Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10.06.2013 року у справі №560/430/13-ц із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з твердої грошової суми у розмірі чотириста гривень на кожну дитину щомісячно на стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача [PERSON] щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги представник позивача [PERSON] мотивує тим, що із 02 вересня 2000 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який в послідуючому у 2012 році було розірвано. У вказаному шлюбі було народжено двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та на утримання яких із відповідача на користь позивача було присуджено стягувати аліменти в розмірі 400 грн. на кожну дитину щомісячно із 18 березня 2013 року та до досягнення дітьми повноліття. Однак на даний час вказаний розмір аліментів, з урахуванням змін до законодавства, є меншим, ніж мінімально можливий розмір аліментів відповідно до змісту ч. 2 ст. 182 СК України. Тому за цих обставин, а також з огляду на зміни матеріального стану позивача, обумовлені загальновідомими постійними процесами в державі стосовно здорожчання рівня життя, а саме продуктів харчування, одягу, а також поступове збільшення прожиткового мінімуму на кожну особу, виникла потреба змінити спосіб стягнення аліментів із зазначеної твердої грошової суми на частку від доходу відповідача із передбаченням вже нині діючого за СК України мінімально допустимого розміру аліментів. Відповідач [PERSON] скористався своїм правом та у встановлені судом строки, через свого представника - адвоката Боярчук Ж.В., подав до суду відзив на позовну заяву. Зокрема, представник відповідача - адвокат Боярчук Ж.В. у відзиві зазначила, що заявлені до відповідача [PERSON] позовні вимоги є безпідставними. Необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені. Позивач не надала суду належним та допустимих доказів того, що у відповідача покращився матеріальний стан та погіршення її матеріального чи сімейного стану після ухвалення судового рішення, яким присуджено сплату аліментів. При винесенні рішення суд має врахувати матеріальне становище відповідача та дати оцінку доказам сторони відповідача по справі, а саме: зміну сімейного стану, наявність трьох малолітніх дітей на утриманні від другого шлюбу, рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 липня 2019 року про стягнення із [PERSON] на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2017 року. Крім того, відповідач має інші зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості. Вважає, що вказані обставини навпаки свідчать про погіршення майнового стану платника аліментів. Зміна способу стягнення аліментів є не спів розмірною із розміром доходів відповідача та членів його сім`ї. З позову випливає лише намагання позивача покращити своє матеріальне становище за рахунок відповідача, і крім того, взагалі не бере участі у вихованні сина, оскільки з 2017 року перебуває за кордоном, а дитина фактично знаходиться на утриманні батька. При цьому, відповідач визнає, що дійсно є всі підстави для зміни розміру аліментів шляхом їх збільшення, оскільки розмір аліментів в сумі 400 грн. щомісячно було визначено в 2013 році, а на даний час збільшився розмір прожиткового мінімуму на дітей, тому дійсно у позивача є право на збільшення розміру аліментів та їх стягнення. Отже, враховуючи зміну сімейного та матеріального стану відповідача, покращення стану позивача (робота за кордоном), рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини, а також виходячи з необхідного можливого та розумного обсягу матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати нормальний розвиток дитини, яку відповідач зобов`язаний утримувати, відповідач не заперечує щодо зміни способу стягнення аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з 400 грн. до 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача [PERSON] у судове засідання на розгляд справи не з`явилася, відповіді на відзив суду не направила, проте подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю і просить їх задоволити. Згідно поданої заяви адвоката Боярчук Ж . В. від 22.01.2020 року, остання повідомила, що між нею, як адвокатом та відповідачем [PERSON] її повноваження припинені на підставі п. 7.1 Договору про надання правової допомоги від 11.06.2019 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, дійшов висновку що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області по справі №560/430/13-ц від 10 червня 2013 року вирішено стягувати з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі 400 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 18.03.2013 року і до досягнення дітьми повноліття. Підставою звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів послугувало те, що позивач не може повністю забезпечити та задовольнити потреби дітей, так як на даний час присуджений розмір аліментів у твердій грошовій сумі 400 грн., з урахуванням змін до законодавства, є меншим, ніж мінімальний гарантований розмір аліментів відповідно до змісту ч. 2 ст. 182 СК України. Тому за цих обставин, а також з огляду на зміни матеріального стану позивача, обумовлені загальновідомими постійними процесами в державі стосовно здорожчання рівня життя, а саме продуктів харчування, одягу, а також поступове збільшення прожиткового мінімуму на кожну особу, виникла потреба змінити спосіб стягнення аліментів із зазначеної твердої грошової суми на частку від доходу відповідача із застосуванням мінімально допустимого розміру аліментів згідно діючих норм СК України. Відповідно до п.п. 1 і 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже як позивач, так і відповідач зобов`язані утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року. Тобто зазначена законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс-13, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, аналізуючи вищевказані правові норми законодавства, суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. У зв`язку з наведеним, позовна вимога про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку заробітку (доходу) відповідача, підлягає задоволенню. Щодо визначення частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що розмір частки від заробітку (доходу), що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у ст. 182 СК України. Визначаючи частку заробітку (доходу) відповідача, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд враховує відсутність даних про незадовільний стан здоров`я платника аліментів, його матеріальне становище на момент розгляду справи, оскільки податкова декларація про майновий стан і доходи подана за звітний період 2018 рік, що значно передує даті розгляду справи; відсутність даних про наявність у платника аліментів непрацездатних дружини, батьків, які перебувають на його утриманні. При цьому суд, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 182 СК України. враховує наявність на утриманні у відповідача інших неповнолітніх дітей, копії свідоцтв про народження яких додано до матеріалів справи (а.с.35, 36, 37). Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи вищевказані обставини по справі, дохід відповідача, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлений на даний час ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», рівність прав як позивача так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, можливість відповідача сплачувати аліменти, а також те, що відповідач погоджується на стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і який на даний час буде вищим за раніше визначений судовим рішенням розмір аліментів у твердій грошовій сумі, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визначення розміру частки заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, та визначає розмір 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів. Стосовно вимоги позивача щодо зміни способу стягнення аліментів на дитину - сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Згідно приписів сімейного законодавства, які відображені у ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, на день розгляду справи дитина - [PERSON] , [INFO] досяг повноліття і стягнення аліментів на його утримання за рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області по справі №560/430/13-ц від 10 червня 2013 року припинено. Отже, з огляду на вказану обставину, зміна способу стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] за зазначеним рішенням суду не може бути застосована, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. У зв`язку із зміною способу стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , необхідно припинити стягнення за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області по справі №560/430/13-ц від 10 червня 2013 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів; Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 01 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1762 гривень, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 704,80 гривень. Таким чином з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 704,80 грн. судового збору.

Outcome: dismissed