Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту отримання ним трудового каліцтва. Заявник мотивує свої вимоги тим, що необхідність встановлення вказаного юридичного факту вже підтверджена його пенсійним посвідченням за 1961 рік та іншими документами, які вказують на отримання заявником трудового каліцтва на виробництві. При зверненні заявника до державних органів, що повинні реєструвати отримання каліцтва на виробництві, ним було отримано дані про те, що жодних документів про отримання ним каліцтва не збереглось, а станом на даний час свідків, що могли б підтвердити вказаний факт, також немає, а тому заявник звернувся із вказаною заявою до суду. Метою встановлення вказаного факту є отримання права на соціальну допомогу. В судовому засіданні заявник [PERSON] подану заяву підтримав та просив її задовольнити з викладених у ній підстав. Заінтересована особа - представник виконавчої дирекції управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в судовому засіданні проти задоволення заяви і встановлення факту отримання заявником трудового каліцтва не заперечувала. Заінтересована особа - управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м.Києві Державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, але направила письмові пояснення по справі, де просила суд розглянути справу за їх відсутності, оскільки їх прав та обов»язків вказана справа не стосується. Суд, заслухавши думку заявника та представника заінтересованої особи, розглянувши подані стороною документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 3 частини 1 ст.256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту отримання каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов»язковому державному соціальному страхуванню. При вирішення вказаної справи судом враховано, що заявник просив встановити факти отримання ним трудового каліцтва під час роботи в період час з 1960 по 1961 роки з метою подальшого отримання соціальних виплат. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" (далі - постанова Пленуму N 5) зазначено, що при застосуванні цього положення закону, яким передбачено встановлення каліцтва на виробництві, або у зв'язку з виконанням державних чи громадських обов'язків, якщо це необхідно для призначення пенсії або одержання допомоги по соціальному страхуванню, судам слід мати на увазі, що з дня введення в дію Закону від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці" (далі - Закон N 2694-XII), а саме 24 листопада 1992 р. справи про встановлення таких фактів не розглядаються в порядку окремого провадження. Між тим, оскільки Закон N 2694-XII зворотної сили не має, тому у порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження за відсутності спору про право може бути встановлений факт каліцтва, що відбувся до вступу цього Закону в дію, а також коли виключається можливість його підтвердження в іншому порядку, зокрема: - якщо підтвердження цього факту не можна встановити у позасудовому порядку; - акт про нещасний випадок або аварію на виробництві, наслідком чого стало каліцтво, не складався і скласти його вже неможливо; - складений акт про нещасний випадок або аварію на виробництві був знищений і поновити його у позасудовому порядку неможливо; - існують перешкоди для встановлення факту нещасного випадку, усунути які у позасудовому порядку не вдалось. У порядку окремого провадження факт каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, за відсутності спору про право може бути встановлено, коли виключається можливість його підтвердження в іншому порядку, що унеможливлює реалізацію заінтересованими особами належних їм суб'єктивних прав. Положення щодо встановлення судом фактів каліцтва, які зазначені у п. 3 ст. 256 ЦПК, на сьогодні стосуються лише тих фактів, які мали місце до 24 листопада 1992 р. та можуть бути встановлені в порядку окремого провадження у тому разі, коли виключається можливість їх підтвердження у позасудовому порядку, що повинно бути підтверджено необхідним документом. Вказана позиція викладена у листі Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, у випадку заявника не вдалось можливим встановити наявність документів на підтвердження отримання ним трудового каліцтва на виробництві за минуванням значного періоду часу та їх відсутністю (а.с.2-3), що виключає можливість підтвердження такого факту в позасудовому порядку, а відтак вказана заява підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Судом встановлено, що заявник [PERSON] з 05.05.1960 року був прийнятий на роботу роботу на станції Київ товарний Південно-західної залізниці на посаду постового, а потім практиканта зчіплювача вагонів та з 22.09.1960 року по 27.03.1961 року зчіплювачем вагонів, що підтверджується випискою з його трудової книжки (а.с.35). Крім того, з пенсійного посвідчення заявника вбачається, що останній отримував пенсію, будучи інвалідом 3 групи по трудовому каліцтву з 27.03.1961 року по 01.01.1963 рік, що також підтверджено довідкою управління соціального захисту населення Радянського району м.Києва від 19.02.1997 року (а.с.30-31). З врахуванням досліджених доказів, суд вважає, що заявником доведено факт отримання ним трудового каліцтва в період з 22 вересня 1960 року по 27 березня 1961 року під час роботи на посаді зчіплювача вагонів на станції Київ товарний Південно-західної залізниці, а оскільки у даному випадку відсутній спір про право та виключається можливість підтвердження вказаного факту в іншому порядку, що унеможливлює реалізацію заявником належних йому суб'єктивних прав, тому вимоги заявника підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved