Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької обласної Державної фіскальної служби України про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В позові зазначає, що він з 11.01.2007 по 11.07.2016 перебував у трудових відносинах у Хмільницькій ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області на основній формі працевлаштування, займав різні посади державного ревізора-інспектора. 28.03.2012 року, відповідно до наказу №21-0 Хмільницької ОДПІ його відсторонено від посади на підставі постанови слідчого, в зв'язку із рослідуванням кримінальної справи. 06.12.2012 наказом Хмільницької ОДПІ №90-0 скасовано попередній наказ про відсторонення від посади, на підставі рішення суду, та фактично його допушено до виконання трудових обов'язків. Час відсторонення від посади становив 254 дні, з них він перебував на лікарняному з 28.03.2012 по 14.11.2012, тобто 132 дні, а 122 дні було фактичне відсторонення. За перебування на лікарняному він отримав компенсацію, а 122 дні так і залишилися неоплаченими. Із врахуванням середньомісячного заробітку та кількості днів вважає, що йому не виплачено 12895 грн. заробітної плати. Крім того, 11.07.2016 його звільнено з роботи, у зв'язку із скороченням шатату. При звільненні розрахунок з ним не було проведено.Тому, також просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 9618 грн. Тобто разом просить стягнути 22513 грн. В судовому засіданні позивач, [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовільнити. Суду пояснив, що робота у Хмільницькій ОДПІ це було його основне місце працевлаштування. Протягом 122 днів, коли був відсторонений від посади, він не отримував заробітної плати та був позбавлений можливості в іншому місці заробляти гроші. В кінці 2012 року, коли він вийшов на роботу, він періодично звертався до керівництва з вимогою нарахувати та виплатити заробітну плату, однак постійно отримував відмови. На даний час, він уже звільнений з роботи, тому вирішив звернутися до суду. Представник відповідача, Сидоришин М.М., просив відмовити у задоволенні позову. Мотивуючи тим, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права. Дії працівників податкової інспекції щодо винесення наказу про відсторонення та про ненарахування зарплати невизнавалися протиправними. Підстав для виплати заробітної плати немає, тому що позивач фактично роботу не виконував. Дослідивши матеріали, які є у справі, взявши до уваги думку сторін, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, дані обставини визнані сторонами, що відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за вчинення службового злочину передбаченого ч.3 ст.364 КК України. В подальшому кримінальна справа була закрита судом, через сплив строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В межах кримінальної справи, на підставі постанови слідчого прокуратури , начальником Хмільницької ОДПІ 28.03.2012 було видано наказ № 21-0 (а.с.17) про відсторонення [PERSON] від посади з 28.03.2012, до вирішення питання по кримінальній справі. Відповідно до постанови Літинського районного суду від 06.12.2012 (а.с.19) постанова слідчого прокуратури м.Вінниці, про відсторонення [PERSON] від займаної посади,скасована. Підставою скасування є те, що досудове слідство по справі завершено, справа перебуває у провадженні суду, тому [PERSON] не може негативно впливати на досудове слідство. Тобто відпала підстава, яка слугувала причиною відсторонення від посади. На підставі постанови суду, наказом начальника Хмільницької ОДПІ від 06.12.2012, наказ №21-0 про відсторонення від посади скасовано, [PERSON] допущений до виконання службових обов'язків. Згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 21 КЗпП України передбачає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Нормами статті 94 КЗпП України та саттею 1 ЗУ "Про оплату праці" передбачано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналіз наведених норм свідчить, що підставою для виплати заробітної плати є не факт перебування у трудових відносинах із роботавдецм, а факт виконання певної роботи. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], в період відсторонення від посади, ніякої роботи не виконував. Відсутність інформації про роботу в табелях обліку робочого часу, слугувала підставою для ненарахування заробтіної плати. Наказ про відсторонення від посади був виданий на підставі законної та дійсної постанови прокурора від 22.03.2012, яка була чинною до 06.12.2012. Відповідно до постанови суду, постанова прокурора скасована, тобто припинено її дію. Постанова Літинського райсуду від 06.12.2012 набрала чинності 06.12.2012 і немає зворотньої дії. Крім того, [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності через сплив строку давності, що відповідно до КПК України не є реаблітуючою підставою. Відсторонення від посади є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується лише в передбачених законом випадках та допускає спричинення особі певних обмежень. Тому, жодних правових підстав, предбачених законодавством України, для нарахування та виплати [PERSON] заробітної плати за період відсторонення його від посади, при якому він не виконував своїх службових обов'язків, немає. [PERSON] звертаючись до суду посилався на норми ст 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як раніше зазначалось, відсутні правові підстави для нарахування та виплати [PERSON] заробітної плати за час відсторонення від посади, тобто відсутні суми , що належать виплаті при звільненні, тому відсутня підстава для задоволення позову і в частині виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Заслуговує на увагу Правова позиція Верховного Суду України викладена у справі за №6-409 цс 16, де зазначено, що статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В судовому засіданні, [PERSON] повідомив, що звертався до керівництва з вимогою нарахувати та виплатити заробітну плату за період відсторонення, починаючи із кінця 2012 року, однак постійно отримував відмови. Таким чином, трудовий спір виник більше 3,5 років тому. Жодної поважної причини пропуску строку звернення до суду не встановлено. [PERSON] звільнений з роботи в зв'язку із скороченням штату, 11.07.2016, до суду вирішив звернутися лише 31.10.2016, тобто також із пропуском тримісячного строку, жодної поважної причини судом не встановлено. У позові [PERSON], окрім іншого, посилається на ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", однак, ніяких притензій до правоохоронних органів не висуває. Він не позбавлений можливості звернутися за захистом свого права, якщо вважає його порушеним.

Outcome: dismissed