Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

В липні 2019 до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування якого вказано, що з 03.09.1994 по 06.09.2013 позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У шлюбі сторонами було набуто у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , при цьому, договір купівлі-продажу було оформлено на [PERSON] до сьогодні, питання про поділ спільної квартири не вирішено, відповідач обіцяв поділити вказане майно, проте, згоди між сторонами не досягнуто. З огляду на викладене, позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: [ADDRESS] , та, в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] та [PERSON] за кожним право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Разом з позовом було подано заяву про забезпечення позову. Згідно з ухвалами Святошинського районного суду м.Києва від 18.07.2019 у справі відкрито провадження, у задоволення заяви про забезпечення позову - відмовлено. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 12.11.2019 витребувано у відповідача завірену належним копію договору купівлі продажу спірної квартири, а у Київського бюро технічної інвентаризації інформацію про реєстрацію права власності на квартиру та підстави такого права. В подальшому, від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач повністю заперечував, проти задоволення позовних вимог, наголошуючи на тому, що позивач вже зверталась до Святошинського районного суду м.Києва з ідентичним позовом, який згідно з ухвалою суду від 13.08.2015 було залишено без розгляду. Також відповідач повідомляє, що спірна квартира була придбана матір`ю відповідача [PERSON] на його ім`я через дев`ять місяців після укладення шлюбу. На той момент, позивачу виповнилось лише 19 років, відтак, грошей на придбання майна вона фізично не мала. Гроші на придбання квартири позичались матір`ю відповідача, на підтвердження чого, ним було надано розписку. Також зазначає, що, як підтверджено рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06.09.2013, шлюбні відносини між сторонами та ведення сумісного господарства були припинені ще у 2012 році. З того часу і дотепер, відповідач самостійно утримує квартиру, зробив косметичний ремонт, сплачує комунальні послуги. Обидва сина сторін зареєстровані у вказаній квартирі, неповнолітній син [PERSON] проживає разом з відповідачем. Рішенням Ірпінського районного суду Київської області від 24.10.2019 позивача було зобов`язано сплачувати аліменти на користь відповідача, проте дане рішення не виконується. Також відповідач просив застосувати позовну давність, посилаючись на те, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами було ухвалено 06.09.2013, відтак, з 07.09.2013 почався трирічний строк для звернення до суду. Про порушення свого право позивачу було відомо, оскільки ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 02.09.2014 було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, в тому числі, спірної квартири. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 13.08.2015 позов залишено без розгляду. З урахуванням положень ч.1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відтак, відповідач вважає, що строк позовної давності сплинув 08.09.2016, проте до суду позивач звернулась у липні 2019, тобто, майже через 6 років. При цьому, наголошує, що позивачем не було надано доказів наявності поважних причин пропуску позовної давності. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 03.03.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. На підставі ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 05.11.2020 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача наголошував на необхідності задоволення позовних вимог, з підстав, викладених в позову. Додав, що позивач вважала себе власником спірної квартири, порушень в користуванні квартирою не було, відтак, між сторонами тривалий час був відсутній спір. Під час придбання квартири позивач перебувала на останніх місяцях вагітності, тому не могла бути особисто присутньою при укладенні договору купівлі-продажу. Наголошує, що в 2019 між сторонами виник спір відносно місця проживання дитини, тоді і виник спір щодо майна, оскільки до цього часу вказана квартира мала відійти дітям сторін, відтак, вважав, що позов подано з дотриманням строків позовної давності. Зазначив, що позивач вважає, що квартиру було придбано за спільні сумісні кошти. Наголошує на відсутності доказів того, що саме матір відповідача сплачувала грошові кошти при укладенні договору купівлі-продажу на біржі. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник наголошували на наявності підстав для відмови від позову. Додавши, що квартира була придбана через дев`ять місяців після укладення шлюбу, що виключає можливість накопичення спільних коштів сім`ї за такий нетривалий період, та підтверджує факт того, що спірна квартира є особистою власністю відповідача. Наголошує, що квартира була куплена його матір`ю, яка позичила для цього кошти в борг, який сама виплачувала, що виключає спільну з позивачем участь в купівлі вказаного майна. При цьому, відповідач зазначив, що планує використати вказану квартиру на користь своїх дітей і в подальшому розглядає варіант її продажу та купівлю кожному сину однокімнатну квартиру. Представник третьої особи до суду не з`явився, повідомлявся належним чином. Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації направила лист, в якому просила ухвалити рішення в інтересах і на користь дитини. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судовим розглядом встановлено, що сторони уклали між собою шлюб 03.09.1994, про що Бучанською селищною радою Київської області зроблено запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів №131. Від шлюбу сторони мають двох синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 23 та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК , ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На підтвердження своєї позиції, відповідачем надано копію розписки від 05.05.1995 року про те, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] гроші для купівлі квартири її сину [PERSON] в сумі 9000,00 доларів США і зобов`язалась віддати борг на протязі чотирьох років. Також, розписка містить відомості про повернення боргу частинами. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» 31.05.1995 за №1/3313-3147, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю сторін квартира була куплена за 290 000 000 карбованців. За інформацією, наданою Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» згідно з даними реєстрових книг, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.05.1995. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухове майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру не зареєстровано. У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] - з 26.09.1995 року по теперішній час, а також, [PERSON] та [PERSON] . Згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06.09.2013 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 17.09.2013. При цьому, в рішенні Ірпінського міського суду Київської області встановлено, що син [PERSON] фактично проживає разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити, що відповідно до положень ст. 60 СК України, в редакції, яка діяла на час розірвання шлюбу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. При цьому, у даній справі, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Відтак, враховуючи період придбання спірної квартири, з урахуванням недоведеності, що кошти, які матірпозивача взяла в борг для купівлі квартири своєму синову були використані саме під час укладення договору купівлі-продажу, посвідченого на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» 31.05.1995 за №1/3313-3147, щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , а також, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд не приймає аргументи відповідача про те, що вказана квартира є його особистою власністю. Разом з тим, розглядаючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, слід зазначити про таке. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалось, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Разом з цим, судовим розглядом встановлено, що в червні 2014 року [PERSON] вже зверталась до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, в якому, в тому числі, просила поділити спірну квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що після розірвання шлюбу спільне проживання та користування майном стало вкрай проблематичним, зазначала про відсутність спільної згоди щодо поділу вказаного майна. Провадження у справі було відкрито. На підставі ухвали від 13.08.2015 позов залишено без розгляду з огляду на неодноразові неявки позивача до суду без повідомлення про причини неявки. Відтак, слід дійти висновку, що позивачу вперше стало відомо про порушення її прав, як мінімум, в червні 2014 року, коли вона звернулась з позовом про захист своїх прав на спірне майно. При цьому, відповідач наголошує, що його поведінка після розірвання шлюбу не змінювалась, він завжди вважав спірну квартиру своєю особистою власністю і демонстрував відношення до вказаного майна як до свого. Доказів зворотнього суду не надано. Водночас, з вказаним позовом позивач звернулась до суду 15.07.2019, про що свідчить вхідний штамп канцелярії Святошинського районного суду. Трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (частина перша статті 265 ЦК України). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності, проте з указаним позовом позивач звернулася у липні 2019 року, тобто після спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог. Твердження позивача про те, що між сторонами у справі досі не виникав спір щодо прав на спірну квартиру є необґрунтованими, оскільки предметом позову пред`явленого у у червні 2014 року є в тому числі, квартира за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити застосувавши до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

Outcome: dismissed