Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, [PERSON] про встановлення факту належності спадкодавцю [PERSON] свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 05.01.1994р., виданого Одеським Орендним підприємством «Антарктика», на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 66.9 кв.м; визнання права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 66.9 кв.м, у зв'язку з втратою свідоцтва про право власності на житло за [NUMBER] від 05.01.1994 р., виданого Одеським Орендним підприємством «Антарктика». Ухвалою суду від 17.12.2018 року позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON] про визнання права власності, залишено без розгляду в частині вимог про встановлення факту належності спадкодавцю [PERSON] свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 05.01.1994р., виданого Одеським Орендним підприємством «Антарктика», на 1/3 частину квартири [ADDRESS] Позовні вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом і у зв'язку з втратою правовстановлюючого документу обґрунтовані тим, що позивачці [PERSON] належить 2/6 частини квартири [ADDRESS], які вона отримала в порядку приватизації у 1994р. на підставі свідоцтва про право власності на житло (1/3 частини квартири) та в порядку спадкування на підставі рішення суду (1/3 частини квартири). Втім, оригінал Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 05.01.1994р., на квартиру [ADDRESS] виданий в одному екземплярі на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях - втрачений, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості у повній мірі доводити своє право власності на 1/3 частини зазначеної квартири, яка належить їй на праві власності в порядку приватизації, а також скористатися своїм право на прийняття спадщини на 1/3 частини зазначеної квартири, після смерті своєї бабусі - [PERSON]. [INFO] померла бабуся позивачки - [PERSON]. На підставі заповіту від 21.04.2003р., посвідченого державним нотаріусом 2-ї Одеської державної нотаріальної контори Дєордієвою І.В. за № 3-2017 [PERSON]. заповіла все своє майно своїй доньці - [PERSON], [INFO], яка є матір'ю позивачки - [PERSON] Водночас, відповідачка [PERSON], спадщину не прийняла ні фактично, ні юридично. Будучи спадкоємцем вона свідомо відсторонилася від прийняття спадщини. В свою чергу, позивачка, як онука померлої, є спадкоємцем 5-ї черги. Спадщину прийняла фактично та звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою, на підставі якої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. відкрита спадкова справа за №12-2016, номер у спадковому реєстрі 59730327. Проте, у зв'язку з втратою оригінала Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 05.01.1994р. на квартиру [ADDRESS] а також у зв'язку з розбіжностями у написанні імені померлої у зазначеному свідоцтві позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Тому, для реалізації свого права власності на майно, а також права на спадщину позивачка вимушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на підставі наявних в справі доказів просила задовольнити позов. Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду від неї надійшла нотаріально посвідчена заява про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі та не заперечувала проти задоволення позову. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд встановив, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 05.01.1994р., виданого Одеським Орендним підприємством «Антарктика» належала квартира [ADDRESS], в рівних долях. [INFO] помер [PERSON] - дід позивачки. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 липня 2003 року за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, складеним на її користь, згідно розпорядження, зробленого громадянином [PERSON]. Право власності, на підставі вищезазначеного рішення суду зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 06.11.2003 року, км 507 пр-ст 82-р-462. Таким чином, позивачці належить 2/6 частини квартири [ADDRESS] які вона отримала: в порядку приватизації у 1994р. на підставі свідоцтва про право власності на житло (1/3 частини квартири) та в порядку спадкування на підставі рішення суду (1/3 частини квартири). Водночас, оригінал Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 05.01.1994р., на квартиру [ADDRESS], виданий в одному екземплярі на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях - втрачений, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості у повній мірі доводити своє право власності на 1\\3 частини зазначеної квартири, яка належить їй на праві власності в порядку приватизації, а також скористатися своїм право на прийняття спадщини на 1/3 частини зазначеної квартири, після смерті своєї бабусі - [PERSON]. [INFO] померла [PERSON] - бабуся позивачки, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 19.10.2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 10549. На підставі заповіту від 21.04.2003р., посвідченого державним нотаріусом 2-ї Одеської державної нотаріальної контори Дєордієвою І.В. за № 3-2017 [PERSON]. заповіла все своє майно своїй доньці - [PERSON], [INFO], яка є матір'ю позивачки - [PERSON] Між тим, відповідачка [PERSON], спадщину не прийняла ні фактично, ні юридично. Будучи спадкоємцем вона свідомо відсторонилася від прийняття спадщини. В свою чергу, позивачка, як онука померлої, є спадкоємцем 5-ї черги. Спадщину прийняла фактично та звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою, на підставі якої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. відкрита спадкова справа за №12-2016, номер у спадковому реєстрі - 59730327. Проте, у зв'язку з втратою оригінала Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 05.01.1994р. на квартиру [ADDRESS], а також у зв'язку з розбіжностями у написанні імені померлої у зазначеному свідоцтві позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Так, у вищезазначеному свідоцтві про право власності на житло ім'я померлої [PERSON] замість «[PERSON]» зазначено - «[PERSON]». Отримати дублікат свідоцтва про право власності на житло і виправити в ньому розбіжності щодо ім'я померлої [PERSON] в іншій спосіб, позивачка не має можливості, оскільки Одеське Орендне підприємство «Антарктика» ліквідоване. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня будь-яка інформація щодо Одеського Орендного підприємства «Антарктика». Водночас, з рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 березня 2009 року по справі №1248/09 (з Єдиного державного реєстру судових рішень) вбачається, що в листопаді 1999 року ОП «Антарктика» було ліквідовано. Рішенням Арбітражного суду Одеської області від 14.07.1999 року по справі №17-5/4262/ було визнано відсутність правонаступництва між АРК «Антарктика» і ОП «Антарктика». Крім того, 26.04.2018 року представником [PERSON] були направлені заяви до Державного архіву Одеської області, Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради, Міського агентства по приватизації житла з проханням надати дублікат або оригінал свідоцтва за № [NUMBER] про право власності на житло від 05 січня 1994 року, виданого Одеським Орендним підприємством «Антарктика», як органом приватизації, на квартиру [ADDRESS] або письмово повідомити про відсутність дублікату або оригінала свідоцтва за [NUMBER] про право власності на житло від 05 січня 1994 року. 28.04.2018 року зазначені заяви були отримані адресатами, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Але відповіді, або документи за даними заявами, позивачці не надані. Водночас, відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 09.07.2018 року за №6096-11/2319 на адресу приватного нотаріуса Гарської В.В. «станом на 31.12.2012 року згідно матеріалам інвентаризаційної справи і запису в реєстровій книзі 44 пр, стор.98, р. №462, за [PERSON] [PERSON] зареєстровані права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, виданого Одеським орендним підприємством «Антарктика» 05.01.1994 р. В правовстановлюючому документі після слів: «на правах» підкреслені слова: «спільної (сумісної» власності», і після переліку власників надруковано: «в рівних долях». Дата реєстрації: 28.01.1994 р. Право власності на останню 1/3 частину квартири зареєстровано за [PERSON], дата реєстрації: 06.11.2003 р. (книга 507 пр, стор. 82, р.№462)». Крім того, 01.08.2018 року КП «Бюро технічної інвентаризації» виготовлений технічний паспорт на вищезазначену квартиру на замовлення [PERSON]. Водночас, 17.08.2018 року представником [PERSON] - [PERSON] отриманий лист від приватного нотаріусу Одеського міського округу Гарської В.В., за №119/02-14, згідно з яким видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно є неможливим, оскільки документи, що посвідчують право власності на майно спадкодавця відсутні, а у відповідності до п.п.4.15. п.4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яка підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом тільки після подання документів, що посвідчують право власності цього майна спадкодавцеві. Нотаріусом роз'яснено, що [PERSON] вправі звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування щодо спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON]. Той факт, що в свідоцтві про право власності [NUMBER] від 05.01.1994р. на квартиру [ADDRESS],зроблена описка в імені Чапілної, а безпосередньо замість імені «[PERSON]» помилково зазначено - «[PERSON]» підтверджується: свідоцтвом про смерть [PERSON], виданим 19.10.2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 10549; свідоцтвом про народження [PERSON], де її матір'ю зазначена [PERSON]; свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.01.2002 року на ім'я [PERSON], після смерті її чоловіка [PERSON]; заповітом [PERSON] від 21.04.2003 року; довідкою - випискою з домової книги про склад родини та реєстрацію в квартирі [ADDRESS] від 19.04.2018 року, довідкою від 28.10.2016 року про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання - [ADDRESS], у зв'язку зі смертю. Також, судом встановлено, що позивачка [PERSON], є онукою спадкодавця [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON]., де її матір'ю зазначена [PERSON]; свідоцтвом про шлюб батьків [PERSON], згідно якого дошлюбне прізвище її матері - [PERSON]; свідоцтвом про народження [PERSON], де її матір'ю зазначена [PERSON]. Крім того, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу 04.12.1993 року після державної реєстрації шлюбу між [PERSON] і [PERSON], остання змінила прізвище на «[PERSON]». Зазначене підтверджуєтся витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 16.06.2016 року щодо підтвердження дошлюбного прізвища, відповідно до якого дошлюбне прізвище позивачки [PERSON] копією рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11.04.2011 року по справі №2-5150/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, згідно якого після розірвання шлюбу за відповідачкою залишається прізвище «[PERSON]». Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивачка, як онука померлої [PERSON] є спадкоємицею п'ятої черги спадкування. Позивачка прийняла спадщину шляхом подачі у встановлений законом строк, заяви приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Гарській В.В., якою заведена спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] Відповідачка [PERSON], будучи спадкоємцем за заповітом і за законом, ні фактично, ні юридично спадщину не прийняла, Відповідачка [PERSON] на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживала, що підтверджується реєстрацією її місця проживання - [ADDRESS], з 01.02.1978 року (відповідно до відомостей у паспорті), а тобто не є спадкоємцем, який прийняв спадщину у розумінні ч.3 ст.1268 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.2 цієї статті не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Крім того, відповідачкою [PERSON] пропущений строк для прийняття спадщини, встановлений ст.1270 ЦК України. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст.1269 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як вбачається зі спадкової справи № 12-2016 стосовно майна [PERSON], померлої [INFO], позивачка є єдиним спадкоємцем останньої. Заяв від інших спадкоємців на прийняття спадщини не надходило. Відповідно до положень частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки позивачці належить спадщина з часу її відкриття (ст.1268 ЦК України), відповідно вона може володіти та користуватися спадковою масою. Водночас, повноваження щодо розпорядження майном обмежено, оскільки існують перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачка має право на судовий захист її законних прав та інтересів щодо права власності в контексті ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та позов є обґрунтованим. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК). Обраний позивачкою спосібу захисту є ефективним з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі N 6-20цс11. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за законом і щодо визнання за нею права власності на майно у зв'язку з втратою правовстановлюючого документа. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved