Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

В червні 2018 р.[PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим в підготовчому провадженні, до [PERSON] Запорізької області, [PERSON] місцевої прокуратури № 1, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає,що з 30.12.2009 р. Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12013080080002321 за фактом вчинення невстановленою особою крадіжки належного йому майна з приміщення будинку та земельної ділянки по вул.Івана Мейлуса 24 (колишня вул.Червонопрапорна) в м.Запоріжжі за ч.3 ст.185 КК України. На підставі окремої ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2014 р.органом досудового розслідування Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 12014080080004511 за фактом невиконання [PERSON] судового рішення про усунення перешкод [PERSON]Ф.у користуванні земельною ділянкою по вул.Івана Мейлуса 24 (колишня вул.Червонопрапорна) в м.Запоріжжі,за ч.1 ст.382 КК України. Протягом більше девяти років досудове розслідування кримінального провадження № 12013080080002321 та протягом більше пяти років досудове розслідування кримінального провадження № 12014080080004511 фактично не проводяться,процесуальні рішення не приймаються,про підозру жодній особі не повідомлено,досудове розслідування не завершено. Бездіяльність органів поліції та прокурорів як процесуальних керівників,яка полягала у невиконанні приписів КПК України щодо повного всебічного розслідування кожного кримінального провадження протягом розумного строку,була оскаржена позивачем слідчим суддям Шевченківського районного суду м.Запоріжжя,які неодноразово встановлювали цей факт та зобовязували уповноважених осіб вжити заходів для усунення порушень закону. Крім того,позивач систематично звертався із скаргами на бездіяльність органів поліції та прокурорів як процесуальних керівників до Генерального прокурора України,Президента України,в секретаріат Уповноваженого Верховної ради з прав людини,регіонального та місцевого прокурорів,проте отримував листи формального змісту про необхідність вжити заходів та посилити контроль з боку процесуальних керівників,без настання реального результату у виді завершення досудового розслідування. Водночас,слідчим,за погодженням з процесуальним прокурором,кілька разів приймались постанови про закриття кожного кримінального провадження,які за скаргами [PERSON]були скасовані у суді,при цьому позивачу штучно створювали перешкоди у доступі до правосуддя,не надаючи копії постанов про закриття кримінального провадження,зокрема,постанову від 28.08.2017 р.про закриття кримінального провадження № № 12014080080004511 [PERSON]було фактично вручено 19.01.2018 р.на підставі ухвали слідчого судді. Бездіяльність посадових осіб [PERSON] Запорізької області та [PERSON] місцевої прокуратури № 1,які не виконують обовязку здійснювати належне процесуальне керівництво у кримінальному провадженні,завдала позивачу моральної шкоди,яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушених прав, яку він оцінює в 500 000 грн. Тривалість досудового розслідування поза межами розумного строку та відсутність результатів розслідування викликають у позивача зневіру у здатності Держави захистити його права як особи,потерпілої від злочину,а бездіяльність прокурорів як процесуальних керівників у кримінальних провадженнях сприяє безвідповідальності та безкарності слідчих,що має наслідком порушення розумних строків досудового розслідування. Зазначені обставини змушують позивача постійно переживати нервові хвилювання,змінити звичний спосіб життя ,витрачати час на відвідування державних установ та листування із скаргами,відчувати приниження внаслідок ганебного ставлення до нього та безсилля у боротьби з державними інституціями,які покликані захисти його права громадянина та поновити справедливість,проте створюють штучні перешкоди,що породжує зневіру у справедливість суспільства. На підставі зазначеного просить стягнути з [PERSON] Запорізької області та [PERSON] місцевої прокуратури № 1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 500\~000 гр. Відповідачем [PERSON] Запорізької області був наданий відзив на позов,за змістом якого вважають вимоги [PERSON]безпідставними та необгрунтованими,оскільки з боку [PERSON] Запорізької області не було допущено бездіяльності,що мала б наслідком порушення будь-яких прав позивача. Відповідач [PERSON] місцева прокуратура № 1 у відзиві на позов посилається на те,що в межах повноважень прокурорів як процесуальних керівників у кримінальних провадженнях,внесених до ЄРДР за заявами [PERSON],неодноразово надавались вказівки слідчому про проведення конкретних слідчих дій,направлялись листи до органів поліції щодо дотримання розумних строків проведення досудового розслідування та недопущення тяганини,позивачем не підтверджено доказами фактів заподіяння йому моральної шкоди діями або бездіяльністю прокурорів Запорізької місцевої прокуратури № 1. Третя особа Державна казначейська служба України пояснень щодо позову не надала. В судовому засіданні позивач [PERSON]Ф.у вступному слові позов підтримав у повному обсязі з наведених вище підстав та наполягав на його задоволенні. Представник позивача адвокат [PERSON]вважає,що вимоги її довірителя підлягають задоволенню як з підстав,передбачених національним законодавством України,так і з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Представник відповідача [PERSON] Запорізької області за довіреністю [PERSON]С.в судовому засіданні у вступному слові висловила думку про те,що позивачем не доведено як факту заподіяння йому моральної шкоди,так і бездіяльності органів прокуратури,що мала б наслідком заподіяння такої шкоди,а ухвали слідчих суддів,якими констатувалась бездіяльність процесуальних прокурорів у кримінальних провадженнях ,вказує на перевищення суддями своїх повноважень. Представник відповідача [PERSON] місцева прокуратура № 1 за довіреністю [PERSON]О.у вступному слові просила відмовити у позові в повному обсязі з підстав,наведених у відзиві на позов. Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився з невідомих причин,про дату,час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином,що підтверджено поштовим повідомленням. Відповідно до ст.223 ч.3 п.1 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника Державна казначейська служба України. Всебічно вивчивши обставин справи,заслухавши пояснення учасників справи та оцінивши в сукупності письмові докази,суд встановив,що позов підлягає частковому задоволенню,виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода,завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. За приписами ч.ч.6,7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проте закон, який би регулював порядок і умови компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення відсутній. Загальними підставами для відшкодування матеріальної шкоди є сукупність обставин, а саме: наявність шкоди, протиправність дій (бездіяльності) особи, наявність причино-наслідкового зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою ( протиправною бездіяльністю ) особи, а також наявність вини за виключенням, яке міститься у ч.2 ст.1167 ЦК України. За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономної Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно віл вини цієї особи. Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб'єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Пунктом 3 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено,що завдання майнової(матеріальної)та моральної шкоди іншій особі,як юридичний факт,є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Згідно ст. 9 Конституції України,ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР\~ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод(далі - Конвенція). Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов'язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти крізь призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю. З наведеного витікає,що рішення національного суду Держави Україна буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду. У справі «Gregorio de Andrade v. Portugal» (№41537/02, 14.11.2006) ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обовязків(п.38).\~ Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування, та відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. З матеріалів справи суд встановив,що з 30.12.2009 р. Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12013080080002321 за фактом вчинення невстановленою особою крадіжки належного йому майна з приміщення будинку та земельної ділянки по вул.Івана Мейлуса 24 (колишня вул.Червонопрапорна) в м.Запоріжжі за ч.3 ст.185 КК України. На підставі окремої ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2014 р.органом досудового розслідування Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12014080080004511 за фактом невиконання [PERSON] судового рішення про усунення перешкод [PERSON]Ф.у користуванні земельною ділянкою по вул.Івана Мейлуса 24 (колишня вул.Червонопрапорна) в м.Запоріжжі,за ч.1 ст.382 КК України. 16.10.2017 р. [PERSON] до [PERSON] місцевої прокуратури № 1 подано скаргу на дії слідчого щодо ненадання йому копії постанови про закриття кримінального провадження від 28.08.2017 р. (№ 12014080080004511) та притягнення слідчого до відповідальності,яка місцевою прокуратурою 20.10.2017 за № 106-р зазначену скаргу за належністю скеровано до Дніпровського ВП ГУ НП в області для розгляду по суті із зазначенням необхідності повідомлення органом заявника у встановлений законом строк. 26.11.2017\~р. [PERSON] на адресу [PERSON] місцевої прокуратури № 1 було подано скаргу на дії слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в області з приводу ненадання йому слідчим копії постанови про закриття кримінального провадження від 28.08.2017 (№ 12014080080004511),надання інформації щодо стану розслідування у кримінальних провадженнях №№ 12013080080002321 та 12014080080004511. Зазначена скарга місцевою прокуратурою розглянута з наданням відповіді № 106-339-09 від 28.12.2017 р.про її направлення до Дніпровського ВП ГУНП для вирішення по суті. [PERSON] Запорізької області були розглянуті звернення [PERSON]\~від 23.08.2017 та від 26.11.2017 р., які надійшли з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, щодо стану досудового розслідування кримінального провадження № 12013080080002321 та обґрунтованості прийнятого рішення у кримінальному провадженні № 12014080080004511 від 12.12.2014 р. Заявнику листами від 05.10.2017 р.та 30.01.2018 р. було повідомлено про відсутність підстав для скасування рішення слідчого про закриття кримінального провадження від 28.08.2017 р. 02.02.2018 р.ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/5143/15-к постанова слідчого від 28.08.2017 р. про закриття кримінального провадження № 12014080080004511 була скасована ,зазначено слідчому про необхідність виконання раніше винесених у цьому кримінальному провадженні ухвал від 15.08.2016 р.та 18.05.2017 р. 07.02.2018 р.ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у кримінальному провадженні № 12014080080004511 встановлена протиправна бездіяльність процесуальних прокурорів щодо неналежного та несвоєчасного проведення досудового розслідування. 14.03.2017 р.,16.04.2018 р.процесуальними прокурорами надавалися вказівки слідчому СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в області про проведення слідчих дій,процесуальним керівником проводились у провадженні слідчі дії,витребовувались документи,20.03.2015 р. за № (0808) 1442 вих.15 та 16.02.2016 р.за № (0837) 1973 вих.16) направлялись листи до ГУ НП України в Запорізькій області щодо дотримання слідчим розумних строків проведення досудового розслідування. [PERSON] Запорізької області за результатами розгляду звернень [PERSON] щодо стану розслідування кримінальних проваджень на адресу керівництва СУ ГУ НП в області 05.10.2017 р. та 16.05.2018 р. були направлені листи в частині строків розслідування слідчим СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП. 07.06.2018 р.ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя задоволена скарга [PERSON]на бездіяльність прокурора,яка полягає у невнесені за його заявою в порядку ст.214 КПК України відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за фактом службової недбалості слідчого щодо проведення досудового розслідування № 12014080080004511. Відтак,судовими рішеннями,які набрали законної сили,встановлено протиправну бездіяльність посадових осіб органів [PERSON] місцевої прокуратури № 1 ,які не є самостійною юридичною особою ,проте входять до структури [PERSON] Запорізької області,що полягала у відсутності належного процесуального керівництва у кримінальних провадженнях,мала наслідком порушення розумних строків досудового розслідування,не вручення [PERSON]процесуальних документів,відсутність його інформування про хід розслідування,невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON]про кримінальне правопорушення. Наведене у відзивах на позов листування органів прокуратури як з позивачем,так і з тими органами,яким його заяви надсилались за належністю,наповнене виключно формальним змістом,по суті є відписками,які лише підтверджують викладені позивачем обставини про те,що з боку органів прокуратури дієвих заходів процесуального керівництва у кримінальних провадженнях не вживалося,а за його зверненнями ініціювалося подальше зайве листування. Окремі процесуальні дії,які проводились процесуальними прокурорами,вчинялися з періодичністю раз на рік,після надходження чергових скарг позивача,для кримінального провадження їх результати практичного значення не мали. Внаслідок цього позивач протягом з 30.12.2009 р. у кримінальному провадженні № 12013080080002321 та з 12.12.2014 р.у кримінальному провадженні № 12014080080004511 як особа,що потерпіла від злочинів,не отримав результату. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат обєктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозвязку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Вочевидь,позивач внаслідок бездіяльності з боку уповноваженого державного органу зазнав душевних страждань,а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити йому захист законних прав за девять років досудового розслідування кримінального провадження породжує недовіру до Держави в цілому та призводить до відчуття безсилля, приниження гідності людини у боротьби з процедурами,що наповнені лише формальним змістом, необхідності витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав. Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини,на які посилається позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що позивачу завдана моральна шкода,безпосередньо повязана з порушенням посадовими особами органів прокуратури Запорізької області права\~ на застосування до нього як учасника кримінального провадження належної правової процедури,яка підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру. Вирішуючи питання, що пов'язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об'єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування. Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов*язана з втратою ним довіри до Держави та її посадових осіб,що є засадами існування сучасного суспільства,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене благо відновити. Водночас,заявлена ним сума 500\~000 гр.явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді, оскільки його права були поновлені слідчими суддями протягом нетривалого часу,у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача,виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 10000 гр.,що є достатнім для компенсації його немайнових втрат. Оскільки місцева прокуратура не є самостійною юридичною особою, а тому, враховуючи положення ст. 46 ЦПК України, не може бути стороною в цивільному процесі та мати цивільні процесуальні права та обов'язки,є неналежним відповідачем у вказаній справі,суд при вирішення в позову задовольняє його до відповідача [PERSON] Запорізької області як прокуратури регіонального рівня,у структуру якого входить місцева прокуратура. Статтею 3 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу встановлено,що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відтак, кошти на користь позивача для відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з Державної Казначейської служби України як центрального органу виконавчої влади,що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Судові витрати по оплаті судового збору,від якого позивач та відповідач звільнені,суд відносить на рахунок держави. На підставі ст.56,129 Конституції України, ст.ст.23,1166,1167,1172,1174,1176,1177 ЦК України,ст.3 Закону України «Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень»,ст. ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: partial