Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Моторно (транспортне) страхове бюро України, звертаючись з позовом до суду просило стягнути з [PERSON] на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України кошти в розмірі понесених витрат в сумі 22648 грн.03. коп. та судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., що є предметом позову. Представник позивача Патрик Г.Г. в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи позивач повідомлявся належним чином, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи відповідач повідомлений належним чином, до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності разом з клопотанням про розгляд справи у її відсутність, просить в позові відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що позивач звернувся з цим позовом до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу з порушенням загальних строків позовної давності, оскільки за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, як це передбачено ч.6 ст.261 ЦК України, позивач виконав свої зобов'язання перед потерпілою особою, що підтверджується платіжним дорученням №1295 від 29 березня 2011 року, тому строк пред'явлення вимог до відповідача сплинув ще 30 березня 2014 року, проте позивач звернувся до суду з цим позовом лише 04 березня 2015 року, тому є підстави відмовити у задоволенні позову на підставі положень ст.267 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Судом встановлено, що на підставі постанови Дарницького районного суду мста Києва від 31 січня 2011 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідності за ст.124 КУпАП, та піддано його адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. (а.с.12) Виходячи з мотивувальної частини постанови суду, судом встановлено: «29 грудня 2010 року о 15-50 год. на вул.. Дніпровська набережна в м. Києві [PERSON], керуючи автомобілем «Хюндай» д.н.з.[NUMBER], виїжджаючи з двору на головну дорогу не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Субару» д.н.з. [NUMBER], водій [PERSON], що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п.10.2 ПДР України, своїми діями скоївши правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП». На підстав постанови Дарницького районного суду міста Києва від 18 лютого 2011 року, до описової частини постанови Дарницького районного суду міста Києва [PERSON] від 31 січня 2011 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП внесено виправлення дати дорожньо-транспортної пригоди 09 грудня 2010 року, замість посилково вказаної дати 29 грудня 2010 року. (а.с.12 зворот) Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09 грудня 2010 року, відповідач [PERSON] не мав Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ці обставини не заперечуються відповідача в межах даного спору. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «Альфа страхування», що підтверджується Полісом №ВЕ/7939947 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії договору страхування з 26 жовтня 2010 року до 25 жовтня 2011 року. (а.с.10) Відповідно до п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. 18 лютого 2011 року [PERSON] повідомив Моторно (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 09 грудня 2010 року, за участь застрахованого транспортного засобу - автомобіля «Субару», держаний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував водій [PERSON], та транспортного засобу - автомобіля «Хюндай», державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував водій [PERSON], який визнаний винний у скоєнні ні дорожньо-транспортної пригоди та не мав чинного на дату ДТП договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. (а.с.8) 29 березня 2011 року Моторно (транспортним) страховим бюро України видано наказ №781 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON], відповідно до якого прийнято рішення про виплату [PERSON], за рахунок фонду захисту потерпілих (з вини незастрахованого водія), страхового відшкодування в розмірі 22648,03 грн. (а.с.25 зворот) Факт виплати страхового відшкодування підтверджується платіжним дорученням №1295 від 29 березня 2011 року, на підставі якого Моторно (транспортне) страхове бюро України перерахувало на банківський рахунок [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 22648,03 грн. (а.с.24) За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідної за завдані збитки. За нормою ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. Виходячи з предмету позову та наведених позивачем правових підстав щодо звернення з цим позовом до суду, представник позивача зазначає, що оскільки цивільно-правова відповідальність особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, тобто відповідача [PERSON], не була застрахована, на підставі п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ виплатило потерпілій особі [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 22648,03 грн., у зв'язку з чим у позивача виникло право звернутись з регресною вимогою до відповідача про стягнення фактичних витрат по виплаті страхового відшкодування, посилаючись на положення ст.1191 Цивільного кодексу України та п.п.38.2.1 п.38.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, під час розгляду даної судової справи, представник відповідача [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності в межах даного спору, мотивуючи тим, що позивачем пред'явлено до відповідача позов про відшкодування шкоди в порядку регресу поза межами трирічного строку позовної давності, визначеної цивільним законодавством, оскільки факт виплати позивачем страхового відшкодування потерпілому [PERSON] підтверджується платіжним дорученням №1295 від 29 березня 2011 року, тому позивач мав право звернутись з цим позовом до суду до 30 березня 2014 року, однак позовна заява подана до суду 04 березня 2015 року, що дає підстави суду відмовити у позові, у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Виходячи з характеру спірних відносин, які виникли між сторонами спору, з урахуванням положень частини шостої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за регресними зобов'язаннями починається від дня виконання основного зобов'язання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову про стягнення з винної особи коштів, виплачених страховиком як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2012 року по справі №3-20гс12, тому в силу положень ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для застосування для всіх судів України. Зважаючи на викладене, суд вважає підставним застосування в межах даного спору строку позовної давності, оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 09 грудня 2010 року (момент спричинення шкоди), саме ця подія визнана страховиком, яким виступає Моторно (транспортне) страхове бюро України, страховим випадком, що не заперечується представником позивача та підтверджується наявними у справі доказами про виплату страхового відшкодування, яке виплачено страховиком потерпілій особі [PERSON], що підтверджується платіжним дорученням №1295 від 29 березня 2011 року. В той же час, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про виплату страхового відшкодування лише 05 березня 2015 року, що підтверджується датою реєстрації позовної заяви в канцелярії суду, тобто з порушенням загального строку позовної давності для звернення з такою категорією позовів. Таким чином, суд приходить до висновку, що Моторно (транспортне) страхове бюро України пред'явило вимоги до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, поза межами строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, як це передбачено ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов Моторно (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, є необґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed