі кредити фізичним особам в іноземній валюті, яка володіє ознакою засобу платежу. Чинне законодавство встановлює лише умови і порядок використання іноземної валюти при наданні кредитів лише резидентом -нерезиденту і нерезидентом - резиденту, а саме Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затверджене Постановою НБУ № 270 від 17 червня 2004 р. Таким чином жодним нормативно-правовим актом не передбачена можливість надання банком - резидентом кредитів у іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України, на що і посилається позивач у позовні заяві. Оскільки чинним на момент укладення договору законодавством взагалі не було передбачено право фізичних осіб здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті в силу імперативних положень ст. 192, 533 ЦК України, п. «г»,ч 4, ст. 5 Декрету. Отже надання позивачу спірного кредиту в іноземній валюті для розрахунків на території України є незаконним. Національна валюта є невід'ємною ознакою суверенітету держави, а тому іноземну валюту, як засіб платежу, слід використовувати в порядку прямо прописаному законом. Наведені факти свідчать, що сторони приховали укладання справжнього правочину, а саме договір кредиту у національній валюті. Таким чином, позивач вважає, що сторони при укладанні спірного кредитного договору приховали інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме кредитний догов укладений в національній валюті гривні. Метою приховання іншого договору у позивача було отримати кредит на вигідніших на той час умовах, а метою банка - зменшити свої ризики щодо знецінення гривні. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, від його представника [PERSON] надійшла заява про розгляду справи у їх відсутність. Відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направити свої письмові заперечення, згідно яких вимоги позивача [PERSON] про визнання кредитного договору удаваним правочином не визнав, вказуючи на те, що сторони при укладенні договору узгодили валюту кредиту- долар США, яка не є незміною, курс якої встановлюється щоденно НБУ. При цьому відповідач мав право на укладення договорів в іноземній валюті, оскільки мав на це відповідну ліцензію та дозвіл. Суд вивчивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.І ст. 626 ЦК України договором с домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав га обов'язків. Згідно ч.І ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути осягнуто згоди. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль , та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/03-03/420 від 01.06.2007 p., відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти у сумі 90000,00 дол. США строком до 31.05.2017 р. Валюта кредиту визначена у п. 2 кредитного договору - долар США. Відповідно до кредитного договору [PERSON] зобов'язаний забезпечити повернення кредиту та сплату нарахованих процентів. Заборгованість за кредитом (позичкова заборгованість, що включає проценти за кредит та основну заборгованість за кредитом) погашається Позичальником у відповідності до Графіка погашення кредитної заборгованості (невід'ємний додаток до цього договору) щомісяця. Суми до погашення у Графіку погашення кредиту визначені у доларах США. Відповідно до ст. 526, 525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння ЗМІНА ЙОГО УМОВ не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. П. 8.3 спірного кредитного договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними прийнятих зобов'язань. Таким чином виходячи зі змісту ст. 1054, 1055, 572 ЦК України, сторони кредитного договору узгодили всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду. Підписуючи кредитний договір, [PERSON] достовірно знав, що він зобов'язується сплачувати кредитні платежі та проценти у доларах США. Слід зазначити про те, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про Національний банк України", офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюється Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд с цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземній валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України N 496 від 12.11.2003 p., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котируванню іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за кредитним договором (перш за все позичальник) повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Таким чином, зміна курсу гривні по відношенню до долара США не є тією обставиною, істотну зміну якої не могли передбачити сторони. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним способом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Ч.2 цієї ж статті: іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Цивільним кодексом передбачено можливість визначення зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п.3 ч.1 та у п.3-7 ч.2 ст.47 цього Закону, у тому числі розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківський операцій. В розумінні ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті або їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені кошти як у національній , так і в іноземній валюті. Статті 47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Діючим законодавством не передбачено будь-яких заборон або обмежень на видачу кредитів в іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти як у національній та і в іноземній валюті. Основним законодавчим документом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», на яку посилається позивач, валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, яким приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Цим же Декретом, його ч. 1 ст. 5, передбачено, що на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштовому зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Посилання позивача на п. «г» ч.4 ст. 5 ДКМУ є безпідставним, тому що тут мова йде про використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. До спірних правовідносин підлягає застосуванню п. «в» ч.4 ст. 5 цього Декрету, відповідно до якого індивідуальною ліцензії потребують операції з надання і одержання кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання та одержання кредитів в іноземній валюті, що підтверджується Листом НБУ від 07.12.2009 року. Тому операції з надання баками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії. Виходячи із зазначених норм, чинне законодавство передбачає можливість визначення зобов'язання в іноземній валюті в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Національним банком України видано «Райффайзен Банк Аваль» Банківську ліцензію № 10 від 11.10.2006 р., якою передбачено право на здійснення банківських операцій у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик, та дозвіл № 10-4 від 11.10.2006 року, де передбачено право Банку на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку. Що стосується використання іноземної валюти як засобу платежу, то згідно Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483, то п.1.5 цього Положення передбачено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями); у випадках передбачених законами України. У відповідача є відповідна ліцензію та дозвіл , де передбачено право банку на залучення та розміщенні іноземної валюти на валютному ринку. З огляду на встановлене слід визнати вимоги позивача безпідставними , оскільки під час судового розгляду не було встановлено обставин приховування сторонами іншого правочину, ніж того який вони насправді уклали. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed