Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Виклад позиції позивача Позивач [PERSON] проживала із відповідачем [PERSON] у незареєстрованому шлюбі однією сім`єю з 2012 року по 2017 рік. Під час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , батьком якої у її свідоцтві про народження записаний відповідач. Дитина проживає з матір`ю та знаходяться на повному її утриманні. Позивач [PERSON] на даний час є непрацюючою та перебуває у декретній відпустці по догляду за молодшою донькою [PERSON] , [INFO] . Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, участь у її фізичному та духовному вихованні не приймає, однак як зазначає позивач є матеріально забезпеченим, офіційно є працевлаштованим та може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. За таких обставин позивач [PERSON] просить суд стягнути на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог не подав не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі суду про відкриття провадження у справі від 31.01.2020 року. Заяви, клопотання позивача, відповідача До початку судового засідання від позивача [PERSON] надійшла письмова заява розглянути справу у її відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] заяв та клопотань пов`язаних із розглядом справи до суду не надходило. Процесуальні дії у справі. Відповідно до ухвали суду від 31.01.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справи на 26.02.2020 року на 08:30 год. 17.01.2020 року судом здійснювався запит до відділу УДМС України у Вінницькій області з метою встановлення місця проживання відповідача, а тому ухвалу суду від 31.01.2020 року було направлено на адресу відповідача разом з копією позовної заяви, додатками до неї та повісткою про виклик до суду було направлено на адресу відповідача. Однак, поштовий конверт повернувся до суду з відміткою « Інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» Ухвалою судді від 30.03.2020 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду на 28.04.2020 року З метою повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів, на веб - порталі "Судова влада" судом 12.03.2020 року та 03.04.2020 року розміщено оголошення про відкладення розглядом справи. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд даної справи. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подавав. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. Відповідач [PERSON] у судові засідання 26.02.2020 року, 30.03.2020 року, 28,04.2020 року не з`являвся, а тому справа розглядом відкладалася. Ухвалою судді від 28.05.2020 року було вирішено провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.3ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином . Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, за час спільного проживання сторони мають дитину: дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] (а.с.8). Дитина проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою № 12.23-25 від 09.01.2020 року виданою Зарудинецькою сільською радою Немирівського району (а.с.9) Судом було встановлено, що відповідач на час розгляду даної справи є працюючим, а тому позивач свої позовні вимоги обґрунтовує у стягненні аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву із викладенням своїх заперечень до суду не подавав. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] потребує матеріальної допомоги, оскільки є непрацюючою і перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, а відповідач є фізично здоровим, працездатним, тому може надавати допомогу на утримання власних дітей, оскільки ним не надано суду доказів того, що він непрацездатний, або є обмеження, визначені лікарською комісією, щодо неможливості працювати, отримувати дохід. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо виконання батьками обов`язку утримувати дітей Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Згідно із ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. За змістомст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1ст.181 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2ст.182 СК України). Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ч.ч.1, 2 ст.200 СК України). Висновки суду За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини сторін, причини позову про стягнення аліментів на утримання дитини, матеріальне не забезпечення дитини з боку батька відповідача по справі та інші обставини справи, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову і приходить до висновку, що оскільки відповідач зі слів позивача хоч і офіційно є працевлаштований, однак позивачем жодних доказів на підтвердження цього не було надано. Тобто розмір аліментів, які просить стягувати позивачка із відповідача, а саме 3000 гривень від його доходу щомісячно на думку суду завищений. Позивачем не доведено, що за своїм матеріальним становищем відповідач може сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі заявлених позовних вимог. Тому з урахуванням вищенаведеного, положень статті 182 СК України щодо встановлення мінімального розміру аліментів відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», суд приходить до висновку, що розмір аліментів, які просить позивач стягнути з відповідача слід стягувати у меншому розмірі, а тому рішення підлягає до часткового задоволення. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати повязанні з наданням правової допомоги, а також на користь держави судовий збір в сумі 840.80 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial