Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Подано позов [PERSON] до [PERSON], в якому позивач просить виселити [PERSON] з житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить [PERSON]. Позов обґрунтовано тим, 21 квітня 2010 року відповідачем передано позивачу кошти у розмірі 3000,00 доларів США у рахунок придбання домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], що на той час належав [PERSON], померлої [INFO] про що була складена розписка. 13 листопада 2012 року на ім'я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS], після смерті [PERSON], з урахуванням 1/2 частини спадкового майна,від якої відмовився [PERSON]. Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2012 року по справі № 429/9670/2012, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2013 року присуджено до стягнення з [PERSON] та з [PERSON] на користь [PERSON] коштів за договором авансу в розмірі 3996 гривень 50 копійок та 23979 гривень. Оскільки відповідач фактично не набув право користування майном, однак користується ним не маючи прав, чим порушуються права позивача, як власника, позивач просить задовольнити позов. Позивач надав заяву згідно якої просить розглядати позов за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача у судовому засіданні наполягав на тому, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] не належить позивачу, оскільки право власності не зареєстровано у відповідності до чинного законодавства. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2012 року, виданого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованого в державному реєстрі за № 1-5265 [PERSON] належить на праві власності домоволодіння [ADDRESS]. У відповідності до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2012 року по справі № 429/9670/2012, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2013 року присуджено до стягнення з [PERSON] та з [PERSON] на користь [PERSON] коштів за договором авансу в розмірі 3996 гривень 50 копійок та 23979 гривень. Згідно описової та мотивувальної частини означеного рішення, на підставі розписки від 22 вересня 2009 року [PERSON] взяв завдаток за будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в розмірі 500 доларів США у [PERSON], зобов'язався протягом п'яти місяців оформити документи та передати всі права на будинок після отримання залишку суми. Згідно розписки від 21 квітня 2010 року [PERSON] взяла завдаток за будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в розмірі 3000 доларів США у [PERSON], зобов'язалась після оформлення документів забрати залишок суми грошей та віддати документи. Договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частиною 2 ст. 156 ЖК України встановлено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Водночас, згідно ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Так, у відповідності до ст.1299 ЦК України, в редакції, яка діяла станом на момент видачі свідоцтва про право на спадщину, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно відповіді Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління Юстиції Дніпропетровської області та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS], власником домоволодіння значиться [PERSON]. Таким чином, оскільки позивачем не доведено належним чином наявності прав власності на домоволодіння, з якого він просить виселити відповідача, в задоволенні позову належить відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed