Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

В лютому 2021 року Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому прохала стягнути з [PERSON] 1500 грн. додаткових витрат на потреби дитини щомісяця. В обґрунтування позову зазначила, що сторони від укладеного 26.07.2013 року шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] .. На даний час шлюбні відносини між сторонами припинилися і дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. В свою чергу, для нормального розвитку дитини, позивач самостійно здійснює додаткові витрати у розмірі 3000 грн. щомісячно, на відвідування секцій та додаткових занять, на які відповідач матеріальної допомоги не надає. Посилаючись на положення ст. 185 СК України, позивачка прохала суд задовольнити позовну заяву. Ухвалою суду від 4 березня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 04.03.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд проводить розгляд справи в межах наявних матеріалів. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що 26 липня 2013 року сторони по справі уклали шлюб. [INFO] у подружжя [PERSON] народилася дитина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Як зазначає позивач, спільне подружнє життя між сторонами припинилося. Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1602 від 09.02.2021 року, дитина зареєстрована та проживає разом з позивачкою. 23 лютого 2021 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ, відповідно до якого, судом стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на користь матері [PERSON] , починаючи з 10 лютого 2021 року до досягнення дітьми повноліття (ЄДРСР № 95070952, 95718027). Відповідно дост. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1ст. 181 СК України). Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину вразі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України N 3від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, щодо передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Проте, в окремих випадках, через особливі обставини (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати. Тому, розмір додаткових витрат, що стягуються, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Згідно з ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 13.09.2017 року у справі №6-1489цс17, суд звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть сплачуватися наперед, або вони покриваються після їх фактичного понесення. Конкретна форма\~залежить від\~наявних документів\~чеків,\~квитанцій,\~актів виконаних\~робіт,\~рекомендацій чи\~діагнозів тощо. При цьому стягнення грошових коштів може відбуватися разово, з певною періодичністю або постійно (до досягнення дитиною повноліття). Спосіб участі батька в додаткових витратах визначається, наприклад, таким чином. Якщо мова йде про відвідування дитячого садку, фінансування здійснюється періодично. Коли дитина захворіла, оплата її лікування зазвичай відбувається на протязі певного часу, згідно рекомендації лікаря. Наявність таких\~додаткових витрат\~має довести\~особа,\~що заявляє\~позовні вимоги\~про їх\~стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже на [PERSON] , як на позивача, покладається обов`язок доказування наявності таких додаткових витрат та обґрунтування їх розміру, зокрема позивач повинен зазначити, які фактичні витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами вона здійснила, або, які витрати у майбутньому необхідно їй буде понести. Таких доказів позивач не надала і не обґрунтувала, які виняткові обставини існують, у зв`язку з якими вона повинна додатково витрачати грошові кошти на утримання дитини та розмір таких витрат. Отже, сума додаткових витрат, які позивач просить стягувати щомісяця з відповідача, ґрунтується на припущеннях і не підтверджується відповідними документами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядилася своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, збирання доказів. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. В свою чергу, суд звертає увагу позивача на ті обставини, що її не обмежено у праві на повторне звернення до суду з вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину відповідно до ст. 185 СК України, з наданням доказів їх понесення чи передбачуваного обсягу при необхідності їх понесення в майбутньому. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 7 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ті обставини, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed