Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-05 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору б/н від 24.06.2011 року в розмірі 131602,92 гривень, що утворилась станом на 13.08.2020 року та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2102,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги позивач в позовній заяві вказував на те, що відповідач, з метою отримання банківських послуг підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 24.06.2011 року підтвердив свою згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір. На підставі вказаного договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додано до позову. Для користування кредитним картковим рахунком Відповідачу були видані кредитні картки. Кредитний ліміт відповідачу був збільшений до 21900,00 грн. Таким чином відповідачу був виданий кредит в розмірі 21900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 13.08.2020 року має заборгованість в розмірі 131602,92 грн, з яких: 50076,37 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17497,88 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 64028,67 грн. - нарахована пеня. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений. Як вбачається з позовної заяви, представник позивача просив суд, розглянути справу за відсутності представника позивача. Судом виносились ухвали про визнання явки позивача обов`язковою, з метою отримання пояснень щодо предмету спору, а саме щодо наданого суду розрахунку заборгованості, але позивач проігнорував ухвали суду та до суду представник позивача не з`являвся. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення за адресою реєстрації судової повістки. Будь-яких клопотань та відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. 24.06.2011 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.22). Згідно копії Статуту АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.55-56), вказаний банк є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк». Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що зазначена анкета-заява разом з Умовами та Тарифами банку є підтвердженням оформлення кредитного договору та отримання кредитних коштів. До позову позивачем надані копії витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.23), витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.24-47), копія документа без назви (а.с.48). Позивач вказував, що відповідачу був відкритий кредитний рахунок, на підтвердження чого надав Виписку по рахунку (а.с.57-151), встановлений кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.21) та видана кредитна картка, що підтверджується довідкою (а.с.20). Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.21) свідчить про те, що 11.07.2014 року на картковий рахунок [NUMBER] був встановлений кредитний ліміт розміром 5000,00 грн, який був 21.03.2016 року збільшений до 14500,00 грн, 31.01.2017 року збільшений до 21900,00 грн, 16.10.2018 року зменшений до 0,00 грн. Довідка (а.с.20) свідчить про те, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір б\\н, за яким було надано кредитні картки, а саме: № [NUMBER] з терміном дії до 02/15 (дата відкриття 23.06.2011) № [NUMBER] з терміном дії до 10/16 (дата відкриття 26.10.2012) № [NUMBER] з терміном дії до 01/18 (дата відкриття 11.07.2014) № [NUMBER] з терміном дії до 01/19 (дата відкриття 26.02.2015) № [NUMBER] з терміном дії до 03/19 (дата відкриття 27.03.2015). Позивач зазначав, що у зв`язку з недотриманням Відповідачем (позичальником) взятих на себе зобов`язань виникла заборгованість за кредитом. Згідно розрахунку банку, станом на 13.08.2020 року, заборгованість відповідача за вищевказаним кредитним договором становить 131602,92 грн, з яких: 50076,37 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17497,88 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 64028,67 грн. - нарахована пеня. Як доказ наявності вказаної заборгованості у відповідача, позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором б\\н від 24.06.2011, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] станом на 13.08.2020 (а.с.6-19). Вирішуючи питання чи підлягають задоволенню позовні вимоги позивача, суд виходить з такого. Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. На підтвердження вимог існування договірних кредитних відносин між сторонами у справі позивачем надані анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 24.06.2011 року (а.с.22), копії витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.23), витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.24-47), копія документа без назви (а.с.48). Проте зазначена анкета-заява не підтверджує наміру відповідача отримати саме кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. В даній заяві взагалі відсутні будь-які відмітки у графі «Карта «Універсальна», «Карта «Gold» та суми бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою «Кредитка «Універсальна»/Gold. В той же час слід зазначити, що підписуючи вказану анкету-заяву особа мала можливість оформити на своє ім`я не тільки кредит, а і оформити пенсійну карту або зарплатний пакет, про що свідчить зміст вказаної анкети. Які ж саме банківські послуги відповідач мав намір отримати, з даної заяви встановити не є можливим. У анкеті-заяві від 24.06.2011 року, підписаній сторонами, відсутні умови кредитного договору, а саме щодо розміру кредиту, розміру процентів за користування кредитними коштами, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Суд зазначає, що хоча анкета-заява і містить запис про те, що відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, проте зазначене, на думку суду, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних зобов`язань між сторонами на тих умовах, про які стверджує банк у позові. Враховуючи наведене, те, що будь-яких істотних умов кредитного договору зазначена заява взагалі не містить, вона не є договором у розумінні вимог ст.638 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що дана анкета-заява не є доказом того, що відповідач мав бажання отримати кредит в Приватбанку та уклав саме кредитний договір. Крім того, позивач обґрунтовуючи у цій справі право вимоги заборгованості посилався на витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ «ПриватБанку» та Тарифи, як невід`ємні частини договору, але матеріали справи не містять підпису відповідача на долучених до позову Умовах (а.с.24-47) та Тарифах(а.с.23). При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, що саме додані до позовної заяви тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» розумів [PERSON] , ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, штрафних санкцій, пені тощо, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні вимог позивача щодо стягнення суми пені в розмірі 64028,67 грн слід відмовити, оскільки вказані вимоги є необґрунтованими та не підтверджені в судовому засіданні належними та допустимими доказами. В той же час, оцінюючи надані позивачем докази, в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт відкриття відповідачу карткового рахунку [NUMBER] , видачі останньому кредитних карток № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] та грошових коштів, якими користувався відповідач, що підтверджується: анкетою-заявою (а.с.22), яка підписана [PERSON] , яка свідчить про намір останнього отримувати банковські послуги, довідками (а.с.20-21), з яких вбачається, що на ім.»я [PERSON] був відкритий картковий рахунок [NUMBER] , на який встановлювався певний розмір кредитного ліміту, видавалися кредитні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] зі строком дії до 02/15 року, 10/16 року, 01/18 року, 01/19 року, 03/19 року. банківською випискою за договором б/н, який укладався з [PERSON] (а.с.57-151), якою підтверджується, що за допомогою кредитних карток № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] протягом 2011- 2018 року здійснювались операції з грошовими коштами (отримувалась готівка у банкоматі та відділенні банку, купувались товари, перераховувались кошти на інші рахунки, поповнювалась картка в терміналі, через додаток Приват 24 тощо), що свідчить про те, що [PERSON] користувався кредитними коштами та повертав банку кошти. З наданої банківської виписки (а.с.57-151) вбачається, що відповідач, протягом 2011- 2018 року, отримав від банку кошти на суму 4 336 695,79 грн (придбання товарів в магазинах, АЗС зняття готівки в банкоматах, здійснення переказів на іншу карту, поповнення мобільного тощо), а здійснив погашення на суму 4 274 369,87 грн. Враховуючи наведене, відповідач має заборгованість перед банком в сумі 62 325,92 грн (4 336 695,79 грн - 4 274 369,87 грн). При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на те, що згідно розрахунків суду відповідач має заборгованість перед банком в розмірі 62 325,92 грн (тіло кредиту), а позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 50076,37 грн, суд, враховуючи вимоги ст.13 ЦПК України, вважає, що розмір заборгованості за тілом кредитом, який підлягає стягненню з відповідача в даному випадку становить саме 50076,37 грн. Що стосується позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в розмірі 17497,88 грн, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з такого. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана стаття регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме стягнення процентів за неправомірне користування кредитом. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи, що строк (термін) виконання відповідачем обов`язку з повернення кредитних коштів між сторонами не встановлений, такий строк (термін) визначається моментом пред`явлення вимоги позивачем. Вимогу про повернення грошових коштів позивач пред`явив відповідачу шляхом звернення до суду з позовом. Відповідач фактично дізнався про вимоги щодо повернення коштів, наданих йому банком, з моменту отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з пакетом документів, а саме 23.09.2020 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.162). Отже, семиденний строк виконання обов`язку з повернення кредитних коштів для відповідача, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, сплинув 30.09.2020 року. Тобто, 30.09.2020 року є останньою датою, коли відповідач повинен був виконати вимогу позивача з повернення коштів, сума яких позивачем була зазначена в позові. Враховуючи наведене, вбачається, що датою, з якої слід вважати, що відповідач порушив зобов`язання з повернення кредитних коштів, слід вважати 01.10.2020 року і саме з цієї дати позивач мав право нараховувати на суму боргу три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки інший розмір процентів не був встановлений між сторонами за неправомірне користування кредитними коштами. Враховуючи те, що з наданої позивачем виписки (а.с.57) вбачається, що проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України були нараховані станом на 01.11.2019 року, 01.12.2019 року, 01.01.2020 року, 01.02.2020 року, 01.03.2020 року, тобто в період коли строк повернення кредитних коштів у відповідача ще не настав, суд вважає, що вказані вимоги є необґрунтованими та безпідставними і тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Згідно ч. 1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевказані положення ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 799,83 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (38,05 %). Решту судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: partial