Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 26.05.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить трудовий договір між працівником і фізичною особою, зареєстрований 11.05.2011 року у Донецькому міському центрі зайнятості за №05011102481/4, укладений 05.05.2011 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] - розірвати на підставі ст. 38 КЗпП України, починаючи з моменту припинення трудових відносин, тобто з 08.01.2020 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2020 року провадження по справі відкрито. До судового засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач ФОП [PERSON] правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви по суті спору до судового засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 05.05.2011 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір, на підставі якого позивача було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів. Фактично трудові відносини між сторонами були припинені з червня 2014 року через проведення у м. Донецьку антитерористичної операції, а 04.09.2018 року відповідач припинила свою підприємницьку діяльність. Оскільки на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично не існують, укладений 05.05.2011 року трудовий договір можливо розірвати лише в судовому порядку, так як виконати процедуру розірвання трудового договору, передбачену діючим трудовим законодавством України, у позасудовому порядку не можливо у зв`язку з втратою зв`язку з відповідачем. Також, оскільки зазначений договір не знято з реєстрації, позивач не має можливості стати на облік у Центрі зайнятості. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 05.05.2011 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, на невизначений строк /а.с.10/. Вказаний трудовий договір зареєстрований від 11.05.2011 року за №0501102481/4 Донецьким міським центром зайнятості. На підставі зазначеного трудового договору 05.05.2011 року в трудовій книжці [PERSON] зроблено відповідний запис про прийом на роботу /а.с.9/. Після вказаної дати будь-які інші записи щодо працевлаштування чи звільнення в трудовій книжці [PERSON] відсутні. Суд зазначає, що м. Донецьк України відповідно до розпорядження № 1275-р Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року є територією на якій здійснюється антитерористична операція, тобто є територією, що непідконтрольна Україні. 02.01.2020 року позивачем [PERSON] поштою на адресу [PERSON] в м. Донецьк направлено заяву, в якій [PERSON] просить звільнити її з посади продавця продовольчих товарів з 08.01.2020 року за власним бажанням /а.с.11/. Поштове відправлення з заявою повернуто позивачу з приписом "Временно не обслуживается" /а.с.18/. З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 04.09.2018 року здійснено запис №22660060003064153, згідно якого стан суб`єкта - ФОП [PERSON] припинено /а.с.12-15/. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 05.05.2020 року зверталась до Одеського міського центру зайнятості з заявою про надання статусу безробітного. Листом від 13.05.2020 року №866/19/06/К-14 позивачу [PERSON] роз`яснено, що особа, яка є суб`єктом трудових відносин в розумінні Закону України "Про зайнятість населення" відноситься до категорії зайнятого населення і не може набути статусу безробітного. Вказаним листом також роз`яснено позивачу порядок припинення трудового договору та зазначено, що в разі неможливості розірвання укладеного з фізичною особою-підприємцем трудового договору від 05.05.2011 року №05011102781 та зняття його з реєстрації в центрі зайнятості, позивач має право визнати його припиненим у судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства України /а.с.15-17/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору визначено розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ч, 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком: вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцяти річного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи: вихід на пенсію: прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно з приписами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи достеменно встановлено, що між сторонами з 05.05.2011 року існують трудові правовідносини, що виникли на підставі укладеного відповідно до законодавства України безстрокового трудового договору. З матеріалів справи вбачається, що з урахуванням того, що м. Донецьк на теперішній час є непідконтрольною територією України, та з огляду на те, що статус ФОП [PERSON] є припиненим, позивач [PERSON] позбавлена можливості розірвати зазначеий трудовий договір в порядку, визначеному діючим законодавством України. При цьому наявність зареєстрованого в Центрі зайнятості трудового договору, який не розірвано, позбавляє позивача можливості стати на облік як безробітна особа, отримати відповідне соціальне забезпечення чи інше працевлаштування. За таких обставин суд приходить до висновку, що формальна наявність трудових правовідносин з ФОП [PERSON] , в той час як позивач [PERSON] фактично не може виконувати свої трудові зобов`язання за спірним договором, порушує права позивача та підлягає судовому захисту. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved