Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 01.04.2020 року в інтересах позивача [PERSON] до суду звернувся адвокат Демчук Я.В. з позовом до відповідачів, в якому просить визнати угоду про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року, укладену між [PERSON] та [PERSON] недійсною. Позов пред`явлено на підставі ст. 47 ЦК УРСР, ст. ст. 3, 13, 202, 203, 215, 234 ЦК України. Ухвалою від 16.04.2020 року провадження у справі відкрито. Ухвалою від 12.10.2020 року витребувано у [PERSON] та [PERSON] оригінал угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року. Вказана ухвала відповідачами не виконана. Ухвалою суду від 16.12.2020 року заяву представника позивача [PERSON] про призначення експертизи по справі, залишено без розгляду, у зв`язку з відсутністю оригіналу угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року. Ухвалою від 16.12.2020 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 17.03.2021 року відповідач [PERSON] електронною поштою надала до суду клопотання про зупинення провадження у справі на строк на два місяці, в зв`язку з тривалою хворобою та перебуванням на лікуванні після отримання тяжкої травми, на підтвердження чого суду надано копію листка непрацездатності серії АКА №161085. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2021 року було витребувано з КНП "ЦПМСД №18" (м. Одеса, вул. Героїв оборони Одеси, 52) інформацію, чи видавався листок непрацездатності серії АКА №161085 [PERSON] , чи перебуває на теперішній час [PERSON] на лікуванні. Якщо перебуває, то з яким діагнозом та яка імовірна тривалість лікування [PERSON] 29.03.2021 року до суду надійшла відповідь КНП "ЦПМСД №18", що 21.01.2021 року відповідачу проведено операцію, вона має обмеження в навантаженні терміном 3 /три/ місяці. Ухвалою від 17.05.2021 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження по справі відмовлено. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2016 року у справі 520/10954/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, стягнуто з останнього на користь позивача грошові кошти за договором позики від 15.08.2012 в сумі 2 171 748,40 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30.08.2018 року вказане рішення було залишено без змін. У зв`язку з чим, приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження № 57513228, в рамках якого направлено до Київського районного суду м. Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Предметом поділу є квартира [ADDRESS] . Вказана квартира 05.04.2004 року була зареєстрована за дружиною [PERSON] - [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 04.10.1997 року, на сьогоднішній день вказаний шлюб не розірвано. Таким чином квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. 21.01.2020 року [PERSON] подав заперечення на подання приватного виконавця, до якого було додано копію угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року. Згідно з угодою [PERSON] та [PERSON] встановили, що [PERSON] до одруження мала 85 800,00 доларів США, а майно, яке в подальшому буде придбано [PERSON] за рахунок даних грошових коштів - є приватною власністю [PERSON] , а відтак не підлягає розділу. Позивач ставить під сумнів дійсність угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року, та вважає, що угода була підписана відповідачами у 2020 році, після направлення приватним виконавцем подання про поділ майна подружжя. Відповідачі правом на подання відзиву на позов не скористалися. 13.07.2021 року від представника позивача - [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони [PERSON] , позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. 13.07.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Доніної Л.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її занятістю в Суворовському районному суді м. Одеси у кримінальній справі 523/12514/20, документального підтвердження участі адвоката Доніної Л.А. у вказаній справі суду надано не було; офіційний веб-сайт «Судова влада України» інформацію стосовно участі адвоката у кримінальній справі 523/12514/20 не містить. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд бере до уваги, що справа перебуває в провадженні значно тривалий час, а відповідачі, які були належним чином повідомлені, не були присутні на жодному судовому засіданні по вказаній справі, тому, для недопущення порушення законних прав позивача, суд, вважає за можливим розглянути справу без відповідачів та їх представника- адвоката Доніної Л.А. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно з нормами статті 17 вказаної Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. За час розгляду справи у суді сторонам була надана можливість довести свої вимоги, заперечення, міркування та надати пояснення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, суд вважає, що багаторазове подання адвокатом Доніною Л.А. клопотань про перенесення розгляду справи, є зловживанням процесуальними правами, яке спрямоване на свідоме, невиправдане затягування судового процесу. В своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини зазначає, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а тому, не відкладаючи розгляд справи, можливе вирішення спору по суті. Відтак неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду позову, не є підставою для відкладення розгляду справи. Обом сторонам у справі суд надав можливість довести свої вимоги та заперечення, крім того в справі не визначена обов`язкова явка сторін до судового засідання, а тому відкладення розгляду справи в даному випадку не є обов`язковим. Таким чином, суд має всі обумовлені законом підстави для розгляду справи, з урахуванням вимог цивільного процесуального закону, наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін, наданих у попередніх засіданнях. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 29.04.2020 року по справі № 520/5083/16-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ В ході судового розгляду справи судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2016 року у справі №520/10954/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 15.08.2012 в сумі 2 171 748,40 грн./два мільйона сто сімдесят одна тисяча сімсот сорок вісім гривень 40 копійок/,що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року еквівалентно 100000 /сто тисяч/ доларів США. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30.08.2018 року вказане рішення залишено без змін, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2017 року касаційну скаргу відхилено. 24.10.2018 року приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження № 57513228, з виконання виконавчого листа №520/10954/15-ц, виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом м. Одеси, на примусове виконання рішення від 24.03.2016 року по справі №520/10954/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 2 171 748 грн. 40 коп. /а.с. 20/. В рамках виконавчого провадження № 57513228 приватним виконавцем направлено до Київського районного суду м. Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому приватний виконавець просить суд визначити частку майна боржника [PERSON] у спільному майні квартирі [ADDRESS] ., яка складає 1/2 частину./а.с.21-24/ Вказана квартира зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 204737855 від 19.03.2020 року /а.с. 18/. Право власності виникло на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № 135 , серія номер: [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.04.2004 року /а.с. 19/ Свідоцтво видане на підставі інвестиційного договору від 04.11.2002 року, додаткової угоди від 18.02.2004 року, акту прийому-передачі квартири. 04.10.1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Любашівського району Одеської області, актовий запис № 61, на сьогоднішній день вказаний шлюб не розірвано. Таким чином, квартира [ADDRESS] , придбана у період шлюбу, а тому відповідно до вимог ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Статтею 60 СК України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 21.01.2020 року [PERSON] подав заперечення на подання приватного виконавця, до якого було додано копію угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON] /а.с. 14/. Відповідно до п. 2 Угоди, Сторони встановлюють, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержано ним до шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до п.3 Угоди, Сторони погоджуються, що кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном, яке у визначених законом випадках оформлюється та/або реєструється на ім`я власника по праву приватної власності. Відповідно до п. 4 Угоди, Сторона-2 ( [PERSON] ) визнає, що до одруження, Сторона-1 ( [PERSON] ) мала особисті накопичування в розмірі 85 800 (вісімдесят п`ять тисяч вісімсот) доларів США, які відповідно до пункту 2 даної Угоди є розподільним майном та власністю Сторони-1. Відповідно до п. 5 Угоди, сторони встановлюють, що майно, яке в подальшому буде придбано Стороною-1 за рахунок роздільного майна зазначеного у пункті 4 даної Угоди, беззаперечно оформлюється та/або реєструється на ім`я Сторони-1, та є приватною власністю Сторони-1. Таким чином, відповідач [PERSON] зазначає, що згідно із Угодою про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року, квартира [ADDRESS] , придбана за особисті кошти [PERSON] , та є її особистою власністю, а тому не підлягає розділу. Судом встановлено, що 18.04.2016 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси, справа 520/4303/16-ц, з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, та просила суд ухвалити рішення, яким визнати право особистої приватної власності [PERSON] на наступне майно: - квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 41, 6 кв.м.; - 1/2 частку житлового будинку під [ADDRESS] , загальною площею 691, 2 кв.м., житловою площею 394, 3 кв.м.; - 1/2 частку земельної ділянки в [ADDRESS] , загальною площею 0, 0224 га, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:41:022:0021; - автомобіль марки SKODA SPACEBACK 1598, двигун № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . До вказаної позовної заяви будо додано: квитанція про сплату судового збору, копію паспорту позивача з довідкою ДПІ, копію паспорта відповідача, копію свідоцтва про одруження, інформаційну довідку з державних реєстрів, копію свідоцтва від 01.03.2012 року, копію витягу про державну реєстрацію від 26.03.2012 року, копію державного акту від 14.12.2005 року, копію витягу про реєстрацію ТЗ, витяг з договору, копію ордеру, копію позову із додатками. Угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року укладеної між [PERSON] та [PERSON] , в якості підтвердження правової позиції позивача, до позовної заяви додано не було, крім того [PERSON] не посилалася на явність вказаної угоди і в мотивувальній частині позову. Ухвалою суду від 16.05.2019 року позов було повернуто [PERSON] на підставі заяви представника позивача. /а.с. 25-28/. 28.11.2018 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси, справа №522/20930/18, з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, про визнання права власності, скасування арешту транспортних засобів, в якому, просила: - визнати право власності [PERSON] на транспортні засоби: автомобіль марки SKODA SPACEBACK 1598, тип транспортного засобу - загальний легковий хетчбек - В, 2014 року випуску; автомобіль марки TOYOTA LANDCRUISER, тип транспортного засобу - загальний легковий універсал - В, 2003 року випуску; - скасувати арешт транспортних засобів, застосований приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. у виконавчому провадженні ВП №57513228 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м.Одеси №520/10954/15-ц виданого 02.10.2018 на виконання рішення від 24.03.2016 року по справі №520/10954/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 2 171 748 грн. 40 коп., а саме: автомобіля марки SKODA SPACEBACK 1598, тип транспортного засобу - загальний легковий хетчбек - В, 2014 року випуску; автомобіля марки TOYOTA LANDCRUISER, тип транспортного засобу - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2003 року випуску. [PERSON] посилалася на те, що спірні автомобілі придбані [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, але за Договорами про поділ майна подружжя від 06.01.2015 року та 31.03.2017 року, та відповідними Актами приймання-передачі транспортних засобів від 06.01.2015 року та 31.03.2017 року, ці автомобілі є з моменту передачі майна за вказаними договорами особистою приватною власністю позивачки [PERSON] . По зазначеній справі №522/20930/18 представником [PERSON] подано 22.04.2019 року відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю, посилаючись на те, що Договори про поділ майна подружжя та відповідні Акти приймання-передачі транспортних засобів від 06.01.2015 року та 31.03.2017 року носять ознаки фіктивності, щодо дати їх складення, яка за думкою відповідача, скоріше за все, відповідає періоду подання позову. Інформації про наявність Угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року укладеної між [PERSON] та [PERSON] , у вказаному позові зазначено не було. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.10.2019 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі./а.с.29-35/. 18.04.2019 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси, справа №522/6715/19, з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області, про визнання права власності на майно. Ухвалою суду від 29.01.2020 року позов було залишено без розгляду, у зв`язку з неявкою позивача на судові засідання. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 215 ЦК України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятоюташостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року, справа № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19 зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У відповідності до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Предметом позову, який під час розгляду справи не уточнювався, є - визнання Угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON] недійсною. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угоди недійсною», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Крім того, ВССУ наведено критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Як вбачається з матеріалів справи квартира [ADDRESS] , є предметом поділу в поданні приватного виконавця Парфьонова Г.В. про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поданого в рамках виконавчого провадження № 57513228 відкритого на підставі виконавчого листа №520/10954/15-ц, виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом м. Одеси на примусове виконання рішення від 24.03.2016 року по справі №520/10954/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 2 171 748 грн. 40 коп. Тобто поділ спільного майна подружжя відповідачів відбувається з метою забезпечення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів на користь [PERSON] , та, відповідно, захисту його інтересів, як кредитора. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] , є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, а саме укладенням Угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року між [PERSON] та [PERSON] , а тому він має право на звернення до суду з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.06.2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 201/8412/18. У даному випадку невиконання обов`язків [PERSON] перед [PERSON] стало підставою для ухвалення рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики від 15.08.2012 в сумі 2 171 748,40 грн., та в подальшому реалізації процесу примусового виконання вказаного рішення. Наявність Угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року між [PERSON] та [PERSON] унеможливлює задоволення вимоги стягувача за рахунок майна власника-боржника, оскільки, відповідно до вказаної угоди, квартира [ADDRESS] , є особистою власністю [PERSON] . Судом ретельно досліджено зміст Угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року укладеної між [PERSON] та [PERSON] , у якій зазначено ідентифікаційний номер [PERSON] , а саме [NUMBER] . Відповідно до довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру від 18.09.1998 року Любашівська міжрайонна державна податкова інспекція повідомляє, що [PERSON] одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] наданий Державною податковою адміністрацією України, згідноданим заповненим нею в обліковій карті. Дата внесення до Державного реєстру фізичних осіб - 02.09.1998 року /а.с. 16/. Наявна в матеріалах справи Довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру [PERSON] підтверджує той факт, що ідентифікаційній номер останній було надано лише 02.09.1998 року, а тому вона не могла зазначити його в Угоді, укладеної 10.12.1997 року. Наявність ідентифікаційного номеру [PERSON] в оспорюваній Угоді в свою чергу свідчить про те, що вказана угода не могла бути укладена раніше 02.09.1998 року. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ «Про заходи щодо запровадження ідентифікаційних номерів фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів» № 1232 від 06.11.1997 року, постановлено Державній податковій адміністрації з 1 січня 1998 року: забезпечити виготовлення карток фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів. Наказом Державної Податкової Адміністрації України «Про затвердження Положення про картку фізичної особи - платника податків» № 43 від 27.01.1998 року, затверджено Положення про картку фізичної особи - платника податків. Відповідно до п. 1.1, 1.2. Положення про картку фізичної особи - платника податків ( в редакції чинної на 27.01.1998 року),положення про картку фізичної особи - платника податків розроблено та запроваджується згідно із Законом України «Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів» та постановою Кабінету Міністрів України від 6 листопада 1997 року № 1232 «Про заходи щодо запровадження ідентифікаційних номерів фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів».Право на одержання картки фізичної особи - платника податків мають громадяни, які постійно проживають в Україні, мають об`єкти оподаткування, передбачені чинним законодавством, і зобов`язані сплачувати податки та інші обов`язкові платежі, а також громадяни, які не мають постійного місця проживання в Україні, але відповідно до чинного законодавства України зобов`язані сплачувати податки в Україні. З оглядку на вищевказане, 10.12.1997 року, під час підписання Угоди про роздільне майно подружжя, [PERSON] не могла мати довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, а тому даний номер не міг бути зазначений в Угоді, що в свою чергу означає, що Угода не була укладена 10.12.1997 року. Судом були також ретельно досліджені матеріали цивільної справи № 520/4303/16-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, та цивільна справа №522/20930/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, про визнання права власності, скасування арешту транспортних засобів, та встановлено, що при наявності Угоди про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року, у [PERSON] була відсутня необхідність звернення до суду з позовом про визнання права власності на квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 41, 6 кв.м., оскільки правовий статус вказаного майна вже був встановлений угодою, а тому вказана квартира відповідно до вимог ст. ст. 24, 27 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на момент укладення Угоди), являлася роздільним майном [PERSON] , тобто відносилась до її особистої власності. При цьому, під час звернення до судів з зазначеними позовними заявами, [PERSON] , відповідно до вимог ст. ч. 5 ст. 177 ЦПК України, повинна була б додати до них спірну угоду в якості доказів своєї правової позиції. Частиною 5 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) Однак, суд звертає увагу на те, що Угоду про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року укладену між [PERSON] та [PERSON] , позивачем не було додано до жодного з вказаних позовів, крім того, [PERSON] навіть не посилалася на наявність вказаної угоди в мотивувальній частині позовних заяв. У період з 2016 року по 2020 рік [PERSON] неодноразово зверталася до різних судів з позовними заявами, предмет яких стосувався визнання за нею права особистої власності на спільне майно подружжя. Таким чином, суди вже неодноразово розглядали спори щодо правового статусу майна подружжя [PERSON] . При цьому звернення з подібними позовними заявами почалися після винесення Київським районним судом м. Одеси рішення від 24.03.2016 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики від 15.08.2012 року в сумі 2 171 748,40 грн, у справі 520/10954/15-ц. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі постійно вчиняють дії спрямовані на створення умов для ускладнення виконання вказаного рішення або уникнення його виконання взагалі, уникнення поверненню грошових коштів [PERSON] та недопущення звернення стягнення на майно боржника на користь [PERSON] . У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, договори щодо відчуження майна спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно є фіктивними. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу з усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Виходячи з вище наведеного, суд дійшов до висновку, що Угода про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року укладена між [PERSON] та [PERSON] має ознаки фіктивного правочину, вчиненого сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; укладеного умисно з метою уникнення повернення боргу [PERSON] та виконання грошового зобов`язання; уникнення відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед [PERSON] ; та створення умов, що унеможливлюють задоволення вимоги позивача-кредитора за рахунок майна боржника. Згідно з вимогами ст. 234 ЦК України при встановлені судом, що оспорюваний правочин є фіктивним, вказаний правочин автоматично визнається судом недійсним. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved