Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом вона отримала у спадщину від свого батька квартиру за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані відповідачі, але у помешканні не проживають тривалий час. Їхня реєстрація є лише формальною. Така реєстрація відповідачів створює для неї обмеження у повноцінному володінні та розпорядженні своїм майном, вона несе додаткові витрати за житлово-комунальні послуги. За таких умов позивачка звернулася до суду з даним позовом, просить суд його задовольнити, визнавши відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та зняти їх з реєстраційного обліку. Позивачка в судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та пояснила суду про те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі уже давно, нею не користуються, комунальні послуги не сплачують. Добровільно знятися з реєстраційного обліку вони не бажають. А тому вважає заявлений позов обґрунтованим. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явився. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачі є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторін не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без їх участі. Відзив на позов до суду не подали. Судом враховується практика ЄСПЛ, зокрема позиція, викладена у справі "Пономарьов проти України", в межах якої Суд зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також враховуються висновки у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", де зазначено: заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь сторін у справі не є обов`язковою. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власницею квартири [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані відповідачі, які більше 10 років там не проживають. Факт відсутності відповідачів підтверджується наданими актами, що складені комісією 28.09.2018 р. та 07.07.2021 року, згідно яких відповідачі [PERSON] та [PERSON] дійсно за адресою [ADDRESS] не проживають. Даний факт також підтверджується і показаннями свідка. Зокрема, відповідно до показань свідка [PERSON] ,. відповідачі більше 10 років у помешканні не з`являлися, квартирою не користуються. Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивачки про те, що відповідачі не користуються житлом, не сплачують за житлово-комунальні послуги, їх особисті речі в квартирі відсутні. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Відповідачі мають інше постійне місце проживання. Таким чином на підставі статті 107 ЖК України відповідачі втратили право на користування квартирою, що належить позивачці, оскільки вибули на постійне місце проживання в інше жиле приміщення. Суд звертає увагу й на те, що змінився власник квартири. Відповідачі не були членами сім`ї нового власника майна, і не є ними на даний час. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані, в тому числі, й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову. Судом встановлено, що відповідачі втратили право на користування житлом позивачки. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення в частині визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. В той же час не підлягають до задоволення решта заявлених позовних вимог - про зняття відповідачів з реєстраційного обліку. На даному етапі суд не має підстав для постановлення рішення ще й про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки зняття особи з реєстраційного обліку провадиться за рішенням суду в разі визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані в тому числі й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Так, згідно до абзацу 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В разі, коли відповідний державний орган не проведе відповідні дії із зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то в даному випадку у позивачки виникне право на звернення до суду з позовом щодо неправомірності таких дій. Крім того, позивачка серед відповідачів не зазначила відповідний державний орган, який відповідає за реєстрацію чи зняття з реєстрації громадян. А покладання на такий орган певних обов`язків без залучення до судового розгляду уповноваженого представника буде суперечити нормам ЦПК України. Суд не може постановити рішення щодо тих правовідносин, які ще не настали. Звернення до суду має бути зумовлене наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа. У зв`язку з цим визнання будь-якого права на майбутнє буде безпідставним та необґрунтованим. Тому решта позовних вимог не підлягає до задоволення як безпідставно заявлені. Позивачка не заявила про те, щоб понесені нею судові витрати були стягнуті з відповідача на її користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивачка не бажає відшкодовувати понесені нею судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі волі позивачки. Таким чином понесені позивачкою судові витрати залишаються покладеними на неї.

Outcome: dismissed