Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

В травні 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просили суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] на праві власності належить 3/4 частини квартири [ADDRESS] , а [PERSON] 1/4 частина квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , станом на сьогоднішній день [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач зареєстрований у вищезазначеній квартирі з березня 2016 року, однак, за місцем реєстрації ніколи не проживав та не виявляв бажання щодо вселення до квартири. Відповідач у квартирі не проживає без поважних причин; оплату за користування квартирою не здійснює; витрати на проведення ремонтних робіт не несе; особистих речей у квартирі не залишав. Вказані обставини позбавляють позивачів можливості розпоряджатися належною їм квартирою, а тому, вони змушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права. До початку розгляду справи по суті, позивачами були подані заяви про розгляд справи за їх відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягають в повному обсязі з підстав, викладених у позові; проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явились; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України; відзив на позов не надіслав; заяви про оголошення перерви чи розгляд справи за його відсутності до суду не подавав; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані стороною позивачів документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 січня 1999 року Радянською районною державною адміністрацією м. Києва, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] рівних долях (а.с.9). [INFO] померла [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . 27 вересня 2013 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Обиход В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого, спадкоємицею 1/4 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , є її донька [PERSON] ( а.с.12 - 13 ). 02 липня 2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого, спадкоємицею 1/4 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , є його донька [PERSON] ( а.с.10 - 11 ). Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (позивачка). Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивачі зазначали, що відповідач, у квартирі не проживав жодного дня та не проживає і на сьогоднішній день без поважних причин. Свої особисті речі в квартирі не залишав. Під час розгляду справи, судом, достовірно встановлено, що на даний час позивачі володіють та користуються вищезазначеною квартирою, несуть витрати по її утриманню, відповідач в квартирі не проживає. Згідно актів обстеження квартири [ADDRESS] від 03 квітня 2019 року, 30 жовтня 2019 року, 24 січня 2020 року встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у вищезазначеній квартирі без поважних причин. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України ). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім?ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно висновку, викладеного у Постанові ВСУ у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012року, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов?язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов?язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред?явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинились перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивачів, як власників квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, позивачі не бажають, щоб відповідач був зареєстрований у квартирі, яка належить їм ( [PERSON] та [PERSON] ) на праві приватної власності, а тому, суд, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved