Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно у порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , між яким 25 листопада 1968 року був укладений шлюб. Від першого шлюбу мати позивача [PERSON] мала доньку [PERSON] , [INFO] , яку у подальшому усиновив батько позивача, донькою якої відповідач [PERSON] . Так, з 1969 року по 1979 рік батьки позивача працювали у м. Южно - Сахалінськ, де отримали двокімнатну квартиру, яку в 1979 році обміняли на двокімнатну квартиру у [ADDRESS] , яку згодом також обміняли на трикімнатну квартиру по [ADDRESS] . У 1986 році через переїзд родини до м . Владивосток наявну у м. Запоріжжі трикімнатну квартиру обміняли на квартиру по [ADDRESS] , яку через переїзд родини у 1991 році до м. Запоріжжя було обміняно на буд . [ADDRESS] . З 11 лютого 1992 року у вказаному будинку були зареєстровані позивач та її мати. З метою заробітку, в липні 1994 року батько позивача [PERSON] їде на Далекий Схід, де працює в компанії «Бриз», через що був вимушений знятися з реєстрації у м. Запоріжжі та зареєструвати своє місце проживання в с. Тигровій Приморського краю. Після, батько позивача періодично приїжджає у м. Запоріжжя, сплачує витрати по утриманню та ремонту будинку, який був придбаний. З 01 грудня 1997 року [PERSON] починає отримувати російську пенсії, для чого купує буд. [ADDRESS], в якому реєструє своє місце проживання. У 2001 році повертається до м. Запоріжжя, проте кожні півроку для отримання пенсії їздить до Росії. В 2013 році [PERSON] захворів, а приблизно у червні 2014 року приїхавши додому позивач дізналася, що батько знову поїхав до Росії. У подальшому позивачу стало відомо, щобатько перебуває у Грайворонській психіатричній лікарні, рішенням суду він був визнаний недієздатним, опікуном призначена позивач. У 2015 році позивач разом із батьком повертається до м. Запоріжжя, а у вересні цього ж року матір`ю позивача [PERSON] було повідомлено, що будинок, в якому вони проживають, вона подарувала онуці [PERSON] . З метою визнання договору дарування недійсним позивач зверталася до суду, проте рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у задоволенні позову було відмовлено. У процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що батько уклали шлюбу вдруге ще й 28 лютого 1986 року, який 17 вересня 1991 року було розірвано. У зв`язку із смертю [PERSON] [INFO], [PERSON] до суду було подано позовну заяву про визнання позивача та її сина такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] , яку рішенням суду першої інстанції залишено без задоволення, а поставною суду апеляційної інстанції задоволено. Беручи до уваги, що з 25 листопада 1965 року по червень 2014 року батьки позивача проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, позивач є спадкоємцем першої черги після померлого батька, позивач просить: 1) встановити факт того, що [PERSON] та [PERSON] у період з 17 вересня 1991 року по червень 2014 року мешкали однією сім`єю, вели спільне господарство, побут та бюджет; 2) визнати, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0, 0600 га., належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності; 3) визначити, що частка померлого [PERSON] на праві спільної сумісної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 0,0600 га, становить 1/2 частину; 4) витребувати у [PERSON] шляхом визнання за позивачем в порядку спадкування право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку; 5) стягнути з відповідачів понесені нею витрати. Ухвалою суду від 12 липня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 12 липня 2018 року заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на буд . [ADDRESS] залишена без задоволення. Ухвалою суду від 23 липня 2018 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на буд. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково, витребувано із Шостої Запорізької державної нотаріальної контори інформацію щодо того, ким було отримано свідоцтво про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , витребувано належним чином завірену копію договору купівлі - продажу буд. [ADDRESS] 27 грудня 1991 року; витребувано з Департаменту реєстраційних послуг ЗМР інформацію щодо часу та підстав реєстрації та зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалами суду від 29 листопада 2019 року витребувано від ПАТ «Холмський морський торгівельний порт», ВАТ Холдингова компанія «Дальморепродукт», ЗАТ «Дайсин - Дальморепродукт», ЗАТ «Оріон - Пасифік» інформацію про період роботи [PERSON] , на зазначених підприємствах із зазначенням посади та розміру заробітної плати; від Відділу соціального захисту населення по Партизанському міському округу Департаменту соціального захисту населення Адміністрації Приморського краю, від Управління соціального захисту населення адміністрації муніципального району «Грайворонський район» інформацію про період перебування на обліку як пенсіонера [PERSON] та розмір його пенсії. У підготовчому засідання 21 січня 2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано з Запорізького обласного державного нотаріального архіву належним чином завірену копію договору купівлі - продажу будинку від 27 грудня 1991 року. Ухвалою суду від 16 квітня 2019 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засідання позивач [PERSON] вказала, що змінила прізвище на « [PERSON] », позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити, клопотання про призначення експертизи не підтримала. Представник позивача адвокат Рогава І.Т. надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити повністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явилися, до суду направили свого представника. Представник відповідачів - адвокат Косякова З.М. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала повністю. У судовому засіданні 19 червня 2019 року позивач [PERSON] , допитана як свідок, показала, що у листопаді 1991 року вона разом із батьками приїхала до м . Запоріжжя , де вони купили будинок [ADDRESS] , в якому проживали спільно. У період з 1991 року по 1993 рік батьки спільно проживали у м. Запоріжжі та вели спільне господарство. У 1992 році у будинку було проведено газопостачання, в 1994 зроблена перебудова. У липня 1994 робу батьки знялися з реєстрації місця проживання та поїхали на заробітки, у подальшому вона з матір`ю повернулися до м. Запоріжжя, батько приїхав приблизно через пів року та почав займатися будівельними роботами у будинку. Спільно батьки проживали однією сім`єю до 2014 року, в червні 2014 року батько поїхав до Росії з метою отримання пенсії та не повернувся. Пізніше вона дізналася, що батько знаходиться у психіатричній лікарні. У подальшому рішення суду він був визнаний недієздатним, її призначено опікуном. З метою догляду за батьком вона повернулася разом із ним до м. Запоріжжя, де вони разом з її чоловіком та сином почали проживати спільно. У січні 2016 року її мати забрала усі речі з будинку та пішла. 01 жовтня 2017 року родина Дєчкових увірвалася до будинку [ADDRESS] , зламала замки та забрала всі її речі. У вересні 2017 року їй стало відомо, що мати подарувала будинок онуці. Свідок [PERSON] показала, що знає [PERSON] з 2001 року, оскільки була їхнім сусідокою. Кожного ранку бачила [PERSON] на подвір`ї, тому вважає, що він проживав разом із родиною. У 2014 стан здоров`я [PERSON] погіршився, він почав дивно спілкуватися. З якого часу у будинку проживала [PERSON] не пам`ятає, приблизно років п`ять до погіршення самопочуття [PERSON] , до цього часу вона приїжджала у гості до батьків. У судовому засіданні 18 липня 2019 року свідок [PERSON] показала, що була сусідкою [PERSON] та [PERSON] , з якими вона познайомилася у 1991 році. [PERSON] спільно проживав з [PERSON] до 2013 року, після чого зник. Під час спілкування [PERSON] постійно хизувався розміром своєї пенсії, за час знайомства купив машину, якою керував, в 2002 році купив кіоск, в якому продавав продукти. За час спільного проживання [PERSON] зробив ремонтні роботи у будинку: замінив вікна, двері, кехель. Під час розмови з [PERSON] ним було повідомлено, що всі ремонтні роботи були проведені за його рахунок. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 лютого 1986 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб. 27 грудня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу будинук [ADDRESS] , який посвідчено державним нотаріусом Шостої Запорізької нотаріальної контори, зареєстровано у реєстрі за № І-4385. Вкаазно, що продаж будинку вчинено за 17 000 карб. 22 травня 1992 року ПТ «Запоріжгаз» надано посвідчення на право використання газом за адресою: [ADDRESS] , в якому вказані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 08 жовтня 2010 року та 25 червня 2012 року ПАТ «Запоріжобленерго» на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] складені акти про виконання робіт та збереження пломб. 26 листопада 1992 року МСЧ «Комунар» на ім`я [PERSON] видано медичну довідку № 1450, в якій адресою м. проживання вказано: [ADDRESS] . 25 грудня 1992 року на ім`я [PERSON] видано екзаменаційну картку, адресою місця проживання в якій вказано: [ADDRESS] . З 14 липня 1997 року [PERSON] отримував пенсію у розмірі 21 612, 59 руб., що підтверджується Державнною установою - управлінням пенсійного фонду Російської федерації в Грайворонском районе Белгородской області від 25 березня 2019 року. 25 липня 2001 року [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , видано доручення на керування належним їй на підставі тимчасового реєстраційного талону автомобілем «ВАЗ -2102». Доручення посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстровано у реєстрі за № 2211. У 2002 році Запорізьким МРЕВ-2 УДАІ на ім' [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] , видано тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб «ВАЗ - 2101». З відповіді Управління соціального захисту населення адміністрації Грайворонского городского округа від 23 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований до лютого 2015 року за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Грайворонського районного суду Белгородской області от 08 грудня 2014 року заяву [PERSON] задоволено, [PERSON] [INFO] , зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS] , визнано недієздатним. Постановою Адміністарції муніципального району «Грайворонський район» Белгородської області опікуном [PERSON] призначено Казанущенко Н.А. Листом Акціонерного товариства Холдингова компанія «Дальморепродукт» від 22 травня 2019 року повідомлено, що за період з червня 1995 року по грудень [PERSON] отримано заробітну плату у розмірі всього 20 373 543 руб., за період з січня, травень - грудень 1996 році - всього 24 071 619 руб., у січні, лютому, липні, вересні - грудні 1997 році - всього 21 658 799 руб., за період січень, лютий, травень 1998 року всього - 4 114 руб. Період роботи [PERSON] з 1999 року по 2000 року до підприємства не відноситься. З відповіді Державної установи відділу пенсійного фонду Російської федерації по Приморському краю від 30 квітня 2019 року вбачається, що [PERSON] на ЗАО «ОРИОН - ПАСИФІК» працював у період 01 березня 2000 року по 16 березня 2000 року та отримав заробітну плату всього на 7 787, 32 руб., у період з 21 серпня 2000 року по 31 грудня 2000 року отримав 60 681, 10 руб., з 01 січня 2001 року по 14 березня 2001 року отримав всього 10 156, 59 руб.. На АТ «ДАЙСИН - МОРЕПРОДУКТ» працював з 11 жовтня 1999 року по 31 грудня 1999 року та отримав 23 814, 59 руб., за період з 01 січня 2000 року по 12 травня 2000 року отримав 66 319, 66 руб. На підприємстві ПАТ ХК «Дальморепродукт» працював з 01 січня 1998 року по 10 травня 1998 року та отримав 2 254 руб. За відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 29 жовтня 2018 року картотека реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , не була передана до Департаменту, через що надати повну інформацію про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою осіб не вбачається за можливе. Окрім цього повідомлено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 30 липня 1996 року, дані відновлені на підставі її паспорту. 24 квітня 2015 року [PERSON] на ім`я [PERSON] укладено договір дарування буд. [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстроване у реєстрі 768. [INFO] [PERSON] помер 01 січня 2004 року набув чинності ЦК України (від 16 січня 2003 року) у п. 9 Прикінцевих та перехідних положень якого, зазначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Оскільки позивач просить факт спільного проживання батьків станом починаючи з 17 вересня 1991 року, то до вказаних правовідносин необхідно застосовувати чинний на том момент Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року та Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року. Так, положення кодексу про шлюб та сім`ю від 20 червня 1969 року не надавали визначення сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України від 10 січня 2002 року, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВС «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року (в редакції від 12 червня 1998 року), судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС ( 2006-07 ) не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність" ( 697-12 ), відповідних норм Цивільного кодексу України ( 1540-06 ) і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 ( v0020700-95 ) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Вказана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13. Всупереч викладеному, матеріали справи не містять достатніх доказів того, що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно. Наявність у матеріалах справи окремих документів із зазначенням місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не можуть бути достатніми підставами для встановлення їх спільного проживання оскільки вказують на тимчасовий їх характер. Отримання [PERSON] самостійних доходів не вказує на направлення останніх на придбання будинку та участь в його утриманні та ремонті. Крім того, суд критично ставиться до наданих свідками показів, оскільки останні не узгоджуються із письмовими доказами по справі. Також судом не береться до уваги як доказ, оглянутий у судовому засіданні 08 листопада 2019 року відеозапис, оскільки останній жодним чином не підтверджує факт спільного сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] , не містить жодної інформації стосовно періоду та дати. Враховуючи викладене, суд вважає, що на порушення положень ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, через що у задоволенні позову необхідно відмовити за необґрунтованістю. Оскільки у задоволенні позови відмовлено повністю, то судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed