Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою, у якій просить встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991. Свої вимоги заявник мотивує тим, що вона народилась [INFO] в с. Білилівка Ружинського району Вінницької області. 22.07.1986 року уклала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу присвоєно прізвище - [PERSON] . В квітні 2015 року вона звернулась до Іванівського РС УДМС України у Київській області із заявою про видачу паспорта замість утраченого, однак отримала відмову, так як проведеною перевіркою встановлено особу, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. Встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 в судовому порядку необхідне заявнику для отримання паспорта громадянина України. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17.09.2021 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду. В судовому засіданні представник заявника та заявник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник заінтересованої особи заявлені вимоги не визнав та підтримав заперечення, наведені у відзиві на заяву, вказавши, що заявником порушено процедуру, визначену законом, для отримання громадянства, а саме не подано відповідну заяву до міграційного органу щодо перевірки її належності до громадянства будь-якої з держав відповідно до вимог Порядку розгляду заяв про визнання особою без громадянства, який затверджено Постановою Кабінетів Міністрів України від 24.03.2021 за №317. Отже, заявник може звернутися до територіального підрозділу із заявою отримання статусу особи без громадянства, після чого, з часом може отримати громадянство України. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В узагальненні судової практики Верховного суду України "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно зі змінами від 03.10.2017) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (проголошення незалежності України) або станом на 13 листопада 1991 року (набрання чинності Законом № 2235-ІІІ). Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991, який має юридичне значення. Встановлення факту постійного проживання на території України потрібно заявнику для оформлення належності до громадянства України. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Стаття 1 Закону України «Про громадянство» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» - громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215/2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] в селі Білилівка Ружинського району Вінницької області та постійно проживала на території України. Факт постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) підтверджено такими доказами: - свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.09.1985 (а.с.7), у якому її батьками зазначено: Батько - « [PERSON] », національність - «українець». Мати - « [PERSON] », національність - «українка». Національність заявниці - «українка».19.08.1986 року отримала паспорт громадянина [NUMBER] , про що зроблено відмітку в свідоцтві про народження. З моменту народження до 20.09.1989 року вона була зареєстрована та фактично проживала по [ADDRESS] , згідно довідки №772 від 09.07.2021 року (а.с. 9) та записів погосподарських книг № 1 за 1961-1990 pp. Ружинської селищної ради Житомирської області, (а.с. 10). Від шлюбу має троє дітей, [INFO] , [INFO] , [INFO] , які народилися в селі Білилівка Ружинського району Житомирської області (а.с. 13-15). В 1989 році вона з чоловіком переїхала проживати в село Рудня-Левківська Вишгородського (Іванківського) району Київської області, де проживала без реєстрації з 20.09.1989 по 04.03.1993, що підтверджується записами будинкової книги Димарської сільської ради та погосподарських книг № 1 за 1986-1990 pp., 1991-1996 pp. та відображено в довідці № 102 від 14.07.2021 року Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області (а.с.10). З вересня 1989 року почала працювати різноробочою в сільськогосподарському підприємстві СГВК «Дружба», що знаходилось в селі Димарка Іванківського району Київської області. Так як трудова книжка в неї відсутня, факт роботи на даному підприємстві, яке в 2000 році у зв`язку з відсутністю матеріально-технічної бази та тяжким фінансовим станом було ліквідоване, а бухгалтерська та кадрова документація передана на зберігання до комунальної установи Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області «Трудовий архів», підтверджується архівною довідкою від 16.07.2021 року № 01-27-309, яка містить інформацію про те, що у документах архівного фонду сільськогоподарський виробничий кооператив (СГВК) «Дружба» (колишня назва - колгосп «Дружба») с. Димарка Іванківського району Київської області, в книзі обліку трудового стажу і заробітку колгоспників за 1989-1993 pp. зазначено: « [PERSON] », назва посади не вказана, кількість відпрацьованих вихододнів за рік складає 1989 p.- 59, 1990 p.- 190, 1991 p.- 345, 1992 p.- 304, 1993 p. -108, (а.с. 19). А також архівна довідка №01-27/310 від 06.07.2021 року вказує на реорганізаційні зміни даного сільськогосподарського підприємства (а.с. 18). Отже, протягом свого життя [PERSON] не залишала межі України, а постійно проживала з сім`єю на території України, мала постійну роботу, але паспорт був втрачений, про що свідчить її звернення до відповідних органів і отриманням відмови (а.с.16) на підставі довідки Іванківського РС УДМС України у Київській області та повідомленням Козятинського відділу УДМС України у Вінницькій області про відмову у видачі паспорта (а.с.20). Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Жодних заперечень представник зацікавленої особи щодо непідтвердження наданими документами факту, за встановленням якого заявник звернулася до суду, не висловив. При цьому суд вважає, що аргументи, на які посилається міграційний орган, не вказують наявність спору про право, а стосуються процедури набуття громадянства України, в той час як заявник просить встановити факт її проживання на території України в певний час.

Outcome: approved