Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 26 квітня 2007 року працювала в ДП «ВК «Краснолиманська» на різних посадах, 19 червня 2017 року її було звільнено з роботи у звязку зі скороченням чисельності або штату за п.1 ст.40 КЗПП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки вона мала переваги в залишенні на роботі. Так, порівняно з іншими операторами, які залишилися працювати на підприємстві, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, має більш тривалий стаж роботи на підприємстві, має вищу освіту, заробіток, який вона отримувала, був єдиним джерелом її доходу, до того ж на цьому ж підприємстві загинув її чоловік [PERSON], і адміністрація шахти запевнила її, що не залишить сімю в біді. За думкою позивача, при звільненні її у звязку зі скороченням штату або чисельності не були враховані розяснення, що містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», в якій передбачено, що при проведенні скорочення власник або уповноважений ним орган має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування)працівників і перевести більш кваліфікованих працівників, посади яких скорочуються за їх згодою на інші посади, звільнивши з них менш кваліфікованих працівників. Крім того, вона дізналась, що на підприємстві була вакантна посада у договором відділі, яка відповідає її кваліфікації, і звернулась з цього приводу до директора підприємства з проханням перевести її у вказаний відділ, але отримала відмову. В серпні 2017 року позивач збільшила свої позовні вимоги: просила поновити її на роботі в ДП «ВК «Краснолиманська» на посаді оператора ЕОМ обчислювального відділу, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодувати заподіяну їй моральну шкоду. В обґрунтування доповнених позовних вимог зазначила, що звільнення її роботи відбулося через упереджене ставлення до неї з боку адміністрації підприємства через те, що вона відмовилась виконувати накази № 160 від 31.01.2017р. «Про тимчасову зміну режиму праці підприємства», № 252 від 28.02.2017р. «Про встановлення неповного робочого часу» та «Про додаткові вихідні дні», так як, на її думку, ці накази не відповідають чинному законодавству, але начальник відділу попередив її, щ якщо вона не підпише накази, то буде звільнена. Дійсно пропозиція на перевід на цьому ж підприємстві була зроблена, але тільки на папері, так як коли вона звернулась до адміністрації підприємства для оформлення переводу за однією і запропонованих вакансій, яких було близько 80, то отримала відмову. До того ж, перелік вакансій був неповний. При звільненні з роботи в порушення вимог ст.116 КЗпП України підприємство неповністю розрахувалось із нею, остаточно заборгованість по заробітній платі була виплачені їй лише 27 липня 2017 року, у звязку з чим відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку за період з дати звільнення по день остаточного розрахунку в сумі 9500 грн. (339,30 грн. х 28 робочих днів), де 339,30 грн. її середньоденний заробіток, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, 28 днів кількість робочих днів затримки розрахунку). Крім того, незаконним звільненням їй була завдана моральна шкода, яка полягає в душевними та фізичними стражданнями внаслідок порушення права на працю, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою у звязку цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів, яку позивач оцінила у 3000 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пояснивши, що працювала оператором ЕОМ в інформаційно-обчислювальному відділі ДП «ВК «Краснолиманська». На момент звільнення такому звільненню підлягали близько 20 чоловік, але звільнили лише її та іншу особу, яка є пенсіонеркою. За два місяці до дати звільнення її дійсно було попереджено про звільнення, 15 червня 2017 року профком дав згоду на її звільнення. Двічі їй видали список вакантних місць, в якому вона вибрала учня машиніста підйомних машин і звернулась у відділ кадрів, де її направили до начальника планового відділу, щоб зясувати фактичну наявність вільних місць, де повідомили, що працівники вже не потрібні. У відділі кадрів її повідомили, що будуть у наявності ще вільні місця. В другому списку запропонованих посад було вже менше. Вона не здала заяву про переведення, так сподівалась на те, що адміністрація працевлаштує її. В день звільнення вона не працювала із заявою про проведення з нею розрахунку на підприємство не зверталась. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, пояснивши, що [PERSON] працювала на ДП «ВК «Краснолиманська» з 26.04.2007р. по 19.06.2017р. на посадах учня контролера дільниці ВКТО, контролера дільниці ВКТО, контролера дільниці АПП, оператора відео нагляду дільниці ІОВ, оператора ЕОМ дільниці ІОВ. Згідно заходів з впорядкування штату ДП «ВК «Краснолиманська» по дільниці «Управління», затверджених в.о. генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська», було внесено пропозицію про скорочення посад оператор ЕОМ дільниці ІОВ. За результатами роботи зазначеної комісії наказом № 312 від 13.04.2017р. було проведено скорочення з 19.06.2017р. посад оператор ЕОМ дільниці ІОВ ДП «ВК «Краснолиманська», яку займала позивач. 13.04.2017р. було проведено загальні збори колективу дільниці ІОВ, на якому було розглянуто та затверджено кандидатури робітників, які підлягають звільненню у звязку зі скороченням штату. Зборами було прийнято рішення висунути в якості кандидата на звільнення у тому числі й позивача. 18.04.2017р. було проведено засідання комісії підприємства зі скорочення штату, на якому позивач була попереджена про скорочення її посади та під розпис ознайомлена з наявними на підприємстві вакансіями. Листом № 01/11-99/4 від 08.06.2017р. позивача було повідомлено про засідання профспілки ДП «ВК «Краснолиманська», яке мало відбутися 15.06.2017р. о 9-00 голині, на якому розглядатиметься питання щодо надання згоди на звільнення позивача у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України. Зазначений лист позивач отримала 13.06.2017р. 15.06.2017р. відбулося засідання профспілкового комітету ДП «ВК «Краснолиманська», на якому в присутності позивача було розглянуто питання щодо надання згоди на звільнення позивача у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України. На засіданні профспілки позивачу було запропоновано ознайомитися з переліком вакансій на підприємстві станом на 15.06.2017р., від чого позивач відмовилась. Про відмову позивача від ознайомлення з наявними вакансіями учасниками засідання профкому було складено відповідний акт. Після розгляду питання щодо надання згоди на звільнення позивача по суті, профспілковим комітетом ДП «ВК «Красолиманська» було прийнято рішення про надання відповідної згоди. 19.06.2017р. [PERSON] була звільнена з посади оператора ЕОМ дільниці ІОВ ДП «ВК «Краснолиманська» у звязку зі скороченням штату згідно ч.1 ст.40 КЗпП України з 19.06.2017р з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. Враховуючи вищевикладене, відповідачем було дотримано вимоги діючого законодавства України при звільненні позивача у повному обсязі. Знаходить посилання позивача на порушення відповідачем ст.42 КЗпП України безпідставними та надуваними, так як станом на 01.04.2017р. на дільниці ІОВ ДП «ВК «Краснолиманська» за штатом працювало 5 операторів ЕОМ, згідно наказу № 372 від 13.04.2017р. було скорочено 5 операторів ЕОМ, тобто посада, яку обіймала позивач, була скорочена у повному обсязі. Посилання позивача на наявність вакантної посади на момент звільнення у договірному відділі ДП «ВК «Краснолиманська» за думкою представника відповідача є також безпідставними та необґрунтованими, оскільки у період з 18.04.2017р. по 19.06.2017р. зазначеної вакансії на підприємстві не існувало. Крім того, відповідної заяви про переведення на таку саме посаду від позивача на адресу адміністрації підприємства не надходило. На виконання наазу № 4361/К від 19.06.2017р. позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні, було нараховані належні до сплати суми, з яких 584 грн. перераховано 15.06.2017р., 12.25 грн. -14.07.2017р., 386,02 грн. 27.07.2017р., 8279,59 грн. 21.06.2017р., які перераховані на п/р Приватбанку. Під час отримання позивачем трудової книжки будь-яких вимог до відповідача щодо проведення з ним розрахунку не заявлялось. Право на відшкодування моральної шкоди могло виникнути у позивача у разі обґрунтованості інших позовних вимог, що могло підтвердити порушення прав позивача з боку відповідача. Оскільки позивачем не доведено факт порушення його трудових прав при звільненні, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі наведеного представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази та допитавши свідка, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] працювала в ДП «ВК «Краснолиманська» з 26.04.2007р. по 19.06.2017р., працюючи на посадах учня контролера тимчасово, контролера тимчасово, учня оператора відео спостереження тимчасово, оператора ЕОМ, звільнена 19.06.2017р. у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (наказ № 4361/к от 19.06.2017р.), що підтверджується копією трудової книжки БТ-П № 1629890, копіями заяв про прийняття, переведення та звільнення (а.с.14-17, 70-77). Згідно п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В статті 42 КЗпП України перераховані випадки переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці. За встановленою у ст.43 КЗпП України процедурою розірвання трудового договору з підстав, передбачених зокрема пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Положеннями ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Як передбачено ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Наказом по ДП «ВК «Краснолиманська» від 13.04.217р. № 371 була утворена комісія по упорядкуванню чисельності штату (а.с.52). Наказом по ДП «ВК «Краснолиманська» від 13.04.217р. № 372 «Про скорочення штату» з 19.0.2017р. було скорочено по інформаційно-обчислювальному відділу операторів ЕОМ в кількості 5 одиниць (а.с.7, 53). Цього ж числа на зборах трудового колективу було вирішено надати для розгляду на скорочення кандидатури операторів, у тому числі й позивача, що підтверджується копією протоколу зборів трудового колективу від 13.04.2017р.(а.с.5, 54). 18.04.2017р. на засіданні комісії по скороченню дільниці ІВО оператори, в тому числі і позивач, ознайомились під розпис з попередженням про майбутнім скороченням, що підтверджується відповідним протоколом від 18.04.2017р. та особистим підписом [PERSON] в тексті попередження про вивільнення (а.с.55-57). 08.06.2017р. [PERSON] адміністрацією підприємства, на якому вона працювала, було направлено листа про дату та час засідання профспілкового комітету з питання її звільнення за с.1 ст.40 КЗпП України і запрошення прибути на засідання профспілкового комітету, який вона отримала 13.06.2017р. (а.с.58, 59). 15.06.2017р. на засіданні профспілкового комітету позивачці було запропоновано перелік вакантних місць по ДП «ВК «Краснолиманська», з яким позивач знайомитися відмовилась, про що було складено відповідний акт від 15.06.2017р. (а.с.6, 60,61). З виписки з протоколу № 70 засідання профспілкового комітету ДП «ВК «Краснолиманська» від 15.06.2017р. вбачається, що профспілковий комітет дав згоду на звільнення у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України з 19.06.2017р. оператора ЕОМ дільниці ІВО [PERSON] (а.с.62). Наказом по ДП «ВК «Краснолиманська» від 19.06.2017р. № 4361/к оператора ЕОМ дільниці ІВО мережко А.Є. було звільнено з підприємства у звязку зі скороченням штату за ч.1 ст.40 КЗпП України з 19.06.2017р. з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а.с.7, 64). Свідок [PERSON] - заступник директора по кадрах ДП «ВК «Краснолиманська» - суду показав, що відділ відеоспостереження на підприємстві був скорочений у звязку з тим, що дану ділянку роботи могла виконувати воєнізована охорона. Наказом від 13.04.2017р. № 371 були розроблені заходи по упорядкуванню штату по дільниці управління ДП «ВК «Краснолиманська» з 12.04.2017р., згідно яких було вирішено скоротити 5 чоловік операторів по ІВО, на зборах трудового колективу було вирішено надати для розгляду на скорочення кандидатури операторів ЕОМ, у тому числі й позивача, було підготовлено попередження про вивільнення за два місяці до дати звільнення, в якому позивач розписалась, на засіданні профкому був даний дозвіл на звільнення позивача у звязку зі скороченням штату та повторно запропоновані вакансії, однак вона відмовилась від підпису, про що було складено акт. Профком дав згоду на звільнення [PERSON] з підприємства за п.1 ст.40 КЗпП України. 19.06.2017р. позивач була звільнена з посади оператора ЕОМ у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України. Наказ про звільнення було доведено до її відома. Позивач відмовилась від переведення на іншу роботу, посилаючись, що не в змозі за станом роботи виконувати іншу роботу заяв про переведення не писала і адміністрації підприємства не надавала. Посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст.42 КЗпП України суд знаходить безпідставним, так як згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 04.08.2017р. № 01/11-136/3 за планом і фактично чисельність операторів ЕОМ у відділі ІВО на 01.04.2017р. становило 5 одиниць, і така ж кількість одиниць операторів ЕОМ по ІОВ була скорочена згідно наказу від 13.04.2017р. № 372 (а.с.63), отже неможливо було віддати комусь переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці. Відповідно о ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень щодо невизнаних обставин. Доказів звернення позивачки із заявою про переведення на іншу посаду суду надано не було. В судовому засіданні також не знайшло свого підтвердження факт упередженого ставлення адміністрацією шахти до позивача у звязку з невиконанням нею наказів як передумова для її подальшого звільнення. Проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку про те, що при звільненні позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників відповідачем була дотримана встановлена трудовим законодавством України процедура звільнення працівника у звязку з його розірванням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За таких обставин звільнення позивача було здійснено на законних підставах, і підстави для її поновлення на попередній роботі відсутні. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 873 від 30.08.2017р. заробіток позивача становить: середньомісячний - 4410,90 грн., середньоденний 339,30 грн. (а.с.8, 34, 82). Згідно довідок ДП «ВК «Краснолиманська» [PERSON] № 1174 від 30.08.2017р., № 525 від 12.07.2017р. станом на дату звільнення 19.06.2017р. було нараховане 11565,65 грн., утримано 2900,05 грн., до виплати 8279,59 грн., виплачені суми: 584 грн. перераховані 15.06.2017р., 8279,59 грн. 21.06.2017р., 12,25 грн. 14.07.2017р., 386,02 грн. (л/лист за рахунок ФСС по ТВН) перерахований 27.07.2017р. (а.с.35, 81, 83). Зазначені обставини підтверджуються також випискою по надходженням по картці/рахунку позивача за період 19.06.2017р. 28.07.2017р. (а.с.45). Як встановлено в ході розгляду справи позивач в день звільнення (19.06.2017р.) не працювала, що підтверджується копією графіку виходів відділу ІВО на червень 2017 року (а.с.44), а також дана обставинами сторонами не оспорюється, вимог про розрахунок позивачем до адміністрації підприємства не предявлялось. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст.117 КЗпП України немає. Відповідно до положень ст.273-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно абз.10 п.2.3 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012) звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Зважаючи на те, що в судовому засіданні не було встановлено порушення трудових прав позивача відповідачем, - підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу відсутні. Відповідно до ст.ст.36, 40, 42, 43, 49-2, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed