Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON], посилаючись на те, що 31 серпня 2017 року між нею та відповідачем укладено договір позики (розписки), згідно з якою вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 800 Євро за курсом ПАТ КБ «ПриватБанк», що становило 24800 грн., із зобовязанням повернути кошти в термін до січня-лютого 2018 року зі сплатою щомісячно 10 процентів від суми позики, що становить 2480 грн. щомісячно від суми позики. Станом на 19 січня 2019 року відповідач повернула їй 400 Євро боргу та 10 процентів від суми позики (щомісячно) за період до 01.09.2018 року. Відповідач решти коштів позики у сумі 400 Євро не повернула, що становить 12400 грн., та не сплатила 10 процентів від суми заборгованості за позикою (щомісячно) за період з 01.09.2018 по 31.01.2019 (5 місяців), що становить 6200 грн., а всього відповідачем не сплачено їй 18600 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь вказану суму заборгованості та на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768,40 гривень. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини на які посилається позовній заяві. Відповідач в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином (а.с. 14, 16) відзив на позовну заяву до суду не надходив. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 31 серпня 2017 року відповідач отримала від позивача кошти в сумі 800 Євро зі сплатою\~ щомісячно\~10\~процентів від\~суми позики (по курсу 31.00) до січня лютого 2018 року (а.с. 23). Як зазначила в позові та підтвердила в судовому засіданні позивач, станом на день подачі позову (28.01.2019) відповідач частково повернула їй суму боргу в розмірі 400 євро, а також станом на 19.01.2018 року сплатила проценти від суми позики . Решту коштів не повернула. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч.1\~ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до курсу НБУ вартість 100 Євро станом на 11 березня 2019 року становить 2974,3230 грн.. Враховуючи наведене, суд вважає, що між сторонами було укладено договори позики, за умовами яких позивач надав відповідачу у борг 800 Євро, а остання зобов'язувалась повернути вказану суму та щомісячно 10 процентів від суми позики. Даний факт підтверджується письмовою розпискою, підписаною відповідачем (а.с. 23). Ст. ст. 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення боргу з відповідача в національній валюті є правомірною, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 суд зазначив, що «незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у\~статті 1048 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України), та при застосуванні\~статті 625 ЦК України. Тобто Верховним Судом України зроблено висновок, що якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов'язань, то з неї судом стягується сума визначена в гривні. Схожий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов'язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно умов вищевказаного договору позики від 31.08.2017 сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, яку надано до лютого\~\~\~2018 року. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 лютого 2018 року позивач не могла нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням наведеного, вимога позива про стягнення процентів за період з 1 вересня 2018 року по 1 лютого 2019 року є безпідставною та не ґрунтується на вимогах закону. З урахуванням\~викладеного та\~вимог ч.\~2\~ст.\~533\~ЦК України,\~згідно якої\~сума,\~що підлягає\~сплаті за\~зобов'язанням,\~визначається в\~гривні за\~офіційним курсом\~Національного банку\~України,\~та з\~урахуванням безпідставності\~вимог позивача\~про стягнення\~процентів,\~ твердження\~позивача,\~що проценти\~на день\~подачі позову\~(28.01.2019)\~відповідач частково\~повернула їй\~суму боргу\~в розмірі\~400\~євро,\~фактично сума\~боргу за\~договором позики\~становить 400\~Євро,\~ суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за вищевказаним договором позики з урахуванням офіційного курсу НБУ України на час постановлення рішення 11897 грн. 29 коп. (400 Євро х 29,743230 = 11897,29). В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. У зв'язку із задоволенням позовних вимог, суд

Outcome: partial