Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позвачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Профкому первинної профспілкової організації Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» про визнання дій протиправними, відшкодування стягненних із заробітної плати коштів, й відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 07.08.1975 року працювала на Державному підприємстві «Київський державний завод «Буревісник» на посаді інженера ІІ-ї категорії з посадови окладом з 01 грудня 2008 року у розмірі 1 205 грн. 00 коп., який з часом був знижений. Весь цей час вона була членом первинної профспілкової організації Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» й сплачувала належні членські внески. З 2008 року на підприємстві через брак замовлень, неналежну маркетингову діяльність тощо, запровадили режим неповного робочого часу, при цьому погіршилися трудовий, соціальний стан працівників, скасовано нарахування та виплати лікарняних, запроваджено надання працівникам неоплачуваних відпусток на час простою підприємства, проте профком не вбачав в цьому порушень прав працівників, роками не виплачувась заробітна плата та інші нарахування до неї, в тому числі і їй, що призвело до потреби звернення до суду за захистом порушених трудових прав, прав на оплату праці тощо. Вважає, що відсутність правомірний дій по захисту прав працівників підприємства, є неправомірною бездіяльністю відповідача. Окрім того, оскільки з її заробітної плати щомісячно стягувались внески до профкому за період з серпня 2008 року по грудень 2013 року в загальній сумі 307 грн. 47 коп., як такі, що не були використані за призначенням, просить відшкодувати їх шляхом стягнення з відповідача, оскільки вона не отримувала жодних благ ані в належних умовах праці, ані в соціальному житті. Й з підстав завдання їй вказаними неправомірними діями моральної шкоди, яку вона оцінює в 15 000 грн. 00 коп., просить її відшкодувати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 01 грудня 2011 року (а.с.9), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити уцілому. В судовому засіданні представник відповідача Потапко О.П., діюча на підставі довіреності від 10 лютого 2015 року (а.с.62), позовні вимоги не визнала уцілому, просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю й безпідставністю позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні. Судом встановлено, що позивачка з 07.08.1975 року працювала на Державному підприємстві «Київський державний завод «Буревісник», й звільнена 15.03.2014 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з розірванням з нею трудового договору (а.с.13). Весь цей час вона була членом первинної профспілкової організації Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» й добровільно сплачувала належні членські внески. Будь-якого примусу у вступі до профспілки та в сплаті належних внесків не було. Вказані дії нею були засновані та вчинялись на добровільних засадах. З 2008 року на підприємстві запровадили режим неповного робочого часу, а з 2011 року згідно спільного рішення адміністрації та профкому - одноденного робочого тижня з робочим днем - середа, з нормальним розпорядком дня, встановленим колективним договором, з нарахуванням заробітної плати за фактично відпрацьований час тощо (а.с.11-12), відбулись скорочення штату (зміни в штатному розписі підприємства та розірвання трудових договорів) (а.с.13). Оскільки із заробітної плати плати позивачки щомісячно стягувались внески до профкому за період з серпня 2008 року по грудень 2013 року в загальній сумі 307 грн. 47 коп., як такі, що не були використані за призначенням, просить відшкодувати їх шляхом стягнення з відповідача, оскільки вона не отримувала жодних благ ані в належних умовах праці, ані в соціальному житті. Суд вважає такі вимоги безпідставними, оскільки Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Статутом Профспілки суднобудування України та Рекомендаціями щодо порядку сплати та обліку членських профспілкових вересків, затверджених постанововї Президії ЦК Профспілки працівників суднобудування України від 24 жовтня 2006 року, не передбачено повернення членських профспілкових внесків членам профспілки. Положенням про первинну профспілкову організацію вказаної профспілки передбачено, що членські профспілкові внески сплачуються із заробітної плати згідно з заявою члена профспілки. Кошти первинної профспілкової організації, які залишаються в неї після відрахувань вищим за рівнем органам, витрачаються згідно з кошторисом, затвердженим профкомом. Позивачка мала право й можливість написати заяву про вихід з членів профспілки, припинення настає після подання заяви та прийняття рішення профкомом первинної профспілкової організації, а отже і припинення відрахувань членських профспілкових внесків з часу прийняття рішення, але позивачка цих дій не вчинила; в свою чергу, вона користувалась соціальним захистом згідно положення колективного договору. Доказів про те, що вона не користуалась цим правом не надано. Судом достойменно встановлено, що позивачка добровільно сплачувала належні членські внески, будучи членом профспілки. Будь-якого примусу у вступі до профспілки та в сплаті належних внесків не було; вказані дії нею були засновані та вчинялись на добровільних засадах. Взаємозв»язок між вимогою про повернення членських профспілкових внесків та претензій щодо неналежних умов праці, є безпідставним, оскільки забезпечення належних умов праці віднесено до обов»язку роботодавця, а не до профспілки. Оскільки правових підстав для задоволення основної частини позовних вимог немає, підстави для відшкодування моральної шкоди також відсутні, оскільки судом встановлено, що відповідачем трудові права позивача порушені не були. Суд, вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 15 000 грн., вважає такі вимоги є необґрунтованими, заснованими на формальних припущеннях, а тому підлягають відмові у їх задоволенні, виходячи із наступних підстав. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані, обставини, на які він посилається, не підтверджуються наявними в матеріалами справи доказами, причинний зв"язок між вказаною моральною шкодою і протиправною діяльністю відповідача судом не встановлені, а тому законні підстави для задоволення такої вимоги відсутні. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», тому останній згідно ч.4 ст. 88 ЦПК України підлягає компенсації за рахунок держави. На підтаві вищевикладеного, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»,

Outcome: dismissed