Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Клесівської селищної ради Сарненського району про визнання за ним права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в с. Клесів Сарненського району Рівненської області по вул. Миру, 70, за набувальною давністю. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач постійно зареєстрований і проживає в садибному (індивідуальному) житловому будинку по вул. Миру, 70 в с. Клесів Сарненського району Рівненської області. Вищевказаний житловий будинок був побудований в 1936 році та належав [PERSON], яка померла 5 квітня 1978 року, прабабі по батькові [PERSON]. Позивач зазначає, що проживає та зареєстрований у спірній садибі з 1983 року, у звязку з чим набула право власності на спірне майно. У судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав та просить його задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов недоведений, безпідставний та до задоволення не підлягає із наступних підстав. Позивачем на обґрунтування позовних вимог суду надані копії свідоцтва про смерть [PERSON].; свідоцтва про народження [PERSON] Надана копія довідки Клесівської селищної ради №1065 від 4 лютого 2015 року про те, що [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає [INFO] з 25 березня 1983 року по даний час. Згідно відповіді КП «Рівненське бюро технічних інвентаризацій» Рівненської обласної ради № 34/414 від 24 квітня 2014 року право власності на спірну садибу по вул. Миру, 70 в с.Клесів Сарненського району Рівненської області зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Клесівської селищної ради 11.03.1975 року. Згідно копії технічного паспорту на спірну садибу виготовленого 17 квітня 2014 року, рік побудови спірного будинку 1936 року, проте прибудова та гараж до нього побудовані в 2002 році, сараї побудовані 1936-1997 роках. Згідно вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації. У відповідності до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Обов'язковість державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що знаходиться на території України, визначена Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У відповідності до вимог ст. 344 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Проте суду не надано відомостей про державну реєстрації обєктів нерухомості, яка є обовязковою підставою для виникнення у позивача права власності на майно за набувальною давністю. Сторонами не надано доказів, що житловий будинок та господарські будівлі, якими володіє позивач, збудовані із дотриманням основних архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил у відповідності до проекту забудови. Навпаки, сторони визнали, що позивачем перебудовувався будинок, значна частина господарських будівель зведена у 2002 році без відповідних дозволів. В пункті 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовилися від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування; 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. В судовому засіданні позивач підтверджував ту обставину, що спадкоємцем першої черги після смерті прабаби є її внук [PERSON] - батько позивача, який заяви про прийняття спадщини не подав і фактично її також не прийняв. Але дані твердження позивача щодо неприйняття спадщини її батьком є голослівними та нічим не підтверджені, при тому, що в ході судового розгляду справи заявив, що поховання її прабаби [PERSON] було здійснено саме її батьком [PERSON]. З огляду на те, що батько позивача здійснив поховання [PERSON], то ці дії, в контексті ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, вже можуть свідчити про те, що батько позивача все ж таки прийняв спадщину після смерті своєї баби, фактично вступивши в управління або володіння спадковим майном і тому саме він має бути відповідачем у справі, а не територіальна громада, яка будь-яких прав щодо спірного майна взагалі не заявляє. Визнання позову Клесівською селищною радою Сарненського району не є обставиною, що не підлягає доказуванню, а свідчить про відсутність спору між позивачем та Клесівською селищною, яку позивач визначив як відповідача у спорі. З врахуванням положень ст. 328 ЦК України суд не знаходить підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки законом прямо визначені критерії, дотримання яких необхідне для правомірності набуття права власності, і наявність яких позивач не довів, також з огляду на те, що позов поданий до неналежного відповідача, що не позбавляє позивача права звернутись до суду із новим позовом до належного відповідача.

Outcome: dismissed