Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ТОВ "Солома" на користь [PERSON] суму заборгованості, яка складається з: заборгованості з виплати заробітної плати - 25421,65 грн., компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги при звільненні - 30219,90 грн., відшкодування моральної шкоди - 5000,00 грн., компенсації середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з моменту звільнення до ухвалення ріщення суду. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що він, [PERSON] , працював на Товаристві з обмеженою відповідальністю «СОЛОМА» з 10 жовтня 2019 року по 09 жовтня 2020 року на посаді електромонтера з ремонту та обслуговуванню електроустаткування. Звільнений за власним бажанням відповідно до ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України яка передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Працював сумлінно, виконував обов`язки покладені посадовою інструкцією, за час роботи зауважень та нарікань на якість роботи не було. На день звільнення з роботи йому була нарахована заробітна плата, але до дати подачі позову зарплата не виплачена. Сума заборгованості по заробітній платі станом на 09 жовтня (день фактичного звільнення) 2020 року складає: 25421,65 грн. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.(а.с.20) 17 грудня 2020 року позивачем [PERSON] надано до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій він просить суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛОМА» на користь [PERSON] суму заборгованості, яка складається з: заборгованості з виплати заробітної плати - 25421,65 грн.; компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги при звільненні - 30219,90 грн.; відшкодуванні моральної шкоди - 5 000,00 грн.; компенсації середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з моменту звільнення до ухвалення рішення суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, письмово просив суд провести розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник ТОВ "Солома" в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. 22 грудня 2020 року судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10 жовтня 2019 року [PERSON] був прийнятий в ТОВ «Солома» на посаду електромонтера з ремонту та обслуговуванню електроустаткування. 09 жовтня 2020 року [PERSON] було звільнено з посади слюсаря - ремонтника ремонтної дільниці ТОВ «Солома» за п.3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що підтверджується даними трудової книжки.(а.с.6) Відповідно до виписки з рахунку клієнта № [NUMBER] від 07.12.2020 року за розрахунковий період з 02.12.2019 по 28.02.2020 вбачається, що останні виплати заробітної плати ТОВ «СОЛОМА» були здійснені: 21.12.2019 року у розмірі 9050,89 грн., 14.01.2020 року у розмірі 4277,00 грн., що є заробітною платою за грудень 2019\~року, яка у сумі складає 13327,89 грн.; 21.01.2020 року у розмірі 4276,25 грн., 20.02.2020 року у розмірі 4293,00 грн., що є заробітною платою за січень\~2020\~року, яка у сумі складає 8 569,25 грн.; 26.02.2020 року у розмірі 4 292,34 грн., що є авансом за лютий 2020 року. За час роботи у ТОВ «Солома» перед позивачем виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка згідно розрахункового листка за жовтень місяць 2020 року складає 55641,55 грн. (а.с.7) Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В свою чергу Кодексом законів про працю України дано визначення заробітної платні, де в ст.94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Крім того, частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, з огляду на те, що право людини на грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законами України «Про оплату праці», «Про відпустки», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах та виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, [PERSON] має «виправдані очікування» на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши об`єктивні дані, що вищевикладені в судовому рішенні, засновані на представлених позивачем й досліджених судом доказах, суд вважає за можливе задовольнити позов в повному обсязі в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Суд вважає встановленим факт наявності заборгованості по зарплаті та невиплати компенсації за невикористану відпустку у відповідача перед позивачем, оскільки останній підтверджений розрахунковим листом . Відповідно до ч. 1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Розмір відшкодування за час затримки, здійснюється судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, від 08.12.1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України та виходячи з відомостей про заробітну плату в розрахункових листах . Згідно абзацу третього пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» зі змінами та доповненнями ( надалі за текстом Порядок у відповідних відмінках ) середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку при обчислені середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога, тощо). Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача призвели до погіршення його майнового стану, залишення сім`ї без засобів до існування, втрати нормальних життєвих зв`язків. Все це завдало йому моральних страждань, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення). Оскільки, не виплата відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки призвела до погіршення його матеріального стану, залишення його без засобів до існування, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, а тому суд,

Outcome: partial