Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 23.12.2015 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у своєму позові посилався на те, що 07.11.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 24300 доларів США на термін до 07.11.2012 року, а [PERSON] зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. 07.11.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Разом з тим, відповідачі свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 18.11.2015 року склав 62623,65 доларів США. Позивач у своєму позові просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 62623,65 доларів США, що за курсом НБУ становить 1488564,16 грн. та судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2018 року скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2016р. у справі № 205/8959/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 03.12.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», третя особа: [PERSON] , про визнання поруки припиненою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07.11.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 24300 доларів США на строк до 60 місяців для придбання автомобіля. В забезпечення виконання вказаного договору було укладено договір застави автотранспорту № 2007-135-М, згідно якого [PERSON] передав в заставу автомобіль «MERCEDES-BENZ», р/н [NUMBER] . Також 07.11.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким [PERSON] поручився перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором. Оскільки поручителю [PERSON] не направлялась вимога про погашення заборгованості за кредитним договором, тому порука припинилась. [PERSON] просив визнати поруку, яка виникла на підставі договору поруки № 2007-135-М від 07.11.2007 року, укладеного між ЗАТ «Приватбанк» та [PERSON] , припиненою з 08.05.2013 року. У судове засідання представник АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки позивачем направлялась поручителю вимога та поручителем пропущено строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідач [PERSON] в судове у судове засідання не з`явився, натомість його представник - [PERSON] письмово просила розглядати справу за наявними матеріалами, просила відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , а зустрічний позов [PERSON] - задовольнити. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка представника позивача у судове засідання 06.09.2019р. не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 06.09.2019р. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] - задовольнити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Судом встановлено, що 07.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 24 том 1), та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2007-135-М, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 24300 доларів США терміном до 07.11.2012 року, а відповідач зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (а.с. 12-14, 15-16 том 1). 07.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 24 том 1), та [PERSON] для забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, був укладений договір застави автотранспорту № 2007-135-М, згідно з умовами якого відповідач надав позивачу в заставу автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 311 CDI», рік випуску: 2002, тип ТЗ: Автобус -D, № кузова/шасі: [NUMBER] , р/н [NUMBER] (а.с. 182-184 том 1). З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 07.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 24 том 1), та [PERSON] був укладений договір поруки № 2007/135-М, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 17 том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2007-135-М від 07.11.2007 на загальну суму 41 066, 89 доларів США: де заборгованість за кредитом - 20 309 доларів США; заборгованість по процентах за користування кредитом - 13 908, 09 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 6 849, 80 доларів США, що за курсом 7,98 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 березня 2012 року складає 327 713 грн. 78 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 311 CDI, рік випуску: 2002, тип ТЗ: Автобус-D, № кузова/шасі: [NUMBER] , р/н [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу (а.с. 73-75 том 2). Як вбачається з розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитним договором станом на 15.11.2015 року становить 62623,65 доларів США, що за курсом 23,77 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.11.2015 року складає 1488564,16 грн., з яких: 14943,21 доларів США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 355200,10 грн.; 23885,82 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, що еквівалентно 567765,94 грн.; 23794,62 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що еквівалентно 565598,12 грн. (а.с. 5-7, 8 том 1). Згідно ст. ст. 77-80 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд зобов`язаний дотримуватись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. Однак, АТ КБ «Приватбанк» в порушення вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України не надало суду доказів на підтвердження суми, за яку було здійснено продаж автомобілю «MERCEDES-BENZ», р/н [NUMBER] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором; не надано підтвердження в рахунок яких складових заборгованості було зараховано суму продажу від вказаного автомобілю, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» недоведені, необґрунтовані та безпідставні, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зауважує наступне. Як вбачається з матеріалів справи, у 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , про звернення стягнення за кредитним договором № 2007-135-М від 07.11.2007 року, в той же час вимоги до поручителя [PERSON] не пред`являлись. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов`язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами не пізніше 07.11.2012 року, сплачуючи її щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя. Отже у разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року та постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-145цс18 від 13 червня 2018 року. В матеріалах справи міститься копія повідомлення на ім`я [PERSON] від 03.12.2015 року (а.с. 9 том 1) про необхідність виконання зобов`язань за кредитним договором, однак жодних доказів на підтвердження отримання поручителем вказаного повідомлення позивачем не надано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не пред`явив позовну вимогу до поручителя [PERSON] протягом 6 місяців з дня направлення боржнику вимоги про погашення заборгованості від 02.02.2012 року, ані протягом 6 місяців з настання строку виконання зобов`язання (07.11.2012 року), а до суду з даним позовом Банк звернувся лише 23.12.2015 року, у зв`язку з чим порука за кредитним договором від 07.11.2007 року припинилась через шість місяців від з дня настання строку виконання зобов`язання, тобто з 08.05.2013 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved