Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд визнати недійсною ухвалу [PERSON] міської ради від 10.07.2008 № 1996 «Про користування гр. [PERSON] земельною ділянкою на вул. І. Котляревського, 47 у м. Львів», а також визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, що знаходиться по вул. І. Котляревського, 47 у м. Львові, площею 0,0860 га від 11.08.2008 року № Ф 1068. Третя особа ОСББ «Ірис» звернулось до суду із самостійними вимогами на предмет спору, згідно якого заявило аналогічні [PERSON] позовні вимоги. Вимоги первісного позову та позову третьої особи, мотивовані тим, що віднесення земельної ділянки площею 0,0860 га на вул. І. Котляревського, 47, що надана в оренду [PERSON] до категорії земель «землі житлової та громадської забудови є передчасним», з огляду на те, що дана земельна ділянка за обставинами справи повинна бути земельною ділянкою історико-культурного призначення, так як остання знаходиться під памяткою архітектури, якою є будинок по вул. Котляревського, 47 у м. Львів. При цьому доказом, таких тверджень є рішення Виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих № 590 від 11.05.1953 року, у відповідності з яким підтверджено закріпленням за будинком земельної ділянки загальною площею 1907,90 кв.м., землекористувачем визначено відповідне управління; рішення Львівського обл. виконкому № 381 від 05.07.1985 року про те, що будинок № 47 по вул. Котляревського є памяткою архітектури та містобудування. Позивачі також, зазначають, що доказом того, що земельна ділянка, яка передана в оренду [PERSON] є прибудинковою територією будинку на вул. І. Котляревського, 47 є те, що в момент передачі земельної ділянки [PERSON] на ній знаходився гараж гр. [PERSON], який отримав дозвіл на будівництво гаражу саме на прибудинковій території будинку. Крім того, земельна ділянка, що надана в оренду [PERSON] - була складовою памятки архітектури, - належала до земель історико-культурного призначення, - знаходилась в межах історичного ареалу м. Львова. Позивачі зазначають, що наявність погоджень та висновків контролюючих органів під час складання технічної документації на земельну ділянку не є безумовною підставою для висновку про дотримання земельного законодавства та законодавства, що регулює відносини у сфері державної власності. Позивачі вказують, що цільове використання орендованої земельної ділянки визначено виходячи з генерального плану, що є незаконним, оскільки на підставі генерального плану визначається функціональне призначення земельної ділянки. Генеральний ж план є містобудівною документацією, згідно з ЗУ «Про основи містобудування». Більш того, генеральний план не був приведений у відповідність із ЗК України, ЗУ «Про охорону культурної спадщини, а відтак діяв в частині, що не суперечить даним правовим акта. Позивачі вказують, що цільове призначення спірної земельної ділянки потребувало процедури зміни, яка має відбуватись на підставі рішення органу місцевого самоврядування, чого дотримано, так само не було. Вказують, що землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель, а тому вилучення вказаної земельної ділянки мало відбуватись за постановою КМУ. ЛКП «Затишне» не мало права погоджувати [PERSON] межі земельної ділянки, оскільки не було суміжним землекористувачем. Крім цього, органи охорони культурної спадщини не погоджували проект відведення земельної ділянки. Підставою позову є також невідповідність оспорюваного договору та ухвали п. 1 Розділу 19 Положення про організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення у м. Львові, затвердженого ухвалою ЛМР від 07.06.2007 року № 899. Крім того, відповідач не був власником жодної споруди за адресою: м. Львів, вул. Котляревського, 47 у м. Львів. Внаслідок укладення оспорюваного договору оренди позивачі позбавлені своєї власності, що не відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, окремим рішенням Європейського суду з прав людини, а також позивачі позбавлені можливості користуватись елементами благоустрою власником якого вони є, прибудинкова ж територія має бути передана у спільну власність співвласникам багатоквартирного будинку. Так само, при переході права власності на будівлю чи споруду переходять і права на земельну ділянку в силу ч. 1,2 ст. 30 ЗК України 1990 року, відповідачем не було забезпечено дотримання положень ЗК України в частині проведення землеустрою, ЗУ «Про землеустрій», Постанови КМУ від 26.05.2004 року № 677. Відповідач [PERSON] подав заперечення на зазначені позови, а також заяву про застосування строку позовної давності у спорі. В запереченнях на позов, [PERSON] зазначив, що позивачі не є землекористувачами спірної земельної ділянки, подані ними позови не відновлять будь-яких прав, оскільки їх права не порушені. Крім того, станом на момент винесення оспорюваної ухвали [PERSON] міською радою та укладення договору оренди земельної ділянки, а саме у 2008 році, не існувало жодних заборон чи обмежень, щодо передачі цієї земельної ділянки, тому що спірний обєкт не був памяткою архітектури. Окрім того, земельна ділянка, що надана в оренду [PERSON] не перебуває під будинком позивачів. Зазначає, що належне погодження чи не погодження меж земельної ділянки не призводить до недійсності осопрюваної ухвали та договору оренди. Окрім того, в поданих запереченнях, відповідач заявив про пропуск позивачами строку позовної давності у спорі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання зявився, позовні вимоги, підтримав, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви, просив позов задовольнити. Представник третьої особи із самостійними вимогами ОСББ «Ірис» в судове засідання зявився, позовні вимоги, підтримав, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви третьої особи, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання зявився, позовні вимоги обох позовів визнав, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання зявився, позовні вимоги обох позовів заперечив, просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа Управління охорони історичного середовища [PERSON] міської ради ________________________________________. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання зявились, вимоги первісного позову та позову третьої особи підтримали, просили їх задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, які з'явились, дослідивши зібрані по справі докази в сукупності, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] є власником цегляного нежитлового приміщення господарських споруд, позначеного у плані літерою «Б-1», загальною площею 153,1 кв.м., за адресою: м. Львів, вул. І. Котляревського, 47, на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення господарських споруд від 04.09.2006 року, посвідченого нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №6522. Дане право власності зареєстроване, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11751934 від 06.09.2006 року (Серії ССВ № 472767), виданим Обласним комунальним підприємством [PERSON] обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». При цьому, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення господарських споруд від 04.09.2006 року є чинним станом на момент розгляду спору і його правомірність презюмується в силу ч. 1 ст. 204 ЦК України. Відповідно до п. 1 ухвали [PERSON] міської ради від 10 липня 2008 року № 1996 міська рада ухвалила передати громадянину [PERSON] земельну ділянку площею 0,0860 га на вул. І. Котляревського, 47 в оренду терміном на 10 років. 11 серпня 2008 року між [PERSON] міською радою та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, що знаходиться по вул. І. Котляревського, 47 у м. Львові, площею 0,0860 га, для обслуговування господарських споруд терміном на 10 років до 10.07.2018 року. Договір зареєстрований у [PERSON] міському відділі [PERSON] регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.12.2008 року за №04:08:438:00102 кн.04-2. Відповідно до п. 2 цього договору в оренду передається земельна ділянка, кадастровий № 4610136900:03:001:0032, загальною площею 0,0860 га, в т.ч. під забудовою 0,0143 га, під твердим покриттям 0,0131 га, під озелененням 0,0586 га на вул. І. Котляревського, 47 у м. Львів. Правомірність ухвали від 10 липня 2008 року № 1996 та договору оренди землі від 11 серпня 2008 року оспорюється у даній справі. Вказуючи про незаконність даних документів, позивачі зазначають, що надання в оренду [PERSON] земельної ділянки порушує їх права на прибудинкову територію, якою і є дана земельна ділянка. Такі доводи не узгоджуються із доказами, що здобуті в ході розгляду справи. Як на доказ права на спірну земельну ділянку, позивачі покликаються на рішення Виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих № 590 від 11.05.1953 року, у відповідності з яким підтверджено закріпленням за будинком земельної ділянки загальною площею 1907,90 кв.м., а також технічний паспорт від 12.11.1967 року; рішення Львівського обл. виконкому № 381 від 05.07.1985 року про те, що будинок № 47 по вул. Котляревського є памяткою архітектури та містобудування. Указані документи, на переконання суду, не є підставою виникнення у [PERSON] чи ОСББ «ІРИС» речових прав на земельну ділянку по вул. Котляревського, 47 у м. Львів. Як вбачається із п. 1 рішення [PERSON] міської ради депутатів трудящих № 590 від 11.05.1953 року за будинкоуправлінням № 131 Червоноармійського району по вул. Котляревського, 47 у м. Львові залишено в користуванні земельну ділянку по вул. Котляревського, 47 у м. Львів у розмірі 1907,90 кв.м. Землекористувачем визначено будинкоуправління № 131 Червоноармійського району, про жодне закріплення земельної ділянки за будинком у даному рішенні не йдеться. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачі є правонаступниками будинкоуправління № 131 Червоноармійського району по вул. Котляревського, 47. Таким чином, не є доречним посилання позивачів на п.п 1, 5 постанови Верховної ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» в частині збереження прав громадян, підприємств, установ, організацій на земельні ділянки надані їм до введення в дію цього Кодексу, до оформлення ними у встановленому законом порядку прав землеволодіння або землекористування, так як позиваіч до моменту введення в дію ЗК Української РСР не мали в користуванні земельної ділянки по вул. Котляревського, 47 у м. Львів. (в матеріалах справи докази надання [PERSON] чи ОСББ «Ірис» будь-яких земельних ділянок відсутні). Більше того, відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. В матеріалах справи відсутні будь-які докази державної реєстрації прав позивачів на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок по вул. Котляревського, 47 у м. Львів та його прибудинкова територія, а тому власники квартир у даному будинку не є співвласниками прибудинкової території, що знаходиться під даним будинком, а тим більше не є власниками земельної ділянки, що надана в оренду [PERSON] Прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку (ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку"). Згідно зі ст. 19 даного Закону спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна, неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільну часткову власність. За змістом Рішення Конституційного суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою, оскільки допоміжне приміщення може бути розташоване й поза межами дво- або багатоквартирного будинку. В силу частин 1, 2 ,3 та 4\~ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Отже, будь-яка територія набуває статусу прибудинкової виключно за таких умов: територія визначена актом на право власності або користування земельною ділянкою та призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що за будинком № 47 по вул. Котляревського була закріплена прибудинкова територія у порядку, встановленому законом. За таких обставин прибудинкова земельна ділянка по вул. Котляревського, 47 у м. Львів відповідно до ч. 2\~ст. 83 ЗК України, згідно якої у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності, знаходиться у власності відповідної територіальної громади. Так само не є доказом речових прав на земельну ділянку, що надана в оренду [PERSON] акт прийому передачі на баланс ОСББ майна загального користування у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку № 47 на вул. Котляревського, оскільки в даному акті відсутні відомості про передання позивачу чи ОСББ земельної ділянки під даним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" об'єднання після набуття статусу юридичної особи може: прийняти на власний баланс весь житловий комплекс. Відповідно до ст. 1 Закону житловий комплекс - єдиний комплекс нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону передача на баланс майна (в тому числі земельної ділянки), яке входить до складу житлового комплексу, але не належить об'єднанню, не тягне за собою виникнення права власності на нього. З огляду на наведені норми Закону до ОСББ «Ірис», і як наслідок до власників квартир у будинку по вул. Котляревського 47 у м. Львів не перейшли будь-які речові права на земельну ділянку у звязку з передачею майна загального користування на підставі акту прийому передачі на баланс ОСББ майна у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку, так як земельна ділянка на момент такої передачі ОСББ не належала. Окрім того, станом на момент створення ОСББ «Ірис» та підписання акту прийому передачі на баланс ОСББ майна загального користування у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку № 47 на вул. Котляревського, правовою підставою виникнення права власності чи права користування на земельну ділянку було встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (ст. 22 ЗК України в редакції закону від 06.04.1999 року). В матеріалах справи докази виникнення речових прав на спірну земельну ділянку у ОСББ «Ірис» чи його членів відсутні. Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Разом з тим, позивачами не доведено наявність статусу землекористувача спірної земельної ділянки, що унеможливлює застосування у вказаних правовідносинах ч. 1 ст. 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України. Слід також наголосити, що покликання позивачів, як на підставу виникнення речових прав на спірну земельну ділянку на ч. 1, 2 ст. 30 ЗК України в редакції чинній на момент підписання прийому передачі на баланс ОСББ майна загального користування у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку від 03.11.2000 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди є так само недоречним, з огляду на те, що на підставі вищезгаданого акту право власності на будинок по вул. Котляревського, 47 у м. Львові не переходило, оскільки за цим актом відбулась лише передача будинку на баланс, що не є передачею у власність. Також не є доказом, наявності у позивачів речових прав на спірну земельну ділянку, дозвільні документи [PERSON] на спорудження гаража на прибудинковій території та лист Департаменту ДАБІ у Львівській області від 28.03.2016 року, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Право власності чи право на користування земельну ділянку за дії ЗК УРСР 1970 року засвідчувалось державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювались Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчувалось рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчувалось актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видавались після відводу земельних ділянок в натурі. (ст. 20). Підставою виникнення власності чи користування земельними ділянками за Земельним кодексом 1990 року є встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, якими є державні акти, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР. (ст. ст. 22,23). Підставою виникнення права власності чи користування земельними ділянками за Земельним кодексом 2002 року є отримання документів, що посвідчують право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, серед яких державні акти на право власності чи на право користування земельної ділянкою, договори оренди землі. (ст. ст 125, 126). За таких обставин, належність земельної ділянки на якій здійснив самовільне будівництво гаражу [PERSON] позивачу по справі не може доводитись листами, заявами, тощо. Більше того, як вбачається з п. 3.1. розпорядження Франківської районної адміністрації № 1411 від 30.12.1999 року, для будівництва вищевказаного гаража [PERSON] зобовязано вирішити питання землекористування у міськвиконкомі, проте не з мешканцями будинку № 47 по вул. Котляревського, 47 у м. Львів, що свідчить про те, що будь-яких прав землекористувачів мешканці цього будинку не мали. З огляду на викладене, позивачі не мають права на вказаний позов, а права які не є порушеними захисту не підлягаю. Що стосується посилання позивачів на ст. 42 Земельного кодексу України, згідно якої земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, то указана норма не є імперативною, а її подальша реалізація залежить від волі власника земельної ділянки. З огляду на це, доводи позовів про неможливість отримати прибудинкову територію через її оренду [PERSON], і як наслідок саме, в цьому полягає порушення прав позивачів є безпідставними. Неможливість отримати земельну ділянку в якості прибудинкової території, має прямо впливати на саму законність оренди, що є необхідною передумовою визнання недійсним договору оренди [PERSON]. Стосовно покликань позивачів, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою історико-культурного призначення, а її віднесення до категорії земель «землі житлової та громадської забудови» є передчасним, з огляду на те, що остання знаходиться під памяткою архітектури, якою є будинок по вул. Котляревського, 47, а також в межах історичного ареалу, то тут суд звертає увагу на таке. В матеріалах відсутні будь-які докази того, що відповідачу передано земельну ділянку, яка знаходиться під багатоквартирним житловим будинком по вул. Котляревського, 47 у м. Львів і яка необхідна для його обслуговування. Крім цього, статтею 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 8 червня 2000 року № 1805-ІІІ (далі [PERSON] №\~1805) визначено, що обєкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення памятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій памяток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на обєкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус памятки. Отже, обєкт нерухомого майна набуває правового статусу памятки тільки із занесенням до Реєстру. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №\~1805 передбачено, що обєкти, включені до списків (переліків) памяток історії та культури відповідно до Закону УРСР №\~3600, визнаються памятками відповідно до цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 27\~грудня 2001\~року №\~1760, прийнятою на виконання Закону №\~1805, затверджено Порядок визначення категорій памяток для занесення обєктів культурної спадщини до Реєстру. 16\~грудня 2004\~року прийнято [PERSON] України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» №\~2245-ІV (далі [PERSON] №\~2245), відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого обєкти, включені до списків (переліків) памяток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР №\~3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються памятками відповідно національного чи місцевого значення. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону №\~2245 Кабінет Міністрів України був зобовязаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання. Упродовж шестимісячного строку, визначеного Законам №\~2245 Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законом, щодо включення чи не включення обєктів до списків (переліків) памяток історії та культури згідно із Законом УРСР, а отже будинок по вул. Котляревського, 47 не набув статусу памятки. Такого правозастосування, дотримується Верховний суд України, зокрема у постанові від 09.09.2014 року (справа 5011-48/950-2012). Статусу памятки, будинок по вул. Котляревського, 47 набув лише 06 грудня 2016р., згідно з наказом №1162 Мінкультури України - будинок за адресою вул. І. Котляревського, 47 внесено до Державного реєстру нерухомих памяток України. Що стосується, знаходження спірної земельної ділянки в межах історичного ареалу м. Львова, що нібито підтверджено постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду, то тут слід вказати про таке. Відповідно до Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318 збереження традиційного характеру середовища історичних ареалів, охорона і раціональне використання розташованих в їх межах нерухомих об'єктів\~\~культурної спадщини, збереження її містоформуючої ролі є пріоритетним (п. 7). Згідно п.5 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць. Згідно п. 11 Порядку частина територій історичних ареалів, а саме території пам'яток та їх охоронних зон, території заповідників, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення. З огляду на те, що надана [PERSON] земельна ділянка не знаходиться під будинком по вул. Котляревського, 47 у м. Львів, докази цьому відсутні, а вказаний будинок набув статусу памятки лише 06 грудня 2016р., надання спірної земельної ділянки [PERSON] відбулось у відповідності з вимогами Закону. Відповідно до ст. 193, 194 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою. Відповідно до ст. 20 ЗУ «Про державний земельний кадастр» відомості державного земельного кадастру є офіційними. Надана [PERSON] земельна ділянка відноситься до категорії земель «землі житлової та громадської забудови» - Витяг з Держаного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.01.2016 року, а також є такою, що відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність чи користування довідка Управління земельних ресурсів від 04.09.2007 року. Щодо покликань позивачів про недотримання вимог закону, щодо узгодження меж орендованої ділянки, відсутність у [PERSON] споруди за адресою м. Львів, вул. Котляревського, 47, відсутність підписів та відсутності дат у технічній документації із землеустрою по даній земельній ділянці, відсутності проекту відведення спірної земельної ділянки, то такі доводи не можуть бути підставою для визнання недійсним оскаржуваної ухвали та договору оренди, з огляду на відсутність порушення, невизнання чи оспорення прав позивачів. Щодо покликання відповідача на пропуск позивачами строку звернення до суду із указаними позовами та необхідністю застосування позовної давності у спорі. Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України в редакції закону, що діяв на час виникнення спірних правовідносин позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності становить три роки. У п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 п. 2 розділу 1\~Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства»\~п. 4 ч.1\~ст. 268 ЦК України\~виключено. [PERSON] набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до п. 5 розділу 2 «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI«Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Позивачів спорюють ухвалу ЛМР від 10.07.2008 року, кінцевим строком на оскарження якої є 15.01.2015 року. Отже, на момент звернення позивача з позовом строк позовної давності сплив, а тому звернення до суду з позовом у травні 2016 року не відповідає вимогам п. 5 розділу 2 «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» про право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, яким порушено право власності або інше речове право особи. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 та від 18 травня 2016 року № 6-3079цс15, які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Разом із цим, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Разом з тим, у даному спорі суд дійшов висновку про відсутність порушеного права у позивачів, а тому позовна давність не може бути застосована у даному спорі. За таких обставин, позови не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed