Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до відповідачки [PERSON] Зазначив, що є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності, в даному будинку зареєстрована, але фактично не проживає уже більше одного року його колишня дружина [PERSON] Факт реєстрації [PERSON] в житловому будинку, який розташований в [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності не дає йому можливості в повному обсязі реалізувати свої права як власника передбачені чинним законодавством України. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилались на обставини викладені в позові, просили позовні вимоги задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав заперечення, де зазначив, що [PERSON] відсутня за місцем реєстрації свого проживання в [ADDRESS], менше календарного року. 30.11.2007 року Вижницьким районним судом шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей, однак до липня 2015 року, вони продовжували проживати разом, як сім'я у фактичних шлюбних відносинах та вести спільне господарство. При розгляді справи за позовом ПАТ «Страхова компанія «Провідна» до [PERSON], про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу у сумі 26422,72 грн., завданої внаслідок ДТП, що сталась 03.04.2015 року у м.Вашківці, Вижницького району Чернівецької області, встановлено той факт, що [PERSON] 03.04.2015 року пізно ввечері перебувала за місцем свого проживання і реєстрації, тобто у [ADDRESS], і на прохання [PERSON] виїхала на місце ДТП, щоб взяти на себе його вину, оскільки [PERSON] перебував у стані алкогольного сп'яніння. По даному факту 21.05.2015 року і 23.06.2015 року Вижницьким районним судом розглядалась адміністративна справа, із судових повісток та поштових повідомлень про їх вручення видно, де проживала [PERSON] Наданий Карапчівською сільською радою акт обстеження матеріально-побутових умов проживання №238 від 11.03.2016 року, свідчить тільки про те, що [PERSON] станом на 11.03.2016 року не проживала у [ADDRESS]. Зазначена обставина у акті, що [PERSON] не проживає з 2014 року не відповідає дійсності, вказана зі слів інших та позивача. Причиною того, що [PERSON] змінила місце проживання та припинила спільне проживання з [PERSON] є інша жінка, через що у липні 2015 року вона змушена була разом з дітьми піти з господарства. Просив відмовити в задоволенні позову. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] показав, що після розірвання шлюбу, з [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, разом проживали в [ADDRESS]. Однак весною 2014 року, точної дати не пам'ятає, [PERSON] зібрала свої особисті речі та деякі з його речей та покинула житловий будинок, через що у них були суперечки, даний факт був задокументований дільничним інспектором міліції. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника [PERSON], представника відповідачки [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, №21520227 від 12.01.2009 року. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 13.07.2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року - розірвано, що підтверджується копією рішення. З акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №238 від 11.03.2016 року вбачається, що згідно по господарської книги №19, об'єкта господарського обліку №0876-1 за 2011-2015 року в господарстві, яке розташоване в [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Зі слів сусідів [PERSON], [PERSON] та власника житлового будинку [PERSON] - [PERSON], [INFO], з 2014 року в даному господарстві не проживає і її особисті речі відсутні. Акт складений комісією у складі депутатів сільської ради [PERSON], [PERSON] та члена виконкому сільської ради [PERSON], секретаря сільської ради [PERSON] (а.с. 22, 23) Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, права члена сім'ї власника жилого приміщення є похідними від прав власника. Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Представник відповідачки посилається на норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правової позиції Європейського суду з прав людини у певних справах щодо права відповідачки займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Проте й позивач [PERSON] користується такими ж правами, і в разі можливої відмови в задоволенні позову його право власності порушуватиметься. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи дані вимоги закону, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено, що відповідачка [PERSON] з 2014 року, понад один рік без поважних причин не проживає у житловому будинку за адресою [ADDRESS] а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право на користування цим житлом, в той час відповідачкою не надано до суду належних та допустимих доказів, які б засвідчили, що остання проживає по місцю реєстрації. У запереченні на позов представник відповідачки посилається на рішення Вижницького районного суду від 16.05.2016 року року цивільна справа 713/2134/15-ц, провадження 2/713/37/16 у справі за позовом ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» до [PERSON], та постанову Вижницького районного суду від 23.06.2015 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124, ст.122-4 КУпАП, яким на думку представника було встановлено, що [PERSON] до 23.06.2015 року проживала за місцем реєстрац3ії в [ADDRESS]. У такому разі відповідачка звільняється від доведення факту проживання у спірному житловому будинку. Проте даним судовим рішенням вказана обставина не встановлена. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Належних доказів, що відповідачка проживала саме в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS], а саме акт обстеження матеріальних умов, довідка сільської ради, які б підтвердили факт проживання останньої у спірному житловому будинку, а ні відповідачкою [PERSON], а ні її представником суду не надано. Додані до заперечення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON], в яких зазначено місце проживання [PERSON] - с.Бабине, Вижницького району Чернівецької області, не підтверджують факт проживання останньої саме в житловому будинку, який є у власності [PERSON] та розташований в [ADDRESS], оскільки зазначено тільки назву населеного пункту, без назви вулиці та нумерації будинку. На підставі викладеного позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком, підлягають до задоволення. Крім того з відповідачки [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 551,20 грн. Суд також приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідачки [PERSON] витрат на правову допомогу у сумі 500,00 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме, в сумі 50,00 грн. виходячи з наступного. На підтвердження понесених витрат до позовної заяви додано квитанцію адвоката Шваюка П.В. №2 від 02.03.2016 року про сплату [PERSON] 500,00 грн., підстава: надання правової допомоги по підготовці позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. До складу судових витрат віднесені витрати на правову допомогу (п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України). Частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який набрав чинності з 01.01.2012 року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Мінімальний розмір заробітної плати було визначено Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня 2016 року в сумі 1378,00 грн. Враховуючи, що витрати на правову допомогу є витратами пов'язаними з розглядом справи та відносяться до судових витрат, їх розмір необхідно стягнути з [PERSON] Враховуючи положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (підготовка позовної заяви, збирання доказів, представник позивачки Шваюк П.В. участі в судовому засіданні не брав, суд вважає обґрунтованим та реальним розмір витрат на правову допомогу в цій цивільній справі 50,00 грн. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача розмір витрат на правову допомогу в сумі 50,00 грн.

Outcome: approved