Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що йому, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. У даному будинку разом з ним зареєстровані його брат - [PERSON], дружина брата - [PERSON], племінниця - [PERSON] та племінник - [PERSON]. Проте, вже тривалий час, а саме протягом семи років, відповідачі не проживають у вказаному будинку. З моменту виселення та по сьогоднішній день відповідачі участі в оплаті комунальних послуг не беруть та не беруть участі в його утриманні, їх особистих речей у будинку немає і взагалі вони будинком не цікавляться. До цього часу відповідачі не знялися з реєстрації не пояснюючи тому причини, хоча він неодноразово просив це зробити. Через реєстрацію відповідачів у його будинку, він не може реалізувати свої права, зокрема на вільне користування та розпоряджання своїм майном. Тому він, як власник житла, вимушений звернутися до суду оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його майном. У судове засідання позивач та його представник - адвокат Богельський І.В. не з'явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча були своєчасно та належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Відзиву на позов не подали. Судом, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить земельна ділянка та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] що підтверджується рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 січня 2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 лютого 2013 року, свідоцтвом про право власності від 11 грудня 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 грудня 2014 року (а.с.8-11). Як вбачається з довідки №185 від 05 лютого 2019 року, виданої виконавчим комітетом Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області, у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Однак, починаючи з 2012 року, вказані особи у вищевказаному будинку фактично не проживають (а.с.12). Даний факт також підтверджується довідкою №186 від 05 лютого 2019 року, виданою Висоцькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області (а.с.13). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до частини 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до частии 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 Цивільного кодексу України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі статті 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу Української РСР, з урахуванням положень частини 1 статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 Цивільного кодексу України). Таким законом не може бути Житловий кодекс Української РСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 Цивільного кодексу України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 Цивільного кодексу України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини 1 статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] без поважних причин не мешкають за адресою: [ADDRESS] суд вважає, що останні втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі статті 405 Цивільного кодексу України.

Outcome: approved