Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 12 листопада 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] (надалі - Позивач) до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі - Відповідач) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я (а.с. 1-7). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 12 листопада 2020 року визначено головуючого - суддю Чайкіну О.В. Ухвалою судді від 13 листопада 2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 50,51). На виконання вимог статей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідачем 11 грудня 2020 року подано відзив на позов, та надано докази його направлення стороні Позивача (а.с.53-61) Позивач, у строк, визначений статтями 199, 278 ЦПК України, з урахуванням ухвали про прийняття позову та відкриття провадження у справі, правом подання відповіді на відзив не скористався. Сторони в судове засідання не викликались. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Клопотань про виклик у судове засідання сторін не надходило. Підстав для призначення судового засідання з ініціативи суду не вбачається. Враховуючи викладене, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що кореспондується з положеннями частини 5 статті 279 ЦПК України. Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача. [PERSON] , [INFO] , працюючи впродовж 9 років 9 місяців (з 22.07.1985р. по 29.03.1995р.) на Криворізькому металургійному заводі ім. В.І. Леніна, згодом Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» ім. В.І. Леніна, правонаступником яких на сьогоднішній день являється Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», на посаді машиніста крану металургійного виробництва у конвертерному цеху №2, виконувала роботи в умовах запиленості повітря робочої зони, внаслідок чого підпадала під вплив шкідливих виробничих факторів, таких як пил з домішками кремнію, рівень яких перевищував гранично-допустиму концентрацію, встановлену державними стандартами. У зв`язку зі шкідливими умовами праці, які не були усунуті на робочому місці з вини Відповідача, Позивачем отримано хронічне професійне захворювання. У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю, Позивач 16.05.1995 року вперше пройшла огляд лікарсько-трудовою експертною комісією (надалі по тексту ЛТЕК), за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30% та встановлено третю групу інвалідності, визначено потребу в оздоровленні в профілакторії. В подальшому Позивач неодноразово проходила огляди ЛТЕК, та 26.01.2009 року медико-соціальною експертною комісією (надалі МСЕК), за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% та встановлено третю групу інвалідності з 26.01.2009 року - безстроково, визначено потребу в санаторно-курортному, медикаментозному лікуванні, лікувальній фізкультурі, в забезпеченні виробами медичного призначення. В обґрунтування позовних вимог вбачається, що у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено звичний спосіб життя Позивача, остання позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, Позивач постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичні приступи задухи, які знімаються лише за допомогою медикаментозних препаратів, Позивача систематично турбує приступоподібний кашель, переважно в нічний час, що порушує сон Позивача та позбавляє її можливості нормально відпочивати, призводить до важкості та болю у грудній клітині, до головного болю, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги Позивача в денний час, що має наслідком перебування Позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення Позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональну втрату часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя Позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у Позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість Позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Хронічне захворювання легень суттєво підвищує імовірність зараження Позивача серйозними вірусними захворюваннями та їх перенесення в складних формах, розуміння даного факту викликає у Позивача відчуття тривоги, переживання за своє майбутнє. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мала до моменту отримання професійного захворювання та втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків професійного захворювання, викликає у Позивача негативні емоцій, породжує відчуття соціальної незахищеності. За таких обставин Позивач вважає, що їй має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання Відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у Позивача хронічного професійного захворювання. Представник Відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що будь-яких порушень законодавства про працю та охорону праці відносно Позивача з боку підприємства, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворюванння, Відповідач не вчиняв. Відповідач вважає, що факт заподіяння Позивачеві моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, а розмір моральної шкоди Позивачем не обґрунтований. А тому Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] , [INFO] , працюючи впродовж 9 років 9 місяців (з 22.07.1985р. по 29.03.1995р.) на Криворізькому металургійному заводі ім. В.І. Леніна, згодом Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» ім. В.І. Леніна, на посаді машиніста крану металургійного виробництва у конвертерному цеху №2 (а.с. 41-42) Відповідно до даних, вказаних у акті форми П-4 від 29.03.1995 року «Про розслідування хронічного професійного захворювання» Криворізьким науково-дослідним інститутом гігієни праці та професійних захворювань Позивачу встановлено наступний діагноз: «хронічний пиловий\~бронхіт Іст.» (а.с.14). Компетентною комісією з розслідування хронічного професійного захворювання встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання у Позивача являється тривалий стаж роботи в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів, а саме пилу з домішками кремнію, концентрація якого перевищувала гранично-допустимий рівень у 6 разів. Крім того, згідно розпорядження №413 від 29.05.1995 року «Про виплату одноразової допомоги [PERSON] », встановлено 100% вини підприємства у виникненні у [PERSON] хронічного професійного захворювання (а.с. 17) У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю, Позивач 16.05.1995 року вперше пройшла огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30% та встановлено третю групу інвалідності, визначено потребу в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги»,виданого на ім`я Позивача (а.с.9-10). 06 травня 1996 року, Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% та встановлено третю групу інвалідності, визначено потребу в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» ,виданою на ім`я Позивача (а.с.9-10) 10 червня 1997 року, Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено потребу в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги»,виданою на ім`я Позивача (а.с.9-10). 16 червня 1998 року, Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено потребу в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги»,виданою на ім`я Позивача (а.с.11-12). 21 травня 1999 року, Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено потребу в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги»,виданою на ім`я Позивача (а.с.11-12). 24 травня 2000 року, Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% з 01.06.2000 року - БЕЗСТРОКОВО, визначено потребу в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги»,виданого на ім`я Позивача (а.с.11-12). 26 січня 2009 року Позивач пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% та встановлено третю групу інвалідності з 26.01.2009 року - безстроково, визначено потребу в санаторно-курортному, медикаментозному лікуванні, лікувальній фізкультурі, в забезпеченні виробами медичного призначення, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги»,виданою на ім`я Позивача (а.с.13). Нормативно-правове обґрунтування Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Крім того,\~статтею 46 Конституції України\~закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, ні Кодексом Законів про працю України (стаття 237-1 КЗпП набула чинності 13 січня 2000року) така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 210/3110/16-ц (провадження № 61-4983св18), який суд враховує при вирішенні цієї справи. У постановах Верховного суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-27цс12, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-188цс14, від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15 викладено правову позицію, згідно з якою правила відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, визначаються днем первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, а не днем безпосередньо нещасного випадку на виробництві. З огляду на викладене при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди [PERSON] суд застосовує законодавство, яке діяло станом на день первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності позивачу. Такі правові висновки викладено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц; від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц Висновки за результатами розгляду матеріалів справи На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Актом про розслідування хронічного професійного захворювання /отруєння/ від 29.03.1995 року встановлено та підтверджено, що Позивач отримав професійне захворювання при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві Відповідача. Вказаний акт не оскаржений Відповідачем. Ураховуючи, що внаслідок отримання професійного захворювання на виробництві, [PERSON] 16.05.1995 року вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30%, а при останньому огляді 26.01.2009 року їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% безстроково, визначено потребу в санаторно-курортному, медикаментозному лікуванні, лікувальній фізкультурі, в забезпеченні виробами медичного призначення, позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, суд приходить до висновку, що саме на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" покладається обов`язок відшкодувати позивачу завдану професійним захворюванням моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтею 440-1 ЦК УРСР. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних з чисельними медичними оглядами та обстеженнями, проходженням оглядів лікарсько-трудовою експертною комісією, необхідності відновлювальних процедур і лікування, наявність фізичного болю, що викликають складність при звичайних життєвих умовах, що підтверджуються письмовими доказами, містяться в матеріалах справи, а так само і засади розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено звичний спосіб життя Позивача, остання позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, Позивач постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичні приступи задухи, які знімаються лише за допомогою медикаментозних препаратів, Позивача систематично турбує приступоподібний кашель, переважно в нічний час, що порушує сон Позивача та позбавляє її можливості нормально відпочивати, призводить до важкості та болю у грудній клітині, до головного болю, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги Позивача в денний час, що має наслідком перебування Позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення Позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональну втрату часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя Позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у Позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість Позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Хронічне захворювання легень суттєво підвищує імовірність зараження Позивача серйозними вірусними захворюваннями та їх перенесення в складних формах, розуміння даного факту викликає у Позивача відчуття тривоги, переживання за своє майбутнє. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мала до моменту отримання професійного захворювання та втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків професійного захворювання, викликає у Позивача негативні емоцій, породжує відчуття соціальної незахищеності. Перелічені негативні явища в житті Позивача переконливо доводять факт завдання Позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони Відповідача. В даному випадку відповідач несе прямий обов`язок по виплаті позивачу відшкодування з приводу спричинення моральної шкоди. Суд не бере до уваги доводи зазначені у відзиві, а саме, що вина підприємства у настанні професійного захворювання відсутня, а отже до таких правовідносин не може бути застосовано спосіб захисту, як компенсація моральної шкоди. Вказані доводи спростовуються наступним. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. З трудової книжки Позивача та Акту про розслідування хронічного професійного захворювання /отруєння/ від 29.03.1995 року, встановлено, що Позивач отримала професійне захворювання працюючи на підприємствах, правонаступником яких є Відповідач, професійне захворювання отримала при виконанні нею трудових обов`язків. З огляду на вищезазначене, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу. Акт, складений за фактом настання професійного захворювання підприємством Відповідача не оскаржувався. Відповідачем не скористався обов`язком доведення відсутності своєї вини, та не надав до суду доказів, які б доводили відсутність вини підприємства. З письмових матеріалів справи встановлено, що позивач переносить моральні страждання, оскільки позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, постійно відчуває задишку та біль у грудях, необхідність у постійних медичних оглядах, лікуванні, що призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які Позивач мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати професійної працездатності. При визначенні розміру відшкодування, суд враховує роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно чого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Так, обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд враховує, характер та обсяг її душевних та фізичних страждань, тривалість перенесених страждань; зміни в житті викликані втратою професійної працездатності та до моменту звернення до суду, вважає за можливе стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 85000,00 гривень. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави судовий збір в сумі 850,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial