Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою від 27.01.2020р., в якій зазначила, що станом на 01.10.2019 року відповідач має перед нею заборгованість зі сплати аліментів у загальному розмірі 14453,94 грн., яка утворилася з 03 січня 2016 року, а тому посилаючись на вимоги ст. 196 СК України, вона просить суд: стягнути з [PERSON] неустойку по заборгованості зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у сумі 104195,80 гривень та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5030,00 грн. Ухвалою судді від 12.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.10. 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 01.10.2019 р. надійшла зустрічна позовна заява, яка була уточнена 25.11.2019р,. в якій позивач [PERSON] зазначив, що згідно розрахунку заборгованості державного виконавця Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 11.11.2019р. його борг за виконавчим листом № 337/6148/15-ц від 21.12.2015р. станом на 01.10.2019 року, становить 14453,94 гривень. З жовтня 2016 року по серпень 2017 року він мав хворобу, внаслідок якої отримав 3 групу інвалідності. До 31.03.2017 року він працював на підприємстві ПАТ «Запорізький завод феросплавів».Після звільнення з підприємства в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, його матеріальний стан погіршився, що призвело до виникнення заборгованості по аліментам, через обставини, які від нього не залежали, посилаючись на вимоги ч.2 ст.197 СК України просить суд: зменшити суму боргу за виконавчим листом з 14453,94 грн до 7226,97 грн., стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 9600, 00 грн. Ухвалою суду від 23.10.2019 року було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12.11.2019р на 14-30 год. 05.11.2019р. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, який згодом було уточнено 06.12.2019р., відповідно до якого, відповідач [PERSON] просила відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] , оскільки у [PERSON] відсутні підстави для часткового звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, які передбачені ст.197 СК України та зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів, так як звільнився [PERSON] 31.03.2017 року за власним бажанням, а не за станом здоров`я,заборгованість по аліментам на час звільнення становила 3542,19 грн.31.08.2017 року з [PERSON] було знято інвалідність.Також зазначила,що під час тимчасової інвалідності [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів відсутня,станом на 31.08.2017 року переплата по сплаті аліментів [PERSON] становила 737,40 грн. [PERSON] офіційно не працевлаштований, рішення суду по сплаті аліментів на утримання доньки не виконує,внаслідок чого утворилася заборгованість по сплаті аліментів. 25.11.2019р. надійшов уточнений відзив на позовну заяву. 06.12.2019 р. надійшла відповідь на уточнений відзив на позовну заяву. 14 лютого 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження, справа була призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги уточненої позовної заяви підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити.В задоволені зустрічної позовної заяви просила відмовити. В судовому засіданні представник позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] [PERSON] позовні вимоги уточненої зустрічної позовної заяви підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити.Позовні вимоги [PERSON] просив задовольнити частково з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та представника позивача за зустрічною позовною заявою, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про стягнення пені за прострочення сплати аліментів підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2015 року було стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не меншому, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з 03.11.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, т.б. до [INFO] . Хортицьким районним судом м.Запоріжжя на виконання вказаного судового рішення 18.12.2015 року було видано виконавчий лист №2/337/2472/2015, примусове виконання якого здійснюється державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції України у Запорізькій області Галь М.І. Згідно з останнім розрахунком заборгованості державного виконавця від 11 листопада 2019 року заборгованість відповідача по аліментам утворилась з січня 2016 року та станом на 01 жовтня 2019 року складає 14453,94 грн.,який відповідачем не оскаржений. (а.с.115). За положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 14-616цс18. Позивачем до позову надано розрахунок пені за прострочення сплати аліментів , який в повній мірі відповідає позиції Великої Палати Верховного суду викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18). Оскільки позивачкою пред`явлені вимоги про стягнення пені за період з 04.01.2016 року до 30.09.2019 року, то наданий стороною позивача розрахунок пені є вірним математично, та відповідає порядку нарахування пені, який визначено Верховним Судом у постанові від 03.04.2019 року. Згідно розрахунку наданого стороною позивача, пеня за прострочення сплати аліментів за цей період складає 104195,80 грн. Ст.196 СК України передбачено, що розмір пені не може бути більше 100 % заборгованості, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 14453,94 грн. Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.12 ЦПК України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] .. Оскільки позивачка по даній категорії справ звільнена від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України ці витрати підлягають стягненню з відповідача. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в обгрунтування своїх зустрічних позовних вимог до [PERSON] про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини з 14453,94 грн до 7226,97 грн.,посилався на те що з жовтня 2016 року по серпень 2017 року він мав хворобу, внаслідок якої отримав 3 групу інвалідності. До 31.03.2017 року він працював на підприємстві ПАТ «Запорізький завод феросплавів».Після звільнення з підприємства в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, його матеріальний стан погіршився, що призвело до виникнення заборгованості по аліментам, через обставини, які від нього не залежали. Частиною другою ст. 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Обґрунтовуючи позов в цій частині [PERSON] посилався на те, що з жовтня 2016 року по серпень 2017 року він мав хворобу, внаслідок якої отримав 3 групу інвалідності. До 31.03.2017 року він працював на підприємстві ПАТ «Запорізький завод феросплавів».Після звільнення з підприємства в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, його матеріальний стан погіршився, що призвело до виникнення заборгованості по аліментам, через обставини, які від нього не залежали. Разом з тим, позивачем не заперечується, що йому було відомо про ухвалення 18.12.2015 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя рішення про стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не меншому, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з 03.11.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, т.б. до [INFO] . Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). З огляду на те, що відповідачем визнається наявність заборгованості зі сплати аліментів, то така обставина не потребує доказування відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, за якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 22Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», "передбаченаст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів." У такому разі дійсно необхідно виходити із презумпції вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти та прострочила виконання зобов`язання. Тобто відповідач повинен доказувати протилежне. Як встановлено в судовому засіданні, що відповідач не здійснював в належному розмірі виплат по аліментам, поважних обставин, які б свідчили про незалежні від нього причини, не встановлено. [PERSON] був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та знав про свій обов`язок з їх сплати, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, відповідачем до суду не надано. [PERSON] не довів, що він не має можливості утримувати свою доньку. Відповідачем не наведено суду підстав (особливостей матеріального, сімейного стану тощо), у зв`язку з якими його може бути частково звільнено його від сплати заборгованості за аліментами. Твердження [PERSON] про погіршення матеріального стану внаслідок отримання інвалідності та звільнення з підприємства ПАТ «Запорізький завод феросплавів» за станом здоров`я, не підтверджуються належними доказами та спростовуються розрахунком заборгованості державного виконавця Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ України у Запорізькій області від 11 листопада 2019 року ,згідно якого заборгованість по сплаті аліментів в зазначений період відсутня,станом на 31.08.2017 року переплата по сплаті аліментів [PERSON] становила 737,40 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно дост. 8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд вважає, що у даному випадку розмір заборгованості за аліментами, яка виникла внаслідок невиконання рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2015р. не підлягає зменьшенню ,а отже зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини не підлягає задоволенню. Згідно з п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача у разі відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: partial