Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просив суд: - в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за Договором позики від 30 березня 2011 року на суму 22800,00 доларів США та 3222107 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що складається з 2-х кімнат загальною площею 46,5 кв. м із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця [PERSON]), до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», органів нотаріату і приватних нотаріусів, та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань; - виселити [PERSON] з іпотечного майна - квартири [ADDRESS], що складається з 2-х кімнат та загальною площею 46,5 кв. м.; - передати предмет іпотеки - двокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 33,7 кв. м, загальною площею 46,5 кв. м - в управління [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу. Свою позовну вимогу обґрунтовує тим, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, укладеним між сторонами 30.03.2011 року, у відповідача утворилась перед відповідачем заборгованість, сума якої складає: 22800 доларів США згідно з ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2013 року, якою затверджено Мирову угоду між сторонами, та 3222107,11 грн., згідно рішення апеляційного суду Харківської області від 14 жовтня 2014 року. За умовами Іпотечного договору, укладеного між сторонами 30.03.2011 року в забезпечення виконання своїх зобов'язань з повернення позивачу боргу за Договором позики, відповідач передала позивачу в іпотеку квартиру за [ADDRESS], що складається з 2-х кімнат загальною площею 46,5 кв. м.. Згідно з умовами п. 9 договору іпотеки Іпотекодержатель ([PERSON]) здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні Іпотекодавцем ([PERSON]) сплати боргу будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів за договором позики, в забезпечення якої укладений цей договір. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Також зазначив, що у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача, на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом направлення на її адресу телеграми, яка згідно довідки від 23.07.2015 року не вручена відповідачу, у зв'язку з тим, що квартира зачинена, адресат по повідомленню за телеграмою не з'явився (а.с. 95). У відповідності до приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне. 30 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1083 (а.с. 7-8). Згідно з умовами п. 1 договору позики від 30.03.2011 року [PERSON] (Позикодавець) передав у власність [PERSON] (Позичальника), а Позивальник прийняла валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 17000 (сімнадцять тисяч) доларів США. Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 17000 доларів США, - не пізніше тридцятого березня 2013 року в порядку та строки, передбачений вказаний пунктом договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач порушила порядок і строки виконання своїх зобов'язань за укладеним із позивачем Договором позики від 30 березня 2011 року, лише частково повернула суму позики у розмірі 250 (двісті п'ятдесят) доларів США, у зв'язку з чим 21 січня 2013 року позивач звернувся за захистом своїх порушених відповідачем прав до суду із позовом про стягнення з неї боргу за Договором позики, в якому просив стягнути з відповідача гривневий еквівалент боргу, що складався з неповернутої позики в сумі 16750 доларів США, процентів за користування позиченими коштами в сумі 308 доларів США за період з моменту укладання Договору позики 30 березня 2011 року по день звернення позивача з позовом до суду, трьох процентів річних від простроченої суми боргу за період прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань з 05 червня 2011 року по 21 січня 2013 року та передбаченої умовами договору неустойки у вигляді штрафу (пені) за цей же період в сумі 112515 доларів США, а всього - 131891 доларів США. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2013 року затверджено Мирову угоду, укладену між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], за якою відповідач визнала факт прострочення нею виконання своїх зобов'язань за Договором позики від 30 березня 2011 року і визнала право позивача на стягнення з неї процентів за користування його коштами на рівні облікової ставки НБУ, трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України та передбаченої договором неустойки - штрафу (пені). Відповідач погодилась добровільно в установлені вказаною Мировою угодою строки та порядку повернути позивачеві або уповноваженому ним представнику(-кам) з належним чином оформленими повноваженнями борг в сумі, що на момент такого повернення згідно офіційного курсу НБУ буде еквівалентною 22800 доларам США. Відповідач [PERSON] зобов'язалася суворо дотримуватися цього порядку і строків і не порушувати його за жодних обставин. У разі виникнення у відповідача [PERSON] будь-яких сумнівів щодо будь-яких обставин стосовно виконання цієї Мирової угоди та/або дотримання порядку та строків її виконання відповідач [PERSON] зобов'язалася виконати передбачені цією Мировою угодою свої обов'язки у передбачений ст. 537 ЦК України спосіб, у зв'язку з чим за згодою сторін прострочення позивача у правовідносинах щодо виконання цієї Мирової угоди неможливе. Проте, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов Мирової угоди, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, та 14 жовтня 2014 року апеляційний суд Харківської області задовольнив позовні вимоги [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою, трьох процентів річних і неустойки та стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 3222107,11 грн.. Таким чином, загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить: 22800 доларів США - згідно ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2013 року, якою затверджено Мирову угоду, укладену між сторонами; та 3222107,11 грн. - згідно з рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 жовтня 2014 року. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості за договором позики від 30.03.2011 року перед позивачем. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком. У відповідності до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Статтею 590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 30 березня 2011 року, того ж дня між сторонами укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1085 (а.с. 14-17). За умовами Іпотечного договору від 30.03.2011 року, відповідач, в забезпечення виконання своїх зобов'язань з повернення позивачу боргу за договором позики, передала позивачу в іпотеку квартиру за [ADDRESS], що складається з 2-х кімнат загальною площею 46,5 кв. м. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У відповідності до приписів ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 39 зазначеного Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконує, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку», задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За приписами ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч.4 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, статтями 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Отже, процедура проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Недотримання вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення. Таким чином, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2014 року відповідачці за її адресою від імені позивача його представником було направлено письмову Вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором, яка відповідачкою отримана особисто 15.11.2015 року (а.с. 35-37, 39). Однак до цього часу квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки за іпотечним договором, відповідач не звільнила. Враховуючи вищевикладене, суд знаходить позовні вимоги позивача про виселення обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved