Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

В листопаді 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок. В своїй заяві позивач вказала, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1983 р. по 2015 р.р. В 1998 році її колишній чоловік купив у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] ,який був посвідчений Харківською товарною біржею . Нотаріально вказаний договір купівлі-продажу посвідчений не був. Право власності було зареєстровано за відповідачем [PERSON] в Краснокутському БТІ 21.01.1998 року, однак відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про власника майна не внесені .Відповідач після розірвання шлюбу проживає окремо , за частину будинку вона сплатила йому кошти .Позивачу в реєстрації права власності на будинок на підставі договору, укладеного на біржі, державним реєстратором відмовлено. Іншим шляхом , крім судового порядку , визнати право власності на будинок не можливо. Просила визнати право власності на житловий будинок за вище вказаною адресою. Пізніше позивач уточнила позов , просила визнати право власності на будинок за набувальною давністю, оскільки добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито , безперервно на протязі 20 років володіти будинком . Представник позивача за дорученням в судовому засіданні позов підтримав і просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , проти позову не заперечував. Представник відповідача Костянтинівської селищної ради до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , проти позову не заперечував. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі зі слідуючих підстав. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.09.1983 року , який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10.02.2015 року розірваний. За період спільного проживання 21.01.1998 року на Харківській товарній біржі [PERSON] у гр-ки [PERSON] був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу нотаріусом не посвідчувався. В цей же день 21.01.1998 року житловий будинок зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] , що підтверджує довідка КП « Краснокутське БТІ» від 11.10.2017 р. Згідно відповіді завідуючого сектора державної реєстрації Краснокутської РДА від 22.02.2018 р. , відомості щодо реєстрації права власності на житловий будинок по [ADDRESS] в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень -відсутні. Відповідно до довідки Костянтинівської селищної ради від 11.04.2018 р. по [ADDRESS] проживає та зареєстрована [PERSON] з 20.06.1997 р. Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду , що дійсно на протязі 20 років позивач мешкає у вказаному будинку , добросовісно заволоділа нерухомим майном та відкрито , безперервно ним користується. Відповідно до законодавства, що діяло на момент придбання будинку, а саме закону України "Про товарну біржу", договори купівлі-продажу могли укладатися на біржі. Але при цьому, по-перше, необхідним було дотримання вимог, встановлених статтею 15 цього закону, а саме: "...угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації і зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня". По-друге, статтею 227 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на той момент, договір купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, повинен бути засвідчений нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно пункту 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Положеннями статті 344 ЦК визначено ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах у всіх випадках не може бути власником, оскільки останній ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до ст. 344 ЦК України є добросовісність, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Згідно ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач є добросовісним володільцем спірного житлового будинку, оскільки при заволодінні нерухомим майном не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, а тому є підстави для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на цей будинок за набувальною давністю, оскільки позивач надала достатньо доказів на підтвердження позову.

Outcome: approved