Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернувся у суд з позовом про сунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17 серпня 2017 року Печерською районною адміністрацією міста Києва на його ім`я був виданий ордер №009524, серія Б, на заняття житлового приміщення (квартири) [ADDRESS] , для проживання трьох осіб: його - [PERSON] , його дочки - [PERSON] та його матері [PERSON] . В подальшому, внаслідок приватизації даної квартири, 15.09.2019 року, ним було отримане свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] видане відділом (органом) приватизації державного фонду управлінням житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. 25 вересня 2010 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї актовим записом №2129. 15.01.2015 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] була ним зареєстрована. 07 жовтня 2020 року, Шевченківським районним судом міста Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] , був розірваний. Факт того, що на даний час його колишня дружина не проживає в квартирі [ADDRESS] , підтверджується листом №40-Т-609 від 05 листопада 2020 Служби справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації. З даного листа, вбачається, що відповідачка у квартирі [ADDRESS] не проживає і не має наміру проживати у зв`язку з розірванням їх шлюбу. Також, фактом не проживання в квартирі [ADDRESS] , є довідка про склад сім`ї від 09.12.2020 року, видана ОСББ "СИРЕЦЬКИЙ БОЯР", показами сусідів, які можуть підтвердити дані обставини та не заперечується самою відповідачкою. На його пропозиції добровільно знятися з реєстраційного обліку з квартири, відповідачка за незрозумілих причин відмовляється, комунальні та інші платежі не сплачує, відтак створюючи йому перешкоди в у користуванні правом власності, що є незаконним і змушує його звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та усунути позивачу перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач [PERSON] , 04.06.2021 року подала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на безпідставність позовних вимог, такими що не відповідають дійсності та поданим до суду доказам. А саме, невірно зазначений період її реєстрації місця проживання у квартирі, не погодилась з датою видачі ордеру на квартиру, а також зазначила про те, що їх спільними зусиллями, за підтримки батьків обох сторін, зробили ремонт у цій квартирі. Також, звернула увагу, що у даній квартирі зареєстрована їх спільна донька, яка також є співвласницею даної квартири. В судовому засіданні при розгляді справи по суті, позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Згідно з копією ордеру №009524 серії Б, [PERSON] виданий ордер на сім`ю з трьох осіб на право зайняття жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . Ордер виданий заступником керівника апарату В. Поповим на підставі розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 06.08.2015 року №345. Згідно копії свідоцтва про право власності від 05.09.2019 року, виданого Відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації, посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] в рівних частках кожному. Свідоцтво [NUMBER] від 05.09.2019 року. Згідно з копією довідки з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] в розмірі 1/2 частки та [PERSON] в розмірі 1/2 частки. Як вбачається з довідки про склад сім`ї, виданої 09.12.2020 року ОСББ "СИРЕЦЬКИЙ БОЯР", за адресою: [ADDRESS] , проживає одна особа - [PERSON] . Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи №56418031 від 05.01.2021 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа №40-Т-609 від 05 листопада 2020 Служби справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації вбачається, що [PERSON] надала пояснення, що в квартирі [ADDRESS] не проживає і не має наміру проживати у зв`язку з розірванням шлюбу з [PERSON] . Спірні відносини, які виникли між сторонами регулюються цивільним та житловим законодавством України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З аналізу вказаних норм слідує, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄССЛ. З матеріалів справи слідує, що відповідач по справі хоча і не проживає з колишнім членом сім`ї - позивачем, який є співвласником житлового приміщення в рівних частинах, однак є членом сім`ї другого співвласника житлового приміщення в рівних частинах, якою є спільна неповнолітня дитина сторін у справі - [PERSON] . Враховуючи наведене, а також дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed