Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

В липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої просить визнати [PERSON], [INFO], таким , що втратив право користування житловим приміщенням - [ADDRESS] шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником [ADDRESS]. Вказана нерухомість належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.11.1994 року. Відповідач по справі є її бувшим зятем, у зазначеній квартирі ніколи не проживав. Факт реєстрації відповідача в належній їй квартирі заважає повноцінно нею користуватися та розпоряджатися, змушує нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.07.2018 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка звернулася до суду з письмовою заявою в якій вказала, що позов підтримує повністю, просить справу розглянути в її відсутність. Відповідач, у встановлений судом строк, відзиву на позовну заяву не надав, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся за зареєстрованою адресою проживання, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомлено. Суд, за письмовою згодою позивачки, ухвалює заочне рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно) , яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Судом встановлено, що позивачка є власникам [ADDRESS], на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 22.11.1994 року, виданого відділом житлово - комунального господарства міськвиконкому м. Бердичева. ( а.с. 17). Як вбачається з довідки про склад сім"ї, виданої МК ВЖРЕП № 7 04.06.2018 року, в [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON], 1940 р.н., [PERSON], 1987 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON], 2011 р.н. ( а.с. 18). Факт не проживання [PERSON], 1987 р.н. в [ADDRESS] підтверджується Актом, складним комісією МК ВЖРЕП № 7 від 08.06.2018 року ( а.с. 19). Таким чином , судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON], 1987 р.н. на даний час не є власником [ADDRESS] не проживає в даній квартирі з 2015 року , витрати пов"язані з утриманням майна не несе. Стаття 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно до ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідач в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, чим чинить позивачці перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Таким чином, право позивачки [PERSON], , як власника житла , підлягає судовому захисту шляхом визнання [PERSON], 1987 р.н., таким, що втратив право користування [ADDRESS] Суд зазначає, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації. З огляду на зазначене, позовна вимога про зняття відповідача з реєстрації не підлягає задоволенню, оскільки це питання вирішується на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп. ( а.с.9). На підставі викладеного,

Outcome: partial