Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Красноармійська місцева прокуратура звернулась в інтересах держави в особі Державного підприємства « Покровське лісове господарство» до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали, що 24.09.2012 року в лісосмузі, на території Новоєлизаветівської сільської ради Покровського району, шляхом використання бензопили, [PERSON] та [PERSON] вирізали 7 дерев дуба, чим завдали шкоди ДП «Красноармійське лісове господарство» у розмірі 23044,56 грн. Вироком Красноармійського міськрайонного суду від 09.11.2016 року, який набрав законної сили 12.12.2016 року, [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 246 КК України. Просять стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Державного підприємства « Покровське лісове господарство» суму шкоди, завданої державі внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі ? частини від шкоди 23044,56 грн. з кожного. В подальшому позивачем уточнені позовні вимоги, а саме просили стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] . на користь Державного підприємства « Покровське лісове господарство» шкоду у розмірі 23044,56 грн. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник позивача ДП «Покровське лісове господарство» в судове засідання не зявився, просив справу слухати без участі представника. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що розмір шкоди, завданої ДП «Покровське лісове господарство» становить 625,27 грн., що підтверджено звітом про оцінку майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності, оскільки про завдану шкоду підприємство знало щ у 2012 році, кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON], [PERSON] слухалась неодноразово, тричі в новому складі суду, і прокурор мав можливість подати цивільний позов до спливу позовної давності. Окрім того, прокурор, за його думкою, не має права звертатись до суду, оскільки представляє інтереси державного підприємства. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що вироком Красноармійського міськрайонного суду від 09.11.2016 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 246 КК України та призначено покарання кожному штраф у розмірі 1700 грн.( а.с. 16- 22). Вироком встановлено, що [PERSON] разом з [PERSON] умисно, спільними діями вирізали, тобто виділили від кореня штучно насаджені 7 штук дерев екологічно цінного дуба, звичайного, віком від 50 до 70 років, в т.ч. 1 дерево діаметром 30 см., вартістю 1692,72 грн., 1 дерево діаметром 34 см., вартістю 2271,07 грн., 1 дерево діаметром 39 см. Вартістю 3551,59 грн., 1 дерево діаметром 40 см вартістю 3551,59 грн., 1 дерево діаметром 42 см вартістю 3551,59 грн., два дерева діаметром по 45 см вартістю 4213 грн. за дерево на загальну суму 8426 грн., що знаходились на балансі ДП «Красноармійське лісове господарство» загальною вартістю 23044 грн. 56 коп. ( а. с. 17). Розрахунок шкоди проведено відповідно такс для обрахунку розміру шкоди дерев до ступеню припинення росту ( додаток № 2 до постанови КМУ від 23.07.2008 року № 665) з урахуванням індексації на 01 січня 2012 року. В результаті незаконного спилу загальна вартість шкоди становить 23044,56 грн., що також підтверджується інформацією, що надана ДП « Красноармійське лісове господарство» ( а. с. 10). Вищезазначеним вироком суду ступінь вини кожного із засуджених у завданні шкоди потерпілим не встановлена. Заяв від потерпілих щодо визначення відповідальності кожного із засуджених у частці відповідно до ступеня його вини не надходило і судом це питання не вирішувалося. Прокурором подано уточнену позовну заяву про стягнення з відповідачів шкоди в солідарному порядку. Відповідно до\~ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища"шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Частинами 1 і 2\~ст. 1166 ЦК Українивстановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відшкодування шкоди на підставі цієї норми здійснюється у разі, наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини. Відповідно до ст.. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно\~ст.1190 ЦК України\~особи, спільними діями яких завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до їхньої вини. Відповідно п. 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяній нею (в порядку часткової відповідальності). Особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов'язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. Як правило таке завдання шкоди має місце при скоєнні злочину кількома особами або в разі завдання шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого. Згідно зі\~ст. 1192 ЦК України\~з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж вартості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як роз'яснено у п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач має довести, що йому така шкода завдана. Згідно зі\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ч.ч. 1, 4\~ст. 60 вказаного Кодексу, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтю 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4\~ст. 61 ЦПК України\~вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено вироком суду, що набрав законної сили, засуджені (відповідачі) діяли за попередньою змовою, умисно і завдали шкоди підприємству ДП «Красноармійське лісове господарство» своїми спільними діями. Розмір шкоди визначено як вироком суду, так і довідкою, яка міститься в матеріалах справи ( а. с. 10, 16-22). Доводи відповідачів [PERSON], [PERSON] про те, що розмір шкоди повинен визначатись на підставі звіту про оцінку майна від 18.03.2014 року, суд не приймає до уваги, оскільки, розмір такої шкоди заподіяної зеленим насадженням у межах міст та інших населених пунктів, обчислюється за таксами, що затверджені постановою КМУ від 01.02.2012 року за № 111, постановою № 665 від 23.07.2008 року , зі змінами від 28.12.2011 року за 1364 « Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу». Оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження розмір шкоди, завданої сумісними діями [PERSON] та [PERSON], який розрахований на підставі вищезазначених нормативних актів, зокрема норм Постанови КМУ № 665 від 23.07.2008 року , зі змінами від 28.12.2011 року за № 1364 « Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», відповідачами, в свою чергу не доведена відсутність їх вини, суд приходить до висновку про наявність складу цивільного правопорушення, що є підставою для відшкодування шкоди. Разом з тим, суд вважає за необхідним зазначити наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом статей\~256, \~261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи\~носія порушеного права (інтересу). При цьому у випадках предявлення позову в інтересах особи, права якої порушені, відлік позовної давності обчислюється з того моменту,\~коли особа довідалася або могла довідатися\~про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За позовами прокурора в інтересах держави з визначенням уповноваженого органу, права якого порушені, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі цих органів, як субєктів владних повноважень, довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів. Така правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом України, зокрема у постановах від 8 червня 2016 року (справа№6-3029цс15), від 1 липня 2015 року (справа №6-178цс15), від 16 вересня 2015 року (справа №6-68цс15) та інших. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-2469цс16) та викладений у постанові від 22 лютого 2017 року (справа №6-17цс17) щодо обовязку позивача довести не тільки факт, через який він не знав про правопорушення, а й факт того, що він не міг дізнатись про це вчасно. Як вбачається з матеріалів справи ДП «Покровське лісове господарство» дізналося про незаконну рубку ліса 25.09.2012 року ( а.с. 7); факт самовільної рубки ліса підтверджено довідкою № 307 від 27.09.2012 року а.с. 19) розрахунок шкоди був здійснений 25.09.2012 року, що підтверджено довідкою ( а.с. 10). Окрім того, як вбачається з пояснень представника потерпілого ДП «Покровське лісове господарство», зазначеним у вироку Красноармійського міськрайонного суду від 09.11.2016 року, в день вирубки дерев на місці події застав [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 17). Отже, про порушення своїх прав , зокрема про завдання шкоди незаконною рубкою ліса, ДП «Покровське лісове господарство» дізналось 25.09.2012 року, з моменту розрахунку шкоди, завданої навколишньому середовищу. Доводи прокурора про те, що лише вироком суду встановлена вина обвинувачених, та у звязку з цим перебіг строку позовної давності починається саме з дня його постановлення, не заслуговують на увагу, оскільки, звертаючись до суду в інтересах ДП «Покровське лісове господарство», прокурор повинен був дізнатися про порушення права ДП «Порковське лісове господарство» з моменту виявлення шкоди- 25.09.2012 року. Окрім того, твердження представника відповідача про те, що неодноразово розглядавши кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON], [PERSON] за ст. 246 КК України, з новим складом суду, прокурор, ДП «Покровське лісове господарство» не були позбавлені можливості звернутися до суду з даною позовною заявою про відшкодування шкоди, не спростовані прокурором в судовому засіданні. Окрім того , згідно з п. 1.9. роз'яснення Вищого господарського суду України № 02-5/744 від 27.06.2001 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" перебіг строку позовної давності у спорах, пов'язаних із стягненням завданої природі шкоди, починається, зокрема, з дня, коли акт про виявлення правопорушення ( розрахунок) відповідно до вимог законодавства мав бути складений. Доводів, які б спростовували твердження представника відповідача про те, що факт завдання шкоди не міг бути відомий ДП «Лісове господарство», прокурору представник позивача не навів. \~\~\~\~\~\~\~\~Прокурором не заявлено клопотання про поновлення строків та не надано суду доказів поважності пропуску позовної давності. Згідно приписів ст.ст. 214, 215 ЦПК України, суд в обов'язковому порядку спочатку має встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту, чи слід застосувати строк позовної давності з відповідними наслідками. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Що стосується доводів представника відповідача про неможливість звертатися прокурора в інтересах ДП «Покровське лісове господарство», то вони не заслуговують на увагу, оскільки прокурор , в даному випадку, представляє інтереси держави, що узгоджується з нормами ст. 45 ЦПК України. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed