Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він з 23.07.2004 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Сімейно-шлюбні відносини у сторін припинилися через втрату взаєморозуміння, між ними часто виникають сварки, кожен з них живе своїм життям, спільного побуту не ведуть. Вважає, що сім'я з відповідачкою розпалась остаточно, і не може бути відновлена, тому просить суд розірвати шлюб та стягнути судові витрати з відповідача. В судове сторони не зявилися, представник позивача [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає ( а.с. 24 заява). Відповідач до суду надала заяву та пояснення, просила справу розглянути у її відсутність, проти розірвання шлюбу не заперечує, однак заперечує проти стягнення з неї судових витрат ( а.с. 17-19, 25). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з такого. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 23.07.2004 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Довгинцівського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, зроблено актовий запис № 222 (а.с. 9 - копія свідоцтва про одруження). Згідно п.10 роз'яснень ППВС України №11, від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч.ч.3, 4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Шлюбні відносини між сторонами припинені. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд встановив, що подружжя припинило шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет, сім`я фактично розпалася, поновлення сімейних стосунків вважають неможливим. Таким чином, судом зясовані фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя. У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Згідно частини першої\~статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 640,00 грн. Згідно частини першої\~статті 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. Позивачем надано до суду в якості підтвердження сплати послуг копію квитанції до прибуткового касового ордеру №9 від "031.07.2017", що в свою чергу ставить під сумнів дійсність даного документу та те, що позивачем було сплачено 640,00 грн. за актом здачі-приймання послуг №9 від 31.07.2017, а не за будь-які інші послуги. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015р., п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009р., п. 80 рішення у справі «[PERSON] проти України» від 12.10.2006р., п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, що узгоджується з розясненнями, викладеними в пункті 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10. За таких обставин суд вважає, що витрати понесені позивачем на отримання правової допомоги задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial