Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому посилаючись на укладений між сторонами договір про надання послуг та неякісне надання таких послуг відповідачем просила суд стягнути з відповідача на її користь 7964 грн. Майнової шкоди, 2000 грн. в якості компенсації моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що нею 08 лютого 2008 року було укладено договір з юридичною фірмою ПП «Енергія-юст» в особі директора та власника фірми [PERSON] про надання юридичних послуг, нею внесено передплату в розмірі 8500 грн., з яких 1000 грн., було визначено для сплати державного мита та ІТЗ судового процесу. Відповідач в свою чергу не надав послуг належної якості, на вимоги позивача про розірвання договору та повернення частини передплати, належним чином не відреагував. Проте , в договорі про надання юридичних послуг вказано хибну адресу підприємства, відповідач кошти на рахунок підприємства не вніс, на рахунку підприємства взагалі ніколи не були ні коштів, ні майна. [PERSON] того ж дня отримав від позивача 1000 грн., на сплату державного мита та витрат ІТЗ судового процесу, в той час коли згідно наданої квитанції дійсно сплатив лише 250,00 грн. Вказані обставини встановлені також заочним рішенням від 13.03.2013 року Центрального районного суду м.Миколаєва . За викладеного позивач просила суд позов задовольнити. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився , двічі повідомлений судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, ухвалою суду справу розглянуто в порядку заочного розгляду, оскільки в справі достатньо даних про права та обов'язки сторін. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини. 02.02.2008 року між позивачем та ПП «Енергія Юст» в особі директора [PERSON] було укладено договір про представлення інтересів в суді, згідно умов якого ПП «Енергія Юст» зобов'язалася представляти інтереси позивача в Заводському суді м. Миколаєва та Апеляційному суді Миколаївської області, стосовно визнання договору дарування квартири , укладеного між [PERSON] та [PERSON] та визнання права власності на неї в порядку спадкування (п.1.1 вказаного договору). 08 лютого 2008 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену довіреність на представництво її інтересів в суді на ім'я [PERSON] Згідно п. 4.1. ціна договору визначена на рівні 7500,00 грн., що сплачувались позивачем відповідачеві в готівковій формі безпосередньо перед підписанням договору. На зворотній стороні договору здійснена відмітка про те, що підприємство отримало від позивача додатково 1000,00 грн., для сплати державного мита та витрат на ІТЗ судового процесу. Також зі змісту заочного рішення від 13.03.2013 року Центрального районного суду м.Миколаєва вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконала належним чином, своєчасно сплативши вартість послуг, та надавши відповідну довіреність представнику підприємства- відповідачу по справі, як те передбачено укладеним договором. Факт неналежного виконання відповідачем [PERSON], як представником позивача під час розгляду вищевказаної цивільної справи , взятих на себе обов'язків підтверджено судом. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців , Приватне підприємство "Енергія-Юст" засновано [PERSON] на приватній власності за адресою свого проживання, розмір внеску до статутного фонду - 0.00 грн. , він же є власником та керівником підприємства. Відповідачем не надано жодних доказів отримання ПП «Енергія-юст» вказаних коштів (не надано відомостей про зарахування коштів на рахунок підприємства), окрім того в маріалах справи мається довіреність від позивача на ім'я відповідача на представлення інтересів в суді саме як фізичної особи, саме на підставі цієї довіреності [PERSON] і представляв її інтереси у суді. Наявні у матеріалах справи докази свідчать, що позивачкою було укладено два договори про надання юридичних послуг - 08 лютого 2008 року саме між сторонами по справі було укладено договір про представництво інтересів в суді, що за своєю правовою природою є договором про надання послуг, та того ж дня з ПП "Енергія - Юст". До того ж суд враховує положення ст. 62,63,128 ГК України, згідно яких засновниками приватного підприємства, за загальним правилом, можуть виступати ли ше власники - як громадяни України, так і іноземці та особи без громадянства, які самостійно розпоряджаються своїм майном шляхом відокремлення його для здійснення господар ської діяльності підприємством. Приватне підприємство поєднує окремі риси складних організаційно-правових форм господарської діяльності і приватного бізнесу, це унітарна організація, яка повністю підпорядкована тільки своєму власнику. Так, зі змісту ч.1 ст.639 ЦК України вбачається, що договір може бути укладений у будь-який формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ст.205 ЦК України). Частиною 1 статті 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. З огляду на те, що Законом не встановлена обов'язковість письмової форми договору про надання юридичних послуг, що виключає у разі недотримання цієї вимоги настання відповідних правових наслідків, передбачених ст.215 ЦК України, суд виходить з того, що до даних правовідносин сторін мають застосовуватися норми, закріплені в гл.63 ЦК України «Послуги». Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання зобов'язання стосується суб'єкта, предмета, строку, місця і способу виконання. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Проаналізувавши викладене, суд вважає, що надання відповідачем юридичних послуг позивачеві відбулося на суму 1000 грн., та необхідності стягнення з нього на користь позивачки 6 500 грн., які він отримав у якості передоплати за майбутні послуги. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих продукцією неналежної якості. Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка вчинила неправомірні дії. Згідно з п. 5 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», суд, при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди має з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Необхідно також довести факт заподіяння позивачу моральної шкоди. За викладених обставин суд доходить висновку про те, що відповідач надав позивачу послугу неналежної якості, та позивач належним чином обґрунтувала свої вимоги в частині повернення їй різниці сум, між тою, що відповідач отримав від позивача для сплати ІТЗ за розгляд справи (1000 грн.) та тою, що була сплачена ним фактично (250,00 грн., що підтверджується квитанції, наявною в матеріалах справи) та становить 750,00 грн. Разом з тим, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд, виходячи з засад законності, розумності та справедливості, та

Outcome: partial