Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

В травні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. З урахуванням заяв про зміну та уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати звільнення [PERSON] неправильним. Визнати [PERSON] звільненим за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Зобов'язати ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області зарахувати [PERSON] період вимушеного прогулу з 02 липня 2013 року по день прийняття судового рішення у стаж проходження служби на посаді начальника 18-ї ППЧ Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області. Зобов'язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій та ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області провести розрахунок та нарахувати [PERSON] грошове забезпечення за час вимушеного невиконання службових обов'язків з моменту звільнення до моменту винесення судового рішення. Стягнути з ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Стягнути з ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 8044,8 грн. Допустити негайне виконання судового рішення (том 2, а.с. 224). В обґрунтування позову позивач зазначив, що 16 вересня 1988 року він був призначений на посаду начальника 18 професійної пожежної частини смт Царичанка на підставі наказу Управління пожежної охорони від 22 вересня 1988 року № 90о/с. 01 березня 1994 року призначений на посаду начальника 18 невоєнізованої пожежної частини по охороні смт Царичанка на підставі наказу УПО від 25.06.1993 року № 110о/с. 10 червня 2002 року призначений на посаду начальника 18 професійної пожежної частини смт Царичанка на підставі наказу УГПО від 20.06.2002 року № 81о/с. 09 липня 2012 року звільнений з роботи по переводу до Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області відповідно до наказу ГУМНС від 09.07.2012 року № 98о/с. Відповідно до наказу МНС України від 10 липня 2012 року № 492 його було призначено начальником 18 професійної пожежної частини Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області. 21 серпня 2012 року позивачу присвоєна ІІІ група інвалідності. В період з 09.05.2013 по 07.06.2013 року позивач знаходився на лікарняному. В період з 03.07.2013 року по 12.07.2013 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні. 02 липня 2013 року позивач звільнений за п.1 ст. 40 КЗпП України через скорочення штату працівників. Звільнення вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки 01 та 02 липня він перебував на роботі, але йому не було відомо про звільнення та не була видана трудова книжка, а повідомив про звільнення його т.в.о начальника ДПРЧ 24 Вісич Є.А. 05.07.2013 року, коли позивач перебував на лікарняному. Існує заява про звільнення за власним бажанням і одночасно за скороченням штату, але позивач такої заяви не писав та не підписував. В порушення ст.49-2 КЗпП України його не попереджали про наступне звільнення за два місяці. В порушення ст. 40 КЗпП України ніхто не повідомляв позивача про можливість перевестися на іншу роботу та йому не пропонувалися інші посади. Позивач є інвалідом, а відповідно до чинного законодавства, на підприємствах, установах та організаціях, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, отже позивача звільнено незаконно. Позивач має переважне право на залишення на роботі відповідно до ст.42 КЗпП України у зв'язку з тривалим безперервним стажем роботи в даній організації, який становить 25 років, також він дістав в цій організації професійне захворювання. Організація, де працював позивач - 18 професійна пожежна частина Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області, ліквідована у повному складі, тому відповідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки позивача звільнено без законних підстав, але поновити на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд має визнати позивача звільненим за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Зазначає також, що незаконним звільненням йому заподіяна моральна шкода, яка виразилась в тому, що йому доводилось існувати за рахунок дружини та просити допомоги у близьких, він намагався знайти тимчасову працю, щоб виживати. Щоб захистити свої права, йому довелось звернутися за юридичною допомогою, за яку змушений сплатити власні кошти. За час неможливості працювати на посаді, якій він віддав все своє життя, позивач відчував пригніченість, сором, образу, ним втрачені нормальні життєві зв'язки з колегами та знайомими, він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Заподіяну моральну шкоду оцінює в 20000 грн. Позивач просить також поновити строк звернення до суду, як такий, що пропущений ним з поважних причин, мотивуючи своє клопотання тим, що з того моменту як дізнався про звільнення, він всіляко намагався відновитися на займаній раніше посаді, писав скарги у різні інстанції, також з часу звільнення до теперішнього часу у зв'язку зі своїм захворюванням перебував на лікуванні. Вважаючи можливим вирішити спірне питання через органи прокуратури, ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, СБУ у Дніпропетровській області, не звертався до суду (том 1, а.с. 7). Представник відповідача Державної служби України з надзвичайних ситуацій надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що на виконання Указу Президента України від 24.12.2012 року № 726 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», розпорядження КМУ від 27.03.2013 року № 176-р «Питання Державної служби з надзвичайних ситуацій» та у зв'язку з припиненням Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області 18 професійну пожежну частину ГТУ МНС у Дніпропетровській області чисельністю у 27 посад ліквідовано у повному обсязі. Наказом МНС України від 14.06.2013 року № 310 [PERSON] звільнено з посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Наказом ГТУ МНС України у Дніпропетровській області № 281 від 01.07.2013 року [PERSON] звільнено з посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Керівництво Царичанського районного сектору повідомило позивача про те, що він був звільнений відповідними наказами та йому необхідно прибути 02.07.2013 року для отримання трудової книжки. Позивач відмовився отримати трудову книжку, про що 02.07.2013 року був складений відповідний акт. Позивачу також було запропоновано посаду диспетчера 24 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, від якої він відмовився, про що 07.06.2013 року було складено акт. Вимога позивача до ДСНС України про проведення розрахунку та нарахування грошового забезпечення за час вимушеного невиконання службових обов'язків є безпідставною, оскільки він працював у 18 професійній пожежній частині ГТУ МНС у Дніпропетровській області, яка є самостійною юридичною особою. Оскільки з боку ДСНС України не було жодних порушень чинного законодавства, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (том 2, а.с. 53-56). Представник відповідача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що відповідно до наказу МНС України від 29.05.2013 року № 223 18 професійна пожежна частина Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області чисельністю 27 посад ліквідується у повному обсязі, а відповідно до наказу ДСНС України від 29.5.2013 року № 362 утворюється 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області (постійної готовності) чисельністю 27 посад, місце дислокації - смт. Царичанка. Пунктом 7 названого наказу № 362 зобов'язано начальника Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області при здійсненні організаційно-штатних заходів укомплектувати новоутворені ДПРЧ особовим складом згідно з кваліфікацією, освітою відповідно до номенклатури посад. Тобто, у штатному розписі 18 ППЧ ГТУ МНС у Дніпропетровській області весь особовий склад - працівники, трудові відносини яких регулюються законодавством про працю, а у штатному розписі 24 ДПРЧ ГУ ДСНС у Дніпропетровській області особовий склад - особи рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, які проходять службу відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу і працівники, трудові відносини яких регулюються законодавством про працю (12 осіб начальницького складу служби цивільного захисту та 15 працівників). Згідно штатного розпису 24 ДПРЧ ГУ ДСНС у Дніпропетровській області посаду начальника частини може обіймати лише особа, яка має спеціальне звання служби цивільного захисту, відповідає кваліфікаційним вимогам і здатна за своїм здоров'ям виконувати свій службовий обов'язок. Позивач за своєю освітою та станом здоров'я таким вимогам не відповідає. Твердження позивача, що його не було завчасно повідомлено про організаційно-штатні заходи, не відповідає дійсності. Про реформування підрозділів професійної пожежної охорони відповідно до наказу МНС від 27.06.2012 року позивач був персонально попереджений 30.10.2012 року. Крім того, згідно акту комісії 18 ППЧ ГТУ МНС у Дніпропетровській області від 12.06.2013 року [PERSON] відмовився підписати відомість про ознайомлення з наказом МНС України від 29.05.2013 року № 223. Також [PERSON] було запропоновано посаду диспетчера 24 ДПРЧ ГУ ДСНС у Дніпропетровській області, що відповідає його кваліфікаційному рівню та можливості за станом здоров'я обіймати цю посаду. Але згідно акту від 07.06.2013 року позивач відмовився від запропонованої йому посади. Не підлягають також задоволенню вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, оскільки факт заподіяння відповідачем моральної шкоди не доведено, обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди не надано. Відповідач наголошує також, що позивачем пропущено встановлений законом строк для звернення з позовом до суду і наведені позивачем посилання на причини пропуску строку не є поважними. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити (том 2, а.с. 9-15). Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Судом встановлено, що 16 вересня 1988 року [PERSON] був призначений на посаду начальника 18 професійної пожежної частини смт Царичанка на підставі наказу Управління пожежної охорони від 22 вересня 1988 року № 90о/с. 01 березня 1994 року [PERSON] призначений на посаду начальника 18 невоєнізованої пожежної частини по охороні смт Царичанка на підставі наказу УПО від 25.06.1993 року № 110о/с. 10 червня 2002 року [PERSON] призначений на посаду начальника 18 професійної пожежної частини смт Царичанка на підставі наказу УГПО від 20.06.2002 року № 81о/с. 09 липня 2012 року [PERSON] звільнений з роботи по переводу до Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області відповідно до наказу ГУМНС від 09.07.2012 року № 98о/с. Відповідно до наказу МНС України від 10 липня 2012 року № 492 [PERSON] було призначено начальником 18 професійної пожежної частини Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області. Згідно з вимогами наказу МНС України від 01 лютого 2012 року № 149 «Про затвердження Номенклатури посад для призначення (звільнення) осіб рядового та начальницького складу і працівників, Розподілу повноважень керівників та Примірного порядку призначення на посади (звільнення з посад) деяких категорій посадових осіб» призначення та звільнення начальників частин, які є юридичними особами, здійснює Міністр МНС України (том 1, а. с. 148, 149). На підставі наказу МНС України від 29 травня 2013 року № 223 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах Головного територіального управління у Дніпропетровській області», 18 професійна пожежна частина Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області ліквідується у повному обсязі (том 1, а. с. 128). Відповідно до наказу ДСНС України від 29.05.2013 року № 362 утворено, серед іншого, 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області (постійної готовності) чисельністю 27 посад, місце дислокації - смт. Царичанка. Пунктом 7 названого наказу зобов'язано начальника Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області здійснити організаційно-штатні заходи відповідно до чинного законодавства та укомплектувати підрозділи особовим складом згідно з кваліфікацією, освітою відповідно до номенклатури посад (том 1, а.с. 130-132). Наказом № 50 від 01.06.2013 року т.в.о. начальника 18 ППЧ ГТУ МНС у Дніпропетровській області Маренич П.В. попереджено працівників 18 ППЧ ГТУ МНС у Дніпропетровській області про можливе вивільнення з роботи 01.08.2013 року у зв'язку з ліквідацією установи у повному складі. Пунктом 2 вказаного наказу передбачено ознайомити працівників названої частини під розпис (том 2, а.с.45). З Додатку до наказу від 01.06.2013 року № 50 працівники 18 ППЧ ГТУ МНС у Дніпропетровській області вбачається, що працівники названої частини ознайомлені під розпис з даним наказом. Однак, підпису [PERSON] про ознайомлення з наказом немає (том 2, а с.46). Згідно витягу з постанови засідання об'єднаного профспілкового комітету ГТУ МНС України у Дніпропетровській області від 07.06.2013 року про розгляд подання керівництва ГТУ МНС України у Дніпропетровській області на надання згоди в звільненні працівників професійної пожежної частини № 18 смт. Царичанка в зв'язку з Постановою Кабінету Міністрів і наказом МНС України № 223 від 29.05.2013 року про ліквідацію частин професійної пожежної охорони, постановлено, що згідно ст.43 КЗпП України згоди профспілкової організації на вивільнення працівників при ліквідації підприємства не потребується і законодавством не передбачено (том 2, а.с. 22). В матеріалах справи також наявний акт про відмову начальника ППЧ-18 Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області [PERSON] від запропонованої йому посади диспетчера 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області від 07.06.2013 року, з якого вбачається, що комісією у складі заступника начальника управління персоналу Головного управління полковника служби цивільного захисту Самойленка Ю.Г., заступника начальника відділу комплектування проходження служби та організаційно-штатної роботи управління персоналу Головного управління майора служби цивільного захисту Линніка Ю.Ю., заступника начальника центру забезпечення діяльності - начальника відділу роботи з особовим складом Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області підполковника служби цивільного захисту Степанова О.В. 07.06.2013 року в службовому кабінеті № 604 будинку Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області [PERSON] була запропонована посада диспетчера 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області. Заяву на посаду [PERSON] написати відмовився (том 2, а.с. 51). 25 червня 2013 року від МНС України на адресу Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області надійшов витяг із наказу від 14 червня 2013 року № 310 «Про звільнення із служби осіб начальницького складу» про звільнення [PERSON] з посади начальника 18 професійної пожежної частини Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області (том 1, а. с. 141). 01 липня 2013 року наказом голови комісії з ліквідації юридичної особи Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області № 281 [PERSON] було звільнено з 02 липня 2013 року на підставі наказу МНС України від 14 червня 2013 року № 310 (том 1, а. с. 142). Конституцією України у статті 43 гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Аналізуючи обставини спору та матеріали справи, судом встановлено, що позивача [PERSON] фактично звільнено в зв'язку з ліквідацією підприємства (установи, організації). Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. При цьому, відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідачами не надано суду належних доказів, які б спростовували твердження позивача, що його не було попереджено про наступне вивільнення у строк, встановлений ст. 49-2 КЗпП України. Наданий відповідачами Наказ № 50 від 01.06.2013 року т.в.о. начальника 18 ППЧ ГТУ МНС у Дніпропетровській області Маренич П.В. та додаток до цього наказу судом не може бути прийнято до уваги, оскільки підпис позивача про ознайомлення з наказом на цьому документі відсутній. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем не дотримано вимоги чинного законодавства щодо попередження позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці. Відповідачами також не спростовано доводи позивача про те, що йому в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України не було запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві. Наданий відповідачами акт від 07.06.2013 року (том 2, а.с. 51) таким доказом, на думку суду не є, оскільки як вбачається з листка непрацездатності серія АГГ № 206234 (том 1, а.с.8), позивач знаходився на лікарняному з 09.05.2013 року по 07.06.2013 року включно, та мав стати до роботи з 08.06.2013 року. Відповідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем при звільненні позивача не додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, в тому числі щодо пропонування іншої роботи на тому ж підприємстві та попередження за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП. Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких повивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Загальні правила про позовну давність передбачені ЦК України. Зокрема, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Як роз'яснено п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Відповідно до ст. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Відновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальних дій для звернення до суду. Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» вказав, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. У даному спорі позивач [PERSON], обґрунтовуючи причину пропуску встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду, вказав, що він всіляко намагався відновитися на займаній раніше посаді, писав скарги у різні інстанції, також з часу звільнення до теперішнього часу у зв'язку зі своїм захворюванням перебував на лікуванні. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів того, що в період часу з липня 2013 року (час звільнення) та до травня 2014 року (час звернення з позовом до суду) він перебував на лікуванні. Написання ж позивачем скарг у різні інстанції та відсутність у нього юридичної обізнаності не є об'єктивно непереборними перешкодами, які б заважали позивачу своєчасно звернутися з відповідним позовом до суду. Отже, судом не встановлено поважних причин, які б унеможливлювали своєчасне звернення позивача до суду з дійсним позовом. З урахуванням того, що позивачем позовні вимоги заявлено з пропуском строку звернення до суду і підстави для поновлення цього строку відсутні, відтак у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed