Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

В заяві до суду позивачка вказала, що від спільного проживання з відповідачем в них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які перебувають на утриманні матері. На даний час вони з відповідачем разом не проживають, i останній відмовляється добровільно надавати допомогу на утримання дитини. А тому, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошові сумі у розмірі 500 грн. на кожну дитину щомісячно починаючи з дня подачі заяви до суду i до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, яке проведене відповідно до доручення Барського районного суду Вінницької області в рамках Мінської Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, Іштиханським міжрайонним судом Республіки Узбекистан, позов не визнав, пояснивши суду що, він не є батьком [PERSON], перебуває у важкому матеріальному стані, погодився сплачувати по 100 грн. на дітей. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов доведений та обґрунтований i його слід задовольнити повністю. До такого висновку суд дійшов з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікованої Верховною Радою України 10.11.1994 року правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікованої Верховною Радою України 10.11.1994 року по справах про правовідносини між батьками і дітьми компетентний суд Договірної сторони, законодавство якої підлягає застосуванню відповідно до ч. 1, ч. 2 цією статті. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Так, відповідач являється батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Згідно довідки Балківської сільської ради Барського району Вінницької області № 172 від 10.02.2015 року, неповнолітні діти перебувають на утриманні матері. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Підставою для присудження аліментів у твердій грошовій сумі є та обставина, що відповідач є працездатним, має мінливий дохід, а тому суд вважає, що він спроможний надавати позивачці аліменти на утримання їхніх дітей. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Відповідно до постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів "вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення." Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved