Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

\~В грудні 2016 р. [PERSON] звернувся з позовом, яким просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 15.04.2002 р., витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на його користь квартиру. Свої вимоги мотивували тим, що йому та його матері [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва по право власності на житло. 09.02.2015 р. мати позивача померла. Після її смерті позивач звернувся до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав. Проте згодом позивач дізнався про те, що нібито 15.04.2002 р. ним зазначена квартира була відчужена [PERSON] за договором купівлі-продажу, зареєстрованому на ТБ «Українська товарна біржа». Однак позивач не ставив свого підпису в зазначеному договорі, оскільки не мав наміру та не відчужував квартиру відповідачеві [PERSON] Крім того, відповідачем [PERSON] дана квартира була відчужена [PERSON], яка в свою чергу відчужила її [PERSON]Г В подальшому позивачем були збільшені позовні вимоги, згідно яких він просив встановити факт родинних відносин між ним та його матірю [PERSON], через наявність помилок в написанні її прізвища в різних документах та неможливість їх виправлення в позасудовому порядку. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він жодних договорів з [PERSON] або будь-якими іншими особами щодо відчуження квартири, яка належала йому та його матері, а відтепер тільки йому, не укладав. Позивач вказує, що на оспорюваному договорі купівлі-продажу квартири від 15.04.2001 р. стоїть не його підпис, а іншої особи. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та, згідно наданого відзиву, посилався на те, що спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності позивачу та його матері, в їх документах існують розбіжності, які свідчать про відсутність родинних відносин між ними, а тому позивач має право предявляти позов лише щодо ? частини квартири, оскільки права власності на ? частину квартири він в порядку спадкування не набув. [PERSON] придбав квартиру у особи, яка мала право на її відчуження на момент вчинення правочину, а відтак є добросовісним набувачем та набув право власності на законних підставах. До того ж, вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва визнано майнові права [PERSON] лише на ? частину вартості квартири. 29.12.2016 року згідно Ухвали судом накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. 29.12.2016 року згідно Ухвали на підставі клопотання позивача зобовязано ПН Херсонського [PERSON] надати суду оригінал Договору №625 купівлі-продажу квартири від 15.04.2002 р. 22.02.2017 року судом витребувано у ВАТ «Миколаївський завод мастильного та фільтруючого обладнання», ВАТ «Суднобудівний завод «Океан» документи або матеріали, які містять текст та підписи, виконані власноруч [PERSON] Згідно Ухвали від 22.02.2017 року по справі призначено почеркознавчу експертизу з метою визначення достовірності підпису [PERSON] на оспорюваному договорі. 29.05.2017 року провадження у справі відновлено у звязку з необхідністю забезпечення позивачем доказів по справі для можливості проведення експертизи. 31.05.2017 року згідно Ухвали за заявою позивача витребувано у СВ Інгульського ВГУНП в Миколаївській області оригінал договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований на ТБ «Українська товарна біржа» за №625 від 15.04.2002 року. 14.06.2017 року Ухвалою суду провадження у справі зупинено у звязку із продовженням проведення почеркознавчої експертизи. 31.08.2017 року згідно Ухвали провадження у справі поновлено, оскільки до суду надійшов висновок складений за результатами проведеного експертного дослідження. 07.02.2018 року Ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON], на користь якої матірю позивача [PERSON] за життя складено заповіт. 05.04.2018 року за клопотанням відповідача [PERSON] витребувано документи, які є доказами у справі та, на його думку, мають істотне значення для її вирішення, а саме: для огляду кримінальну справу №489/334/18 та цивільну справу №3-2740/2003; оригінал рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.09.2003 року у справі №3-2740/2003; оригінал Довідки Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.10.2016 року за №10378 про перебування цивільної справи №3-2740/2003 в провадженні суду. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав,зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Своїм правом на подання відзиву не скористався. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Своїм правом надання пояснення щодо цивільної справи не скористались. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого. Відповідно до копії Свідоцтва про народження УБ № 275121, виданого на підставі актового запису № 5675, виконаного 26.10.1945 року РайЗАГС Жовтневого району м. Полтава, посвідченої державним нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори м. Миколаєва 08.08.1956 року, російською мовою зазначено, що "Филипповская Елена Васильевна" є матір'ю "Марлина Анатолия Анатольевича", [INFO], зазначено місце народження - місто Полтава. В той же час, згідно копії повторного Свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], вчиненого на підставі актового запису № 675 від 26.10.1945 року, виконаного Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, по батькові та місце народження не зазначено, записи вчинено українською мовою та прізвище матері вказано - [PERSON]. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1998 року [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], де обидва були зареєстровані та мешкали, що не оспорюється сторонами у судовому засіданні. 06.09.2011 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON] Відповідно до Свідоцтва про смерть 09.02.2015 року померла [PERSON]. У [PERSON] наявні усі особисті та сімейні документи на ім'я [PERSON] За заявою [PERSON] до Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області з приводу внесення змін до актового запису, 19.02.2016 року надано Висновок. Згідно цього висновку вбачається, що через відсутність актового запису про народження [PERSON], який не зберігся за довідкою № 1223 , виданою Службою ЗАГС Іркутської області Російської Федерації від 27.10.2015 року, визначити правильність написання прізвища матері неможливо. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Враховуючи неможливість внесення зміни до актового запису про народження позивача та відновлення первинних документів померлої, у зв'язку з їх втратою, очевидність наявності помилки у прізвищі матері позивача при перекладі з російської на українську мову, в актовому запису про народження, суд дійшов висновку про доведеність, відтак задоволення вимог в частині встановлення факту родинних відносин. При цьому не погоджується з твердженнями відповідача стосовно того, що ці вимоги не підлягають розгляду у даній справі в обраний спосіб, оскільки саме при розгляді даної справи порушуються права позивача, як спадкоємця, та цей факт має юридичне значення для позивача. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є матірю [PERSON], [INFO] Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1998 р. квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано власниками в БТІ 09.09.1998 р. 09.02.2015 р. [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частки вищевказаної квартири, яку позивач як спадкоємець першої черги син померлої прийняв у спадок. Наведене підтверджується матеріалами спадкової справи, з якої вбачається, що померла заповідала своє майно [PERSON] 06.09.2011 року, однак остання із завою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальних органів не зверталась. При оформлені документів, позивачу стало відомо, що 02.11.2016 р. відповідач [PERSON] зареєстрував на себе право власності на спірну квартиру на підставі нібито укладеного між ним та позивачем у 2002 році договору купівлі-продажу, зареєстрованого 15.04.2002 р. на ТБ «Українська біржа нерухомості» та в БТІ 18.04.2002 р. 15.04.2002 р. на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за № 625 був зареєстрований Договір купівлі-продажу\~ квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], який діяв від свого імені, - з однієї сторони, та [PERSON], - з іншої сторони. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на житло від 02.07.1998 р., посвідченого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був зареєстрований ММБТІ 18.04.2002 р. на імя [PERSON] Відомості про право власності на вищевказану квартиру [PERSON] було внесено 02.11.2016 р. до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що оспорюваний Договір є підробним документом, що підтверджується Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2018 року. Також зі змісту вказаного Вироку вбачається, що [PERSON] було підроблено не лише оспорюваний договір, а ряд інших документів, зокрема: рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.09.2003 року, лист начальника Центру надання адміністративних послуг ММР [PERSON] від 08.11.2016 року адресований ПН [PERSON], в якому зазначені відомості про реєстрацію осіб у квартирі позивача. Відповідно до Довідки, виданої Ленінським районним судом м. Миколаєва, цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним в суді на розгляді не перебувала. За номером №3-2740/2003 розглядалась справа про адміністративне правопорушення . За клопотанням відповідача судом було витребувано оригінал Довідки виданої Ленінським районним судом м. Миколаєва від 27.10.2016 року. Натомість, відповідач [PERSON] вважає вказані документи належними доказами того, що [PERSON] мав право на відчуження квартири [PERSON] Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вказані довідка, договір та рішення суду свідчать про неправомірність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, оскільки не відповідають дійсності та набуті злочинним шляхом. 10.11.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений ПН Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] відчужив (продав) [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 30.11.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений ПН Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] відчужила (продала) [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Таким чином, на теперішній час квартира [ADDRESS] знаходиться у володінні відповідача [PERSON] За клопотанням позивача Ухвалою суду від 22.02.2017 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно Висновку судової почеркознавчої експертизи за матеріалами справи цивільної справи № 489/6433/16-ц від 11.07.2017 р. №0121 встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі «Продавець /[PERSON]А./» Договора № 625 купівлі-продажу квартири, укладеного 15 квітня 2002 року між «Продавцем» [PERSON] та «Покупцем» [PERSON], зареєстрованого на ТБ «Українська біржа нерухомості», виконаний не [PERSON], а іншою особою. Таким чином, позивачем доведено, що підпис від його імені на договорі купівлі-продажу квартири від 15.04.2002 р., вчинено не ним, а іншою особою. При цьому докази, які б спростовували посилання та обґрунтування позивача, суду не надано. Відповідно до пункту 1\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року\~\~цей кодекс набрав чинності з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1\~ст. 58 Конституції України\~\~та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми\~ЦК України 2003 року\~\~застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Відносини з приводу укладення договору дарування спірної квартири спільного заселення регулюються чинним на час його укладення законодавством. Статтею 224 ЦК УРСР 1963 року\~\~було передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність, а покупець зобовязується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 56 ЦК УРСР\~\~визнається недійсним правочин з вадою волі через помилку, яка полягає в неправильному сприйнятті особою фактичних обставин вчинюваного правочину, що має істотне значення, тобто за відсутності якого можна вважати, що правочин не був б укладений, і помилка в мотивах вчинення правочину не тягне недійсність правочину. Згідно Пленуму Верховного Суду України у п. 11 постанови від 28.04.1978 за №3 під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Така помилка, як вада волі, у всякому випадку, відноситься до фактичних обставин, існуючих на момент вчинення правочину, інакше виникнення таких обставин після вчинення правочину може відноситися до істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні правочину. Відповідно до ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР\~ (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 81-89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Посилання відповідача [PERSON] на те, що [PERSON] належала лише ? частина спірної квартири спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що [PERSON] на момент смерті його матері [PERSON] був зареєстрований та проживав разом нею, а відтак прийняв спадщину, згідно положень чинного законодавства та, фактично, є власником цілої квартири. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Стосовно вимог про витребування з володіння [PERSON] спірної квартири, то суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню, не погоджуючись із твердженнями представника відповідача, з огляду на таке. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Разом з тим, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач не укладав договору купівлі-продажу та ніколи не мав наміру відчужувати свою квартиру, відповідачі набули право власності на неї без жодних правових підстав, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved