Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

В червні 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 11.02.1977 року по 05.01.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем і при звільненні заробітна плата була виплачена йому не в повному обсязі. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 квітня 2014 року його позов до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку її виплати задоволено частково, стягнуто з відповідача на його користь борг з індексації та компенсації в загальній сумі 1070,60 грн., з утриманням з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів та зборів. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні у розмірі 116616,00грн, моральну шкоду у розмірі 1000 грн, завдану йому невиплатою заробітної плати, а також витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2014 року вищезазначений позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі: ПАТ «ММК імені Ілліча») на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні в розмірі 3498, 48 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати та стягнуто з ПАТ «ММК імені Ілліча» на користь держави судовий збір в розмірі 243, 60 грн.. З вказаним рішенням не погодився позивач та через свого представника оскаржив його в апеляційному порядку. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просив рішення змінити та задовольнити позов в повному обсязі. Зокрема, зазначив, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що порушенням трудових прав позивача йому не була заподіяна моральна шкода, а також відсутні правові підстави для стягнення витрат на правову допомогу. Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд першої інстанції неповно вивчив обставини справи, а також неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просив ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] При цьому апелянт в скарзі послався на те, що суд не застосував принцип співмірності під час розрахунку середнього заробітку позивача, не дав належної оцінки тому факту, що [PERSON] був пропущений строк для звернення до суду з заявою про стягнення середнього заробітку. Представник позивача [PERSON], діюча за довіреністю, в суді апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу позивача та заперечувала проти задоволення скарги відповідача, просила рішення змінити та задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача Новгородська В.В., що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення скарги позивача та підтримала скаргу публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» необхідно відхилити з таких підстав. У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 11 лютого 1977 року по 05 січня 2012 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча" (а.с. 6). Згідно рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 квітня 2014 року позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку її виплати задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь [PERSON] борг з індексації та компенсації в загальній сумі 1070,60 грн. з утриманням з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів та зборів. Розподілено судові витрати (а. с. 9-12). Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, а саме не виплатив належні йому при звільненні суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому дійшов висновку про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому розмір зазначеного середнього заробітку суд визначив з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи. При цьому суд посилаючись на недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди, відмовив у задоволенні цієї частини позову [PERSON] Відмовляючи у задоволені вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що послуги зі складення процесуальних документів не є видом правової допомоги. Повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Встановивши, що [PERSON] не були виплачені усі належні йому при звільненні суми, а саме суми індексації та компенсації, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд першої інстанції, правильно обчисливши розмір середнього заробітку у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та дійшовши обґрунтованого висновку про наявність спору між сторонами про розмір сум, належних до виплати при звільненні, стягнув на користь позивача середній заробіток з урахуванням спірної суми, на яку [PERSON] мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, що відповідає вищезазначеним роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України. Доводи апеляційної скарги ПАТ "ММК ім. Ілліча" про те, що позивач пропустив строки звернення до суду з позовом в частині стягнення середнього заробітку, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних мотивів. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно роз'яснень, викладених в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Встановлено, що рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя по справі за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку її виплати ухвалене 28 квітня 2014 року, а з позовом позивач звернувся 11 червня 2014 року, тобто в межах тримісячного строку, а тому суд першої інстанції зробив вірний висновок, що позивач строків звернення до суду не пропустив. Разом з тим, місцевим судом не було враховано, що факт порушення трудових прав [PERSON] призвів до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, наслідком чого є відшкодування моральної шкоди, що передбачено положеннями ст.237-1 КЗпП України. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, який необхідно стягнути на користь позивача в сумі 200,00 грн, апеляційний суд враховує характер правопорушення підприємства відповідача, глибину фізичних та душевних страждань [PERSON], вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.ч.1-2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. У відповідності до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. До правової допомоги належать, зокрема, консультації та роз'яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, правовий висновок, представництво тощо. Крім того, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (ст.1 ч.1 п.6) видами правової допомоги є, зокрема, види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що складення процесуальних документів не є видом правової допомоги не відповідають діючому законодавству та є необґрунтованими. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, повноваження [PERSON] на надання правої допомоги [PERSON] у даній цивільній справі, підтверджується безпосередньо договором про надання юридичної допомоги від 07 червня 2014 року та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю [NUMBER] (а.с. 15,16). Відповідно до розрахунку оплати за надання правової допомоги [PERSON] (а.с.1-3), в якому вказаний графік обліку робочого часу, виконання адвокатом обов'язків, пов'язаних з наданням консультації та роз'яснень, підготовкою правової позиції по справі, формуванням та складенням позовної заяви зайняло 3 години 30 хвилин і граничний розмір гонорару, відповідно до вимог Закону України «Про граничні розмірі компенсації витрат на правову допомогу в цивільних та адміністративних справах складає 1705,20 грн, виходячи з наступного розрахунку: 1218,00 грн (мінімальна заробітна плата) х 40 % х 3 год. 30 хв. (а.с. 52), що є більшим, ніж заплатив позивач адвокату. Факт проведення такої оплати в сумі 1000,00 грн. підтверджений актом приймання-передачі виконаних робіт і квитанцією (а.с.13,14). Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 31, 30 грн.( 1000 грн.- оплата послуг адвоката х 3,13 % - задоволених позовних вимог ) Розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.3 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення. Тому рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та вимог про стягнення витрат на правову допомогу, як незаконне, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. В решті апеляційний суд вважає необхідним рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Outcome: partial