Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

В обгрунтування позову позивач посилається на наступне. 04 жовтня 2006 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду інженера-механіка. З 01 лютого 2010 року переведений на посаду головного інженера. Оскільки починаючи з серпня 2014 року на підприємстві перестали виплачувати заробітну плату, позивач написав заяву про звільнення з роботи. 05 листопада 2014 року позивач був звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільнені позивачу не виплачено відповідачем заробітну плату в розмірі 20 000 грн. Також при звільненні не виплачено відповідачем компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 000 грн. Відмову виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку на день звільнення з роботи, відповідач обгрунтовував відсутністю грошових коштів. Позивач зазначає, що відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. З наведених підстав, позивач просить стягнути на його користь заборговану йому заробітну плату в сумі 20000 гривень, 10000 гривень як компенсацію за невикористану відпустку, та 10000 гривень за спричинення моральної шкоди. Моральну шкоду позивач обгрунтовує тим, що невиплата належних йому грошових коштів відповідачем спричинила йому величезних моральних страждань, він весь час переживав з приводу існування своєї сім'ї, і як наслідок його сім'я була позбавлена нормального спілкування з тими хто її оточує. Через невиплату заробітної плати позивач змушений був позичати гроші у знайомих та близьких, що призводить до сварок з родичами, та глибоких душевних страждань для позивача. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги. Вказує на те, що відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач зазначає, що згідно його розрахунків за період з 05.11.2014 року по 12.01.2015 року середній заробіток за час затримки виплати коштів звільненому працівнику, яку відповідач зобов'язаний сплатити позивачу складає 7500 гривень. Цю суму позивач просить також стягнути на його користь. В судове засідання позивач не з'явився, хоча був повідомлений про час та слухання справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, та пояснила наступне. Заборгованості по виплаті заробітної плати перед позивачем у підприємства немає. При звільненні йому було виплачено заробітну плату за вересень 2014 року, пропонувалось виплатити всі належні йому кошти, але сума розрахункових його не влаштовувала, тому він відмовився від їх отримання. В подальшому позивачу з відділу кадрів телефонували додому, пропонували прийти та отримати належні йому кошти, але позивач за розрахунком не прийшов, бо його не влаштовувала сума. Тому позивачу грошові кошти було перераховано поштою. Грошові кошти за невикористану відпустку також були нарахоні та перераховані позивачу. Все це зафіксовано у акті перевірки підприємства інспекцією праці, яка була проведена за ініціативою самого ж позивача в рамках розслідування кримінальної справи, яка була порушена знову ж за ініціативою позивача. Що стосується виплат за затримку проведення розрахунку з працівником, передбаченого ст.117 КЗпП України, то представник відповідача наголосила, що позивачу пропонувалось отримати розрахунок, запрошували його по телефону, але він сам цього не зробив, через що адміністрація була змушена перераховувати кошти поштою. Крім того на думку представника відповідача позивачем порушено тримісячний строк звернення до суду для такої категорії справ, що передбачений ст.233 КЗпП України. Тобто позивач звернувся з вимогою щодо стягнення цих коштів поза межами тримісячного строку передбаченого ст.233 КЗпП України, який вираховується від дня проведення розрахунку з працівником. І щодо моральної шкоди на думку представника відповідача ці вимоги теж є необгрунтованими Так позивач зразу після звільнення, яке відбулось практично по його ініціативі став на облік у службу зайнятості, про що свідчать записи у його трудовій книжці. Позивачу пропонувалось отримати розрахункові кошти, але він сам не приходив за ними, бо його не влаштовувала сума виплат. Тож на думку представника відповідача ніяких дій, що спричили б позивачу моральні страждання відповідачем вчинено не було. Згідно копії трудової книжки [PERSON] 09.11.2014 року він був звільнений з ТзОВ "Компанія Зевс Лтд", а 14.11.2014 року йому призначено виплату по безробіттю. (а.с.10.11.) Відповідно до акту перевірки ТзОВ "Зевс Лтд" проведеної територіальною державною інспекцією праці у Рівненській області було встановлено: [PERSON] головний інженер підприємтсва звільнений з роботи 05.11.2014 року за згодою сторін, згідно поданої заяви. На день звільнення йому не була виплачена заробітна плата за жовтень-листопад 2014 року та компенсація за 53 календарні дні невикористаної щорічної відпустки. Листом від 15 січня 2015 року [PERSON] повідомлено про те, що на його адресу відправлено 12.01.2015 року поштовим переводом заборговану заробітну плату за жовтень 2014 року в сумі 2193,70 грн., та листопад 2014 року - 3896,48 грн. (копії фіскальних чеків та повідомлень до переказу додаються) Перевіркою встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, не проводиться в день звільнення. Так звільненому 05.11.2014 року головному інженеру товариства [PERSON] виплата належних при звільненні сум в розмірі 6,1 тисяч грн. проведена поштовим переказом від 12.01.2014 року. Також не виплачується середній заробіток за весь час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку із звільненим праціником. Так звільненому працівнику [PERSON] не проведена виплата середнього заробітку за час затримки виплати коштів при звільненні від 05.11.2014 року по день фактичного розрахунку - 12.01.2015 року. (а.с.26-34.) Довідка про заробітну плату [PERSON] вказує що його середня заробітна плата за останні шість місяців становила 2500 грн. (а.с.41.) На це ж вказує штатний розклад підприємства. (а.с.47-48.) В судовому засіданні встановлено, що відповідачем ще 12 січня 2015 року було перераховано почтовим переводом для позивача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку. Причому це підтверджено як платіжними документами відповідача так і актом перевірки інспекції праці. Ці виплати були проведені позивачу ще задовго до подання позову до суду - 13 березня 2015 року. З таких підстав вимоги щодо виплати цих грошових коштів є безпідставними. Вимога що стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримання розрахунку, що передбачено ст.117 КЗпП України теж не підлягає до задоволення. Ця вимога заявлена позивачем в порядку збільшення позовних вимог 21.05.2015 року. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-5/2012 року від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положенями статтей 117, 237-1 цього кодексу (п.2.2) вказано. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних праціникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовои спором між цими учасниками трудових відносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли, він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для зверення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. В даному випадку підприємство 12.01.2015 року провело розрахунок з позивачем. Отже тримісячний строк завершується 12.04.2015 року, а вимогу позивачем заявлено поза межами цього строку, 21.05.2015 року. За змістом ст.256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого соба може звернутися до суду з вимогою захисту свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. І відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачем порушено строк звернення до суду встановлений для вимог передбачених ст.117 КЗпП України у три місяці в цій частині слід відмовити у позові. І щодо вимог по моральній шкоді. Суд погоджується з доводами відповідача, що за тих умов що позивач практично зразу став на облік до служби зайнятості після звільнення, отримував виплати, від отримання коштів при звільненні відмовлявся, бо його не влаштовувала сума виплат, підприємством не було вчинено дій, що спричинили б позивачу моральну шкоду а доводи позивача щодо його важкого матеріального становища через невиплату відповідачем коштів не відповідають дійсності. Необгрутованість вимог позивача щодо сум виплат вказує ще й те, що у позовній заяві він зазначав суми - 10 тисяч за невикористану відпустку, 20 тисяч невиплаченої заробітної плати, абсолютно не обгрунтовуючи вказаних сум хоч будь-якими доказами.

Outcome: dismissed