Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

До Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернувся [PERSON]О до Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 12.07.2017 №2655 та стягнення коштів. В обґрунтування позову позивач вказав, що 12 липня 2017 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в особі представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 30.06.2017 року №99 в м. Києві укладений договір фінансового лізингу №2655 , хоча фактично договір був укладений в місті Павлоград, Дніпропетровської області. Відповідно до пункту 3.1.1 Договору №2655 відповідач ( лізингодавець) взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу (автомобіль марки ЗАЗ SENS), вартістю 177555,00 ( сто сімдесят сім тисяч пятсот пятдесят пять гривень 00 копійок) , на строк та на умовах, передбачених Договором № 2655 Представником відповідача [PERSON] повідомив позивача , що у разі якщо він сплатить комісію за організацію договору в розмірі 17755,50 гривень, то предмет лізингу-автомобіль, він отримає протягом 2-3 днів. Таким чином, 12.07.2017 року позивачем було сплачено 17755грн 50 копійок , що підтверджується квитанцією від 12.07.2017 року №0.0.804075595.1 , виданною Павлоградським відділеннм №1 Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк», а відповідач запевнив, що цей платіж потрібен для того щоб договір пройшов погодження в головному офісі товариства і вступив в силу. Позивач у визначений строк автомобіль не отримав, представник відповідача повідомила, що автомобіль не пройшов передпродажну перевірку і був повернутий назад. Протягом місяця позивачу в телефонному режимі намагався дізнався коли йому буде наданий автомобіль згідно Договору №2655, але у відповідь постійно чув почекайте коли буде інший автомобіль, а також представник відповідача запевнила, що в будь-який момент він може подати заяву на розірвання договору та повернення сплачених коштів. Почекавши більше місяця позивач вирішив розірвати Договір № 2655 і повернути йому сплачені кошти в розмірі 17755гривен 50 копійок та 11.08.2017 року направив відповідну заяву відповідачу. На день звернення до суду кошти не були повернені. 23 вересня 2017 року позивач отримав лист від відповідача, у якому відповідач зазначив, що сплачені ним кошти в розмірі 17755гривен 50 копійок зараховані як комісія за організацію договору та згідно п.12.1 Договору поверненню не підлягають. А також з 17.08.2017 року Договір фінансового лізингу №2655 від 12.07.2017 року розірваний. Після оплати вказаних коштів жодних дій щодо виконання умов Договору № 2655 сторонами не вчинялись. Позивач вважає, що дії відповідача грубо порушують його права, оскільки жодних послуг відповідач не надав, без будь якої правової підстави зобов'язавши його сплатити 17755 гривень 50 копійок на рахунок відповідача . Зважаючи на дані обставини, недотримання нотаріального посвідчення договору, відсутність у відповідача ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу, відсутність будь-яких реальних дій, направлених на виконання дій щодо придбання автомобілю, позивач вважає, що договір фінансового лізингу слід визнати недійсним. Однією з підстав визнання договору недійсним позивач вказує, що договір лізингу має несправедливі ознаки оскільки в ньому включені та обмежені права лізингооодежувача як споживача, звужені обов'язки та повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу та передачі цієї речі належної якості, значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам чинного законодавства. Позивач вказує, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що вони з відповідачами не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з Додатком №3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається, так само як і Додаток №1. на який міститься посилання в п. 8.5 Договору. Таким чином, позивач, на момент укладення договору фінансового лізингу, був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу його грошових зобов'язань. Позивач вважає, що його право грубо порушено і він змушений звернутися до суду з з даним позовом і на підставі ст. ст. З, 215. 216. 220. 509. 227. ч.2 ст. 627. ст.ст.799. 806. 807 Цивільного кодексу України. Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18. ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 3. ст. 88. ч.5 ст. 110 ЦПК України прохає задовольнити його вимоги. В порядку ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач прохає звільнити його від сплати судового збору, та відкрити провадження по справі за підсудністю в порядку до ч.5 ст. 110 ЦПК України. В судове засідання позивач не з'явився надав заяву про розгляд справи в його відсутність, просить позовні вимоги задовільнити в повному обсязі . Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явився, про час і місце розгляду справи кожного разу був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про передачу справи до іншого суду, в якому зазначав, що, на його думку, Петропавлівський районний суд не може розглядати дану справу. Судом було розглянуто клопотання відповідача та відмовлено в його задоволенні. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позову з оглядом на наступні обставини. Судом встановлено, що сторони перебувають у цивільно-правових правовідносинах, яки урегульовані як нормами цивільного законодавства так і спеціальним Законом України "Про захист прав споживача" який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 2655 від 12.07.2017 року, укладений та підписаний між Позивачем та відповідачем. Договір вступив у дію з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов'язань сторонами п.2.1. вказаного договору. Вказаний договір нотаріально посвідчено не було. Згідно умов вказаного договору ( п.1.1, п.8.2.) відповідач брав на себе зобов'язання придбати предмет лізингу ( автомобіль ЗАЗ Sens, вартістю 6802, 87 доларів США, що складало на момент підписання договору 177555 гривень ) у власність та передати його в користування Позивачеві. Вказаний договір нотаріально не був посвідчений. Пунктами 9.1, 9.2, 9.3 визначено, що авансовий платіж складає 10 % від вартості предмету лізингу та підлягає сплаті протягом строку дії договору, які визначені в Додатку №1. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. В п. 9.2 договору зазначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмету лізингу у розмірі 23% від вартості предмету лізингу На виконання вказаного договору позивач сплатив відповідачеві комісію за організацію по договору фінансового лізингу в сумі 17755,50 гривень, що підтверджується копією квитанції Приват Банку від 12.07.2017 року № 0.0804075595.1 ( а.с.21). Відповідач визнає факт сплати позивачем вказаної суми коштів, але у відповіді на вимогу позивача, зазначив, що сплачені кошти, згідно умов договору п. 9.6. статті 12 п. 12.1 не повертаються. Відповідач зазначив, що умови договору є обов'язковими для виконання усіма його сторонами і запропонував позивачеві за додатковою інформацією звернутися на гарячу лінію вказавши номера служби. Вказав, що договір розірваний 17.08.2017 року за заявою позивача ( а.с.26). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. ст. 806, 808 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Із змісту договору № 2655 від 12 липня 2017 року вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та фактичне місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Стаття 10. Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. В разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. За змістом оспорюваного договору лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком №3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку, передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі. Відповідно договору, Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Згідно пункту 8.3 Договору зазначено, що сторони погоджуються на те. що гривневий еквівалент вартості предмету лізингу, який визначений на дату укладення даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Отже, як вказує позивач, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. За змістом указаного пункту договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. За невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки, отримує вигоду. Пунктом 12 спірного договору передбачена відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу. В даній статті договору зазначена тільки відповідальність лізингоодержувача, але проте жодного пункт щодо відповідальності лізингодавця немає. Також згідно п. 12.14 Договору лізингу у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати віл лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Отже, умови договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах даного договору, що стосуються обсягу повернення коштів. Відповідно до п. 12.1 договору лізингу лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Вказані положення договору лізингу встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципу свободи договору (оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, повинні враховувати вимоги цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту, вимоги розумності та справедливості), справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами згідно вимог ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 4.1 договору фінансового лізингу лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісія за організацію договору, адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 1.7. ст.1 даного договору. За змістом сторінки 1 договору фінансового лізингу адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, графік сплати лізингових платежів повинен бути оговорений у Додатку 3 до вказаного договору, але вказані додатки (додаток 1 та додаток3) до договору НЕ НАДАНІ. Також обумовлені договором платежі, зокрема, платіж за організацію договору, адміністративний платіж, комісія за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку лізингових платежів, що передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг». Отже, наведені умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживачу. Так в оспорюваному договорі наявні несправедливі умови договору, зокрема, про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (п. 7 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - п. 3.2.7 договору); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не визначених в договорі (п. 11 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - п. 4.1 договору, з якого вбачається, що лізингодавець фактично не несе відповідальності щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо). Наведені умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, а тому, на думку суду, є несправедливими. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року №6-65цс16. Оскільки п. п. 1.4, 3.2.7, 4.1 оспорюваного договору фінансового лізингу, на думку суду, є несправедливими, такі положення відповідно до ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» слід визнати недійсними. Разом із тим, оскільки визнання недійсними вказаних положень оспорюваного договору зумовлює зміну інших положень договору (зокрема, визнання недійсним п. 4.1 договору лізингу потягне за собою зміну, зокрема, п. 12.1 вказаного договору), відповідно до ч. 6ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» згідно позовних вимог оспорюваний договір слід визнати недійсним в цілому. Крім того, визначені у п. 4.1 оспорюваного договору платежі, зокрема, платіж за організацію договору, адміністративний платіж, комісія за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку лізингових платежів, що передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Факт відсутності ліцензії у ТОВ «Євролізинг Україна» встановлений судом та підтверджений письмовими доказами, вивченими під час судового слідства. Виходячи з аналізу чинного законодавства оспорюваний позивачем правочин за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, тобто відповідно до ст. 215 ЦК України недійсність такого договору встановлена законом. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року №6-2766цс15. Отже, суд прийшов до висновку, що вимога про визнання недійсним договору фінансового лізінгу від 12.07.2017 року за № 2655, підлягає задоволенню. У задоволенні вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди , суд вважає за необхідне відмовити через її необгрунтованість. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial