Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

До Печерського районного суду м. Києва з позовними вимогами звернулись [PERSON] та [PERSON] та просять стягнути з відповідача Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України компенсацію завданої моральної шкоди за проявлену бездіяльність судової влади в розмірі 105 000.00 грн. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовують тим, що ВСС України , Апеляційний суд м. Києва, Печерський районний суд м. Києва на заяви позивачів, апеляційї, касації ухвалювали незаконні судові акти, чим самим доводили, що апеляційний суд Кіровоградської області не порушив прав [PERSON], Комсомольський міський суд не порушив прав [PERSON] У судове засідання позивачі не з'явилися, повідомлені про день та час розгляду справи належним чином, направили суду заяву у якій просили проводити розгляд справи у їх відсутність, свої вимоги підтримали. Відповідач в особі Кабінету Міністрів України свого представника для участі в розгляду справи не направив, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, писбмових заперечень по суті порушеного питання не подавав. Суд вивчивши поданий позов та додані до нього матеріали, прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 1176 ЦПК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під час судового розгляду встановлено наступне. У 2013 році позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до держави України в особі державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги були мотивовані тим, що судами Кіровоградської, Полтавської та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивачам було завдано моральної шкоди, яку кожен з позивачів оцінив у 17 000грн. та яка проявилась у душевних стражданнях з приводу ухвалення судами неправосудних рішень. Печерським районний судом м. Києва від 13 лютого 2014 року ухвалено рішення про відмову в задоволенні вимог позивачів, у зв'язку з тим, що в ході судового розгляду справи не підтвердився факт заподіяння позивачам моральної шкоди з вини відповідачів та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діяннями відповідача. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року вказане судове рішення залишено без змін. Касаційна скарга позивачів [PERSON] та [PERSON] на вищезазначені судові рішення ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2014 року повернута заявникам. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зокрема ст. 61 ЦПК України визначено , що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Під час судового розгляду позивачами не було надано письмового доказу в обгрунтування своїх вимог щодо постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі. Згідно роз'яснень , що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені". Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається. З огляду на встановлене суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог позивача внаслідок їх необгрунтованості та недоведеності. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed