Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 січня 2015 року звернулася в Київським районний суд міста Полтави з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу із застосуванням наслідків його недійсності. В поданій до суду позовній заяві позивач посилалася на те, що з 2007 року перебувала на обліку в службі у справах дітей як дитина, позбавлена батьківського піклування, оскільки батько помер, а мати [PERSON] за рішенням суду позбавлена батьківських прав. Також вказувала, що в травні 2014 року виконавчим комітетом Київської районної в м. Полтаві ради за погодженням з відповідачем [PERSON] було дозволено директору ДНЗ «Полтавський політехнічний ліцей» надати їй, як підопічній, згоду на укладення та підписання договору дарування (прийняття в дар від матері [PERSON]) 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Натомість, договір дарування укладено не було, а після досягнення нею 28 липня 2014 року повноліття, дізналася, що 01 серпня 2014 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В своїй позовній заяві, посилаючись на норми ст. 215 ЦК України, просила суд визнати договір купівлі-продажу від 01 серпня 2014 року недійсним і застосувати наслідки його недійсності та повернути сторони в попередній стан. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував. Вважає, що право позивача на користування жилим приміщенням в спірній квартирі в результаті укладеного договору не порушено. Представник виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради як органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви [PERSON] та просив задовольнити позов. Приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Вважає, що спірний договір купівлі-продажу укладено відповідно до норм законодавства, особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх волі, а позивач на час укладення договору досягла повноліття. Київський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції в судове засідання своїх представників не направив. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідачів, третіх осіб, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали виконавчого провадження та матеріали цивільної справи № 552/4689/14-ц, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2007 року за позовом прокурора Київського району м. Полтави позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], передано [PERSON] органу опіки та піклування для влаштування в дитячий виховний заклад на повне державне утримання. Також зазначеним рішенням суду стягнуто з [PERSON] на утримання [PERSON] на користь інтернатного закладу аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до повноліття. Згідно з рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 15 травня 2007 року № 248 виконком вирішив вважати малолітню [PERSON] дитиною, що залишилася без батьківського піклування. Цим же рішенням виконком вирішив зберегти право на користування житлом за дитиною, яке знаходиться по [ADDRESS] в особі органу опіки та піклування. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2007 року в частині стягнення аліментів відповідачем [PERSON] в добровільному порядку виконано не було, виконавчий лист був пред'явлений на примусове виконання до органів державної виконавчої служби України. Встановлено, що виконавче провадження № 40065523 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2007 року знаходилося на примусовому виконанні в Київському відділі державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, станом на 18 квітня 2014 року заборгованість по аліментам складала згідно розрахунку державного виконавця 38069,59 грн., у зв'язку з чим державним виконавцем згідно з постановами від 18 квітня 2014 року було накладено арешт на все майно [PERSON] Також дослідженими в справі доказами встановлено, що 13 травня 2014 року виконавчим комітетом Київської районної в м. Полтаві ради як органом опіки та піклування прийнято рішення № 132 «Про забезпечення соціально-правового захисту неповнолітньої [PERSON], [INFO]», згідно з яким виконком вирішив звернутися до суду з позовом про скасування арешту, накладеного на квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON] з метою захисту житлових прав неповнолітньої та укладення договору дарування 1/2 частини зазначеної квартири на її ім'я. У зв'язку з цим виконком дозволив директору ДНЗ «Полтавський політехнічний ліцей» Шиян С.А. надати згоду підопічній неповнолітній [PERSON] укласти та підписати договір дарування (прийняти в дар) 1/2 частину квартири [ADDRESS], що належить матері [PERSON] Також дозволено [PERSON], яка діє зі згоди піклувальника, укласти та підписати відповідний договір. Дозволено відповідачу [PERSON] укласти договір дарування належної їй 1/2 частини квартири на ім'я неповнолітньої [PERSON] Згідно п. 3 ч. 1 ст. 247, п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України, п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" в разі поміщення дитини на виховання в дитячий заклад за нею зберігається право користування житлом у якому вона проживала. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Тому суд приходить до висновку, що право позивача [PERSON] на користування житлом в квартирі [ADDRESS] до досягнення нею повноліття встановлено законом і є безспірним. Разом з тим, як встановлено судом, незважаючи на наявність у позивача відповідного права на користування жилим приміщенням, наявність відповідного рішення виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, щодо укладення договору дарування, відповідач [PERSON], всупереч рішень виконкому, відповідний договір дарування на користь неповнолітньої [PERSON] не уклала, а натомість 23 липня 2014 року (до досягнення позивачем повноліття), звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] (справа № 552/4689/14-ц). Відповідно до норм ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Встановлено, що 01 серпня 2014 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який було посвідчено 01 серпня 2014 року приватний нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 588. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В силу норм цивільного законодавства наявність обтяження, тобто, заборони розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів, є безумовною перешкодою для укладення договору купівлі-продажу. Як встановлено дослідженими в справі доказами, за постановами державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 18 квітня 2014 року було накладено арешт на все майно [PERSON], як боржника в межах виконавчого провадження про стягнення аліментів, в тому числі і на квартиру [ADDRESS]. Також встановлено, що станом на час укладення [PERSON] оспорюваного правочину на відчуження квартири [ADDRESS] у встановленому законом порядку, правомірно, було знято арешт лише з 1/2 частини квартири та виключно з метою укладення угоди дарування на ім'я [PERSON] Дослідженими в справі доказами встановлено, що державна реєстрація припинення обтяження на іншу 1/2 частину квартири 01 серпня 2014 року була здійснена з порушеннями норм чинного законодавства, помилково, що підтверджено результатами службової перевірки Головного управління юстиції у Полтавській області та постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС Полтавського міського управління юстиції Пилипенко А.М. від 29 серпня 2014 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири за наявності обтяження, а саме - арешту, накладеного на 1/2 частину квартири, зазначений договір підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Пленум Верхового Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Тому суд, застосовуючи реституцію, вважає за необхідне повернути сторони договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] в первісний стан. Необхідно витребувати у [PERSON] [ADDRESS] та повернути її [PERSON], з якої стягнути на користь [PERSON] 177000 грн. отриманих за договором купівлі-продажу. Також необхідно скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], відновивши реєстрацію права власності на дану квартиру за [PERSON] З цих підстав позовні вимоги [PERSON] є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. При вирішенні справи судом не можуть бути прийняті до уваги твердження про те, що позивач [PERSON] не може звертатися до суду з відповідним позовом, оскільки відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати в сумі 365,40 грн. (243,60 грн.+121,80 грн.), в рівних частках з кожного по 182,70 грн.

Outcome: approved