Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. В обґрунтування позову зазначила наступне. Позивач - [PERSON] з січня 2005 року проживала у громадянському шлюбі із відповідачем - [PERSON] від я кого народила - сина - [PERSON], [INFO]. Згодом, вони вирішили узаконити їх шлюб, внаслідок чого 21 жовтня 2006 року виконкомом Оноківської сільради було зареєстровано між нею та Відповідачем шлюб. Після одруження Відповідач змінив своє прізвище [PERSON] на [PERSON]. [INFO] у них народилася спільна дитина - донька [PERSON]. Шлюб між ними було розірвано 21 грудня 2012 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду. Факти родинних зв'язків між Відповідачем та їх спільним дітьми підтверджуються наступним: - свідоцтві про народження [PERSON] від 13.03.2006 року виданого міським відділом РАЦС Ужгородського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 1325, в графі "Батько" - зазначений Відповідач - [PERSON]; - свідоцтві про народження [PERSON] від 20.08.2008 року виданого виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського р-ну Закарпатської області, актовий запис № 26, в графі "Батько" - зазначений Відповідач (вже після зміни прізвища) - [PERSON]. Позивач також зазначає, що матеріально утримую та належним чином піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Проте відповідач крім того, що участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дітей не надає. Більше того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоровя дітей, фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітніх [PERSON] та [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас, її діти часто хворіють застудними захворюваннями для профілактки яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування на морі. Крім того, виїзд дітей за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але незважаючи на це, її колишній чоловік [PERSON], безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Враховуюча викладене, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за іон для відпочинку та оздоровлення, безпідставне небажання батька дитини надати на виїзд дитини за кордон, просить суд надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за кордон без дозволу (згоди) батька [PERSON] до повноліття дітей. Дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без батька [PERSON], оформлювати документи тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за межі України до ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття. Позивач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи він був повідомлений належним чином. Проте подав на адресу суду заяву у якій зазначив, що позов не визнає, вважає що відсутній предмет спору, так як він добровільно надав згоду на виїзд [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за межі України, на підтвердження чого надав копії відповідних документів. Справу просить розглянути без його участі. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з наданих позивачем доказів, а саме із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від батьків [PERSON] та [PERSON] народився син: [PERSON] [INFO]. Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2012 року у спарві № 712/11850/12 судом було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу та встановлення графіку зустрічей з дітьми, та визначено наступне: «Шлюб, укладений 21.10.2006 року, зареєстрований у Виконавчому комітеті Оноківської сільської ради Ужгородського району, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено запис №84, між [PERSON] до [PERSON] -розірвати. Неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] - залишити при матері [PERSON] Встановити наступний графік зустрічей [PERSON] з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]: 1.перша та третя неділя місяця з 10.00 год. суботи до 18.00 год. неділі; 2 щороку, місяць серпень для оздоровлення дітей». Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач у позовній заяві зазначила, що їх спільні з [PERSON] діти часто хворіють застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування на морі. Крім того, виїзд за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі № 6-15цс17 (постанова від 12.04.2017 року). З урахуванням викладеного та того факту, що позивач просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за межі України до ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття, тобто без зазначення конкретного одноразового виїзду з визначенням його початку й закінчення, що суперечить вищезазначеним нормам законодавства та судовій практиці, відтак слід відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідачем в ході розгляду справи надано суду заяву, у якій він зазначив, що позов не визнає, так як ним добровільно надано дозвіл на виїзд дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], за кордон, та надано суду копії відповідних документів, а саме: заяви на отримання проїзного документу для виїзду за кордон від 16.06.2017 року, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], тобто на цей час фактично відсутній предмет спору. Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed