Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Славутської міської ради, [PERSON] про визнання протиправним рішення виконавчого комітету Славутської міської ради № 72 від 17 березня 2016 року про визначення місця проживання малолітніх дітей та його скасування. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] вказує, що перебувала у шлюбі з відповідачем до жовтня 2015 року. Після розірвання шлюбу, з березня 2016 року, за рішенням виконкому Славутської міської ради її діти - син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], стали проживати з батьком, відповідачем [PERSON] у [ADDRESS]. Вказуючи на порушення її прав як матері двох дітей, перевищення діями виконкому повноважень в частині прийняття рішення про зміну місця проживання дітей за межами територіальної юрисдикції виконкому, позивачка [PERSON] наполягає на визнанні протиправним рішення виконкому та його скасуванні, просить постановити рішення про відібрання дітей для поновлення їх попереднього місця проживання, стягнення з відповідача судових витрат по справі та аліментів за час припинення їх виплати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та збільшили їх під час виступу у судових дебатах, викладених 3 лютого 2017 року вимогами до ДВС поновити стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON], та постановити окремі ухвали на порушення законодавства виконкомом та ДВС. Підтримуючи позовні вимоги позивачка [PERSON] наполягає на тому, що шлюбні стосунки з відповідачем не склалися через суперечки у сім'ї та зловживання відповідачем спиртними напоями. 04 вересня 2015 року відповідач [PERSON] на вимогу позивачки виїхав з квартири, що по [ADDRESS]. Позивачка через суд стягнула з відповідача аліменти на дітей, а 23 жовтня 2015 року розірвала шлюб. У той час, коли позивачка була зайнята на роботі, відповідач через виконком відібрав у неї дітей та перевіз до себе у село, де утримує. Вказуючи на свої права щодо дітей, позивачка 29 листопада 2016 року подала позов, що є предметом розгляду. Представник виконкому Шаргородська Н.І. проти позову заперечила, вказавши на правомірність та обґрунтованість рішення про зміну місця проживання дітей, яке приймалося виключно виходячи із забезпечення інтересів самих дітей та для забезпечення їх нормального розвитку. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив. За даними його пояснень, діти постійно проживали з позивачкою [PERSON] в [ADDRESS], до часу погіршення шлюбних стосунків. Відповідач [PERSON] показав, що проживаючи окремо від позивачки, спілкуючись з сином та донькою довідався від дітей, що мати - позивачка [PERSON], не доглядає їх, залишає самих вдома. Відповідач [PERSON] підтвердив, що відвідуючи дітей, спостерігав їх залишеними на тривалий час на сторонніх людей. Син розповідав відповідачеві, що без догляду матері змушений самостійно готувати їжу собі та сестричці. Таке становище відповідач терпів до часу, коли незнайомий таксист перевіз дітей до його будинку у село Пашуки, де залишив. Не бажаючи терпіти скрутне становище своїх дітей, відповідач неодноразово звертався у виконком за місцем фактичної реєстрації і проживання дітей, де домігся рішення про зміну їх місця проживання. З'ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, проаналізувавши докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Спірні правовідносини сторін у справі регулюються положеннями Конституції України, Конвенції ООН про права дитини (далі Конвенції), Сімейним кодексом, Законом України «Про охорону дитинства», Постанови КМ України від 24 вересня 2008 року № 866 та відповідного Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини. Вирішуючи спір, суд виходить з положень національного та міжнародного законодавства, пов'язаного із захистом прав дитини. Згідно зі ст. 6 Конвенції кожна дитина має право на життя. Це підтверджує і стаття 27 Конституції. Згідно з Конвенцією, діти мають права на збереження своєї індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки. Ніхто не може розлучити дитину з батьками за винятком тих випадків, коли таке розлучення здійснюється в інтересах дитини. Виходячи з інтересів дитини, визначальними у розгляді спору є права дитини: на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку; на захист здоров'я та медично-санітарне обслуговування; на захист від поганого поводження, від відсутності турботи з боку батьків або тих, хто забезпечує за ними догляд; на захист від жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність людини, видів дій чи покарання; на захист від будь-якого покарання; на захист від сексуальних домагань; на проживання з батьками та на підтримку контакту з батьками у разі їх розлучення. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, немає права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що 24 квітня 2004 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом РАЦС Славутського міськрайонного управління юстиції. Від спільного шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]) та донька - [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]). За час подружнього життя між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] постійно виникали суперечки, вчинялися сварки, допускалося насильство в сім'ї, [PERSON] зловживав спиртними напоями, не приймав участі у вихованні дітей та не забезпечував їх матеріальне існування. У травні 2014 року, рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 4 вересня 2015 року на вимогу позивачки [PERSON] відповідач [PERSON] залишив сім'ю та переїхав проживати до своїх батьків у дім, що по [ADDRESS]. Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку і батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 цього Закону визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Вищезазначене не суперечить і доповнює вимоги п.3 ст.9 та ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, і яка набрала чинності 27 вересня 1991 року, згідно якої держави учасниці поважають право дитини , яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, та докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, так як батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року також визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Правовий статус органів опіки та піклування в чинному законодавстві знаходить своє відображення через завдання та функції, покладені на цей інститут, які визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України, главою 19 Сімейного кодексу України і Правилами опіки та піклування, затвердженими спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року. Статтею 56 ЦК України встановлено, що органи, на які покладено здійснення опіки та піклування, їх права і обов'язки щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до підпункту 4 пункту «б» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (ч. 1 ст. 2 СК України). Рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» від 17 березня 2016 року № 72 визначено місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] із батьком [PERSON] Як вбачається з ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Згідно пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Викладені положення при вирішення спору про місце проживання дітей комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Славутської міської ради дотримані належним чином. Посилання представника позивачки [PERSON] про те, що спір про зміну місця проживання дітей мав розглядатися за територіальною юрисдикцією Славутської районної ради, а Славутська міська рада не мала відношення до спору не обґрунтоване на законі. Фактично до вирішення спору щодо зміни місця проживання дітей сторін, син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], за рішенням суду від 23 жовтня 2015 року офіційно, за рішенням обох сторін, проживали з позивачкою [PERSON] (рішення Славутського міськрайонного суду від 23 жовтня 2015 року). Місцем реєстрації проживання дітей являлося житло позивачки [PERSON] - будинок по [ADDRESS], що підтверджено реєстраційними даними паспорта позивачки (зворотній а. с. № 7), даними довідки ЖКО (а. с. 8). Крім даних рішення суду та реєстраційних записів, факт місця реєстрації та проживання дітей підтверджений у суді поясненнями сторін. Виходячи з викладеного, відповідач [PERSON], звертаючись за вирішенням питання про зміну місця проживання дітей до комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Славутської міської ради, діяв у спосіб, передбачений законом і звернувся до компетентного органу державної влади. В свою чергу виконком Славутської міської ради, отримавши звернення позивача, діяв виключено в межах своєї компетенції. Такі висновки суду ґрунтуються на положеннях ст. 19 Конституції України, якими встановлена загальна норма, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання встановлення опіки та піклування над дітьми урегульовані ЦК України, СК України, Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2014 року № 866 (далі - Порядок або Постанова № 866). Відповідач [PERSON] як батько, звертаючись за захистом інтересів свої дітей відповідно до ч. 1 ст. 19 СК України діяв у випадках, передбачених цим Кодексом, як особа, яка має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Комісія з питань захисту прав дитини діяла за правилами ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, виходячи з положень, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про охорону дитинства" місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують, зокрема, проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, вирішення інших питань у цій сфері; вирішення питань щодо встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей; вжиття інших заходів щодо охорони дитинства, віднесених до їх компетенції законодавством України. Пунктом 3 Порядку передбачено, що органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокремаЮ дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад (далі - служби у справах дітей). Комісія з питань захисту прав дитини (далі - комісія) є консультативно-дорадчим органом, що утворюється головою районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради, і відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема, вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що 1 березня 2016 року до Славутської міської ради надійшла заява відповідача [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], та малолітньої доньки [PERSON], [INFO], разом з їх батьком за адресою: [ADDRESS]. 15 березня 2016 року працівниками Хоровецької сільської ради було складено Акт обстеження умов проживання відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS]. 15 березня 2016 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому розглядалася заява [PERSON] За результати розгляду комісія вирішила вийти з клопотанням до виконкому Славутської міської ради щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком - відповідачем [PERSON] Як вбачається із акту обстеження умов проживання від 15 березня 2016 року комісією здійснено огляд умов проживання відповідача [PERSON] в [ADDRESS]. В акті зазначено, що за вказаною адресою проживають обоє дітей та відповідач [PERSON] Будинок у задовільному стані, площею 62,2 кв. м. обставлений необхідними меблями для задоволення потреб дітей. Сам [PERSON] має достатній заробіток. Малолітній [PERSON], [INFO], на комісії розповів, що хоче жити з батьком. Звернув увагу комісії на той факт, що мати, позивачка [PERSON], заставляє його готувати їжу. Позивачка [PERSON] перед комісією підтвердила, що залишає дітей на догляд тітки, тому що їздить на роботу до міста Івано-Франківськ. Соціальний педагог ЗОШ №5 [PERSON] перед комісією повідомила, що хлопчик [PERSON], [INFO], у школі виявляє бажання навчатися, але педагогічно занедбаний, потребує батьківського догляду та виховання. На комісії хлопчик стояв з батьком. На підставі викладених даних, комісія прийняла рішення про зміну місця проживання дитини. Позивачка та її представник як на порушення порядку виконкомом при прийнятті рішення про зміну місця проживання дитини вказують на те, що місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Позивачкою [PERSON] та її представником [PERSON] як доказ негідної поведінки у побуті та громадських місцях, проявлених відповідачем [PERSON], подані у суд протоколи про адміністративні правопорушення, які не можуть бути прийняті судом як докази за закінченням термінів давності, так як складалися протягом 2009-2014 років. Протягом останніх років, а саме за період часу за 2015- 2016 роки, даних про порушення відповідачем громадського порядку, проявів його негідної поведінки чи зловживання спиртними напоями, судом не знайдено, а позивачкою не надано. За таких обставин, посилання позивачки на порушення при прийнятті рішення при визначенні місця проживання дітей за підставами, пов'язаними з негідною поведінкою у побуті та громадських місцях, а також в зв'язку із поведінкою, що може зашкодити здоров'ю та розвитку дітей, також не знайшли свого підтвердження. Викладені обставини досліджені судом. Будь яких підстав визнавати рішення комісії та виконкому такими, що прийняті з порушенням законодавства судом не знайдено, а позивачкою та її представником та наявність таких не вказано, а тому підстав, для задоволення позовних вимог не встановлено.

Outcome: dismissed