Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Дніпропетровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він, [PERSON], працював на Державному підприємстві «Дніпропетровський науково - виробничий комплекс «Електровозобудування». Далі позивач зазначає, що під час його роботи на заводі йому була виділена квартира [ADDRESS] (нова адреса - [ADDRESS]). Таким чином, з жовтня 1997 року, позивач вказує, що він мешкає в квартирі [ADDRESS], користується і належним чином сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт квартири, підтримує будинок та прибудинкову територію в належному стані. Тобто, позивач вказує, що він більше п'ятнадцяти років користуються цим житловим приміщенням, однак не має можливості зареєструватися в ньому, тому що не має ордеру на вищевказану квартиру. У зв'язку з чим, позивач змушений звертатися до суду та просити суд визнати за ним, [PERSON], право користування квартирою [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, про вищевказані обставини не заперечує, просить позов задовольнити. Представник Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, надали суду заяву, в якій просили справу розглядати без їх участі та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи сповіщалися належним чином, заяв чи клопотань від такої особи не надходило. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини і визначенні відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради за № 29/30 від 26.12.2012 року житлові будинку, які перебувають на балансі Державного підприємства «Дніпропетровський науково - виробничий комплекс «Електровозобудування» передані у комунальну власність територіальної громади міста (а.с. 6-7). Із матеріалів справи вбачається, що нумерація будинку № 14 по вул. Сталеварівській в м. Дніпропетровську була змінена на № « 15 а». Судом також встановлено, що на підставі розпорядження адміністрації Державного підприємства «Дніпропетровський науково - виробничий комплекс «Електровозобудування» від 06.10.1997 року [PERSON] було надане для проживання житлове приміщення у вигляді квартири [ADDRESS] Судом також встановлено, що на підставі вказаного рішення профспілки та адміністрації Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» [PERSON] вселився у надане йому для проживання житлове приміщення, при цьому адміністрацією підприємства відповідний ордер не видавався, така особа за вказаною адресою зареєстрована не була. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до положень ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У відповідності до норм ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на загальні засади регулювання відносин користування житловими приміщеннями, що є об'єктом права державної або комунальної власності, таке користування повинно відбуватись за наявності письмового договору найму житлового приміщення, який підлягає відповідній реєстрації, обов'язковість якого випливає зі змісту ст. 810 ЦК України, 61-63 ЖК УРСР, оскільки відповідно до Жилого Кодексу УРСР та Цивільного Кодексу України, житло як об'єкт права власності відокремлено в окрему правову категорію і не може ототожнюватися з об'єктами, майнові права щодо яких виникають з підстав, визначених розділі 4 глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного Кодексу України. Так, відповідно до ч.2 ст. 810 ЦК України, підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР визначено, що безпосередньо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що вирішуючи спори про користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. На думку суду наявність порушень з боку адміністрації Державного підприємства «Дніпропетровський науково - виробничий комплекс «Електровозобудування» вимог чинного законодавства в частині обов'язкової видачі ордерів на поселення у вказані житлові приміщення, не може бути підставою для позбавлення права користування житлом позивачів які жодних порушень не вчинили. Суд зазначає, що такі особи у встановленому законом порядку звернулись до адміністрації підприємства з прохання поліпшити житлові умови, при цьому адміністрація Державного підприємства «Дніпропетровський науково - виробничий комплекс «Електровозобудування» розглянула такі звернення на користь заявників. В даному випадку при розгляді справи по суті встановлено, а сторонами не заперечувалось, що судом, зважаючи на положення ст. 61 ЦПК України, приймаються доведеними факти, які не підлягають доказуванню, що позивачі були вселені у вказану квартиру з дозволу адміністрації підприємства, якому належав відповідний житловий фонд, що підтверджується вказаним розпорядженням, вказана квартира була місцем постійного проживання позивачів з моменту їх вселення, позивачі відкрито й безперервно користувались такими житловими приміщеннями, несли відповідні витрати по утриманню таких квартир, сплачували необхідні комунальні та інші обов'язкові платежі, тобто позивачі несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Суд враховує й ту обставину, що будь-які зацікавлені особи, у тому числі Дніпропетровська міська рада, будь-яких дій, що спрямовані на виселення позивачів з вказаної квартири, або позбавлення їх можливості користування такою квартирою у встановленому законом порядку не вчиняли, до суду з такими позовами не зверталися. З огляду на наведені обставини справи та вимоги матеріального закону, суд доходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а за позивачем слід визнати право користування вказаним житловим приміщенням. Також на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. слід стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved