Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про стягнення залишку заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів, в якому просить стягнути з відповідача залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 8 640,14 грн.; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 660,91 грн.; середньоденний заробіток за час затримки з 25.02.2020 року по день ухвалення рішення суду. В обґрунтування позову позивач вказує, що у період з 11 серпня 2008 року по 24 лютого 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Артемівський машинобудівний завод «Вістек». 24 лютого 2020 року позивач була звільнена на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується наказом про припинення трудового договору від 24.02.2020 року, вказаним наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 26 календарних днів щорічної основної та додаткової відпустки. Відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 липня 2019 року по лютий 2020 року (включно) у сумі 48 722, 09 грн., до сплати без податків - 39 221, 30 грн. Позивач звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу, 13 квітня 2020 року Артемівським міськрайонним судом був виданий судовий наказ, яким стягнуто з ПАТ «Машинобудівний завод «Вістек» на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період з липня 2019 року по лютий 2020 року в сумі 39 221,30 грн. Вважає, що відповідач, видаючи довідку про нараховану заробітну плату зазначив не всю нараховану суму заборгованості, а лише суму після утримання податків та обов`язкових платежів, тож за таких обставин при виконанні рішення суду, з позивача будуть утримувати податки та інші платежі в розмірі 8 640,14 грн. Оскільки ПАТ «Машинобудівний завод «Вістек» у добровільному порядку заборгованість не погашає, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 8 640, 14 грн., компенсацію за несвоєчасну виплачену заробітну плату в сумі 660,91 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з моменту звільнення по день ухвалення рішення, а також сплачений судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 840, 80 грн. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання на 27 липня 2020 року о 10.45 годині з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч.4 ст.178 ЦПК України позивачу. 27.07.2020 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача. 10.08.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, згідно якого зазначено, що відповідач не заперечує в частині задоволення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 660,91 грн. Щодо вимог позивача про стягнення залишку заборгованості по заробітній платі в сумі 8 640, 14 грн. представник позивача зазначив, що згідно із приписами Податкового Кодексу України, а саме п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПКУ. Відповідно до п. 167.1. ст.167 ПКУ ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих), у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами. П. 16-1 Підрозділу 10 ПКУ «Інші перехідні положення» визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір: 1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. 1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. 1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. 1.5. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. При нарахуванні заробітної плати відповідач утримує зазначені податки. Крім того, як зазначено позивачем в позовній заяві та додано до позовної заяви довідку з банку про надходження виплат від відповідача, що їй було сплачено заборгованість за липень 2019 року у розмірі 3 552,99 грн., розмір якої відповідає зазначеній у довідці відповідача сумі, що підлягає виплаті позивачу після утримання податків. Тобто відповідачем сплачено суму заборгованості, яка підлягає виплаті позивачу у розмірі 3552,99 грн. після утримання податків. Представник відповідача зазначив, що в судовому наказі по справі № 219/3282/20 судом не зазначено про зобов`язання відповідача (ПрАТ «ВІСТЕК») утримати податки із суми, яка належить позивачу до виплати у розмірі 39221,30 грн. Пояснила, що зазначена сума заборгованості розрахована вже з урахуванням утриманих податків та з цієї суми у позивача не будуть відраховані жодні суми оподаткування. Також, 23.07.2020 року ПрАТ «ВІСТЕК» сплатило заборгованість із заробітної плати позивача частково за серпень 2019 року в сумі 5 218,17 грн., розмір якої відповідає зазначеному у довідці відповідача розміру суми, що підлягає виплаті позивачу після утримання податків, а тому залишок заборгованості із заробітної плати, яка підлягає виплаті позивачу складає 30 450,14 грн. Вважає, що оскільки вимоги щодо стягнення заборгованості із заробітної плати були заявлені позивачем в справі №219/3282/20, то наразі відсутній предмет спору, та просить в частині стягнення суми в розмірі 8 640 гр. 14 коп. провадження по справі № 219/6537/20 закрити на підставі ст. 255 ЦПК України. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач просив суд зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обмежившись розміром заробітної плати, не виплаченої при звільненні. Вказав, що у разі не виконання обов`язку щодо проведення зі звільненим працівником повного розрахунку сум, які йому належать, наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Водночас у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця». Зазначив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, «зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Також відповідач просив суд врахувати, що позивача звільнено 24.02.2020 року, тобто про невиплату всіх сум, які належать позивачу, їй стало відомо в день звільнення, це підтверджується і змістом позовної заяви. До суду позивач звернулась з позовом лише 08.07.2020 року, тобто через чотири місяці з дати звільнення. Крім того відповідач вказав, що на теперішній час, господарська діяльність ПрАТ «ВІСТЕК» є збитковою, а додаткові майнові виплати щодо вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні унеможливлюють виконання відповідачем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам, а тому просив суд зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 11.08.2020 року позивач [PERSON] надала до суду клопотання на відзив та зазначила, що відповідач визнав, що в судовому наказі значиться «нарахована» сума і згідно з пунктом 6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму заробітної плати, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Просила надати докази, що з нарахованої, але до не виплаченої заробітної плати були сплачені податки державі у розмірі 19,5 %. Зазначила, що дійсно відповідач перерахував 23.07.2020 року заборгованість за серпень 2019 року у розмірі 5218, 17 грн., але ця сума стосується судового наказу, який на час розгляду справи в суді відповідач не виконав у повному обсязі і не є предметом даного спору. Звернула увагу на ту обставину, що відповідач трактує закон вибірково, посилається на постанови Верховного Суду України, де були дійсно виключні обставини, тобто, або незначна сума заборгованості, або тривале затягування строків з боку позивача. Також позивач зазначила, що відповідач не виконує судовий наказ, який є виконавчим документом і є боржником та користується належними їй грошовими коштами. Вказала, що вона виховує самостійно неповнолітню дитину та з часу звільнення вимушена існувати на допомогу по безробіттю та аліменти дитини, до того кожного місяця сплачує за комунальні послуги. Оскільки на день розгляду справи в суді 12.08.2020 року відповідач не сплатив заборгованість по заробітній платі, то позивач надала розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 25 лютого 2020 року по день ухвалення рішення в суді із розрахунку середньоденної плати в розмірі 606,24 грн. Середній заробіток за час затримки, з урахуванням норм тривалості робочого часу на 2020 рік, викладеними Мінсоцполітики у Додатку до листа від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 року, з 25 лютого 2020 року по 12 серпня 2020 року включно складає днів: 4 (лютий 2020р.) + 21 (березень 2020р.) + 21 (квітень 2020р.) + 19 (травень 2020р.) + 20 (червень 2020р.) + 23 (липень 2020р.) + 8 (серпень 2020р.) =116 робочих днів затримки розрахунку, що з середньоденної заробітної плати 606 грн.24 коп. становить: 606 грн. 24 коп. х 116 робочих днів = 70 323 грн. 84 коп. 12.08.2020 року представник відповідача надала до суду заперечення на клопотання позивача від 10.08.2020 року, згідно яких зазначила, що відповідно до положень Податкового кодексу України, а саме - п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168. п. 167.1. ст.167 ПКУ, п. 16-1 Підрозділу 10 ПКУ «Інші перехідні положення», при нарахуванні заробітної плати Товариство зобов`язано утримувати з цієї суми 18% податку на доходи фізичних осіб, а також 1,5% військового збору. Крім того, відповідно до ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавці зобов`язані сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 платниками єдиного внеску є підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту). Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 цього закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці". Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку додатково підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву щодо зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обмежившись розміром заробітної плати, не виплаченої при звільненні з урахуванням часткових виплат. Щодо вимог позивача в частині допущення рішення суду до негайного виконання, вказала, що серед підстав для задоволення позовних вимог в частині негайного виконання рішення суду, позивач посилається на відповідальність відповідача за своє скрутне матеріальне становище, що також поглиблюється карантином у зв`язку із коронавірусом. Але при цьому позивачем не враховуються положення Постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 року (з подальшими змінами та доповненнями), які в свою чергу запроваджували на всій території України обмежувальні заходи, що також безпосередньо стосувалось господарської діяльності підприємств по всій території України, в тому числі господарської діяльності відповідача. З початком карантину і по теперішній час відповідачу складно виконувати зобов`язання по виплаті заробітної плати працівникам, які продовжують перебувати в трудових відносинах з відповідачем, що також ускладнюється додатковими майновими витратами щодо виконання рішень судів, які набули чинності 07.08.2020 року за позовами колишніх працівників підприємства. На теперішній час відповідач вже має відкриті виконавчі провадження, в тому числі за виконавчим листом позивача по справі №219/3282/20 про стягнення заборгованості із заробітної плати. Частиною 2 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів. В судовому засіданні 12.08.2020 року позивач підтримала позовні вимоги, підтвердила обставини та доводи, які надала у позовній заяві та клопотанні, просила постановити рішення, задовольнивши позовні вимоги повністю та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» на її користь залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 8640.14 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 660,91 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з 25 лютого 2020 року по день ухвалення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 606 грн.24 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, що станом на 12.08.2020 року включно складає за 116 робочих днів 70 323 грн. 84 коп., та сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн., допустити рішення суду до негайного виконання. Представник відповідача - ПрАТ «Машинобудівний завод «Вістек» Почтаренко А.І. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та в запереченні на клопотання позивача. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії [NUMBER] позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ВІСТЕК» з 14.01.2008 року по 2020 рік, обіймала посаду економіста по збуту і групі відвантажень в службі маркетингу та збуту (а.с.10). 24.02.2020 року трудові відносини між сторонами було припинено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП згідно наказу № 16-к/тр-зв про припинення трудового договору від 24.02.2020 року, що вбачається з наявного у трудовій книжці запису серії [NUMBER] (а.с.10-11). Згідно довідки № 229/23 від 05.03.2020 року, виданої генеральним директором ПрАТ «ВІСТЕК» Новіковим О.М. та головним бухгалтером ПрАТ «ВІСТЕК» Рибіною Т.В., розмір грошових виплат, які [PERSON] повинна була отримати при звільненні 24.02.2020 року складає 39 221,30 грн., з яких: 3 552,99 грн. - заробітна плата до виплати за липень 2019 року, 5 218,17 грн. - заробітна плата за серпень 2019 року, 5 554,70 грн. - заробітна плата за вересень 2019 року, 5 302,21 грн. - заробітна плата за жовтень 2019 року, 3 921,32 грн. - заробітна плата за листопад 2019 року, 3 979, 91 грн. - заробітна плата за грудень 2019 року, 4 317, 06 грн. - заробітна плата за січень 2020 року, 7 374, 94 грн. - заробітна плата за лютий 2020 року (а.с.11 оборотна сторінка). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Відповідно до частини 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, судом встановлено, що станом на теперішній час фактичний розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень ст.47 та ст. 116 КЗпП України ПрАТ «ВІСТЕК» не проведений. 13 квітня 2020 року Артемівським міськрайонним судом був виданий судовий наказ, яким з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь позивача стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період з липня 2019 року по лютий 2020 року в сумі 39 221,30 грн. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач, видаючи довідку про нараховану заробітну плату зазначив не всю нараховану суму заборгованості, а лише суму після утримання податків та обов`язкових платежів, тож за таких обставин при виконанні рішення суду, з позивача будуть утримувати податки та інші платежі в розмірі 8 640, 14 грн. Оскільки ПАТ «Машинобудівний завод «Вістек» у добровільному порядку заборгованість не погашає, позивач звернулась до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 8 640, 14 грн. Щодо вимог про стягнення залишку заборгованості по заробітній платі в сумі 8 640, 14 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до положень Податкового кодексу України, а саме - п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168. п. 167.1. ст.167 ПКУ, п. 16-1 Підрозділу 10 ПКУ «Інші перехідні положення», при нарахуванні заробітної плати Товариство зобов`язано утримувати з цієї суми 18% податку на доходи фізичних осіб, а також 1,5% військового збору. Згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавці зобов`язані сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 платниками єдиного внеску є підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту). Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 цього закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці". Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. При виплаті заборгованості із заробітної плати позивачу за липень та серпень 2019 року, відповідачем перераховано до бюджету зазначені податки. На підтвердження перерахування заборгованості із заробітної плати та податків, представником відповідача були надані наступні докази: копія електронного документу - реєстру № 87 від 28.04.2020 року перерахування на рахунки отримувачів згідно угоди № 3283413 (заробітна плата за липень, серпень 2019 року), за яким позивачу перераховано заборгованість із заробітної плати у розмірі 3 552,99 грн.; паперова копія електронного документу - платіжного доручення №1466 від 28.04.2020 року; паперова копія електронного документу - платіжного доручення №1464 від 28.04.2020 року (податок на доходи фізичних осіб); паперова копія електронного документу - платіжного доручення №1462 від 28.04.2020 року (військовий збір); паперова копія електронного документу - платіжного доручення №1463 від 28.04.2020 року (ЄСВ); паперова копія електронного документу - реєстру №176 від 23.07.2020 року перерахування на рахунки отримувачів згідно угоди № 3283413 (зарплата за жовтень 2019 року), за яким перераховано позивачу заборгованість із заробітної плати у розмірі 5218,17 грн.; паперова копія електронного документу - платіжного доручення №000046-2-1 від 24.07.2020 року; паперова копія електронного документу - платіжного доручення №4563 від 24.07.2020 року (військовий збір); паперова копія електронного документу - платіжного доручення №4560 від 24.07.2020 року (ЄСВ); паперова копія електронного документу - платіжного доручення №4547 від 24.07.2020 року податок на доходи фізичних осіб). Як вбачається з наданих документів при виплаті заборгованості із заробітної плати позивачу, відповідачем перераховано до бюджету податки, а тому твердження позивача, що з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 39 221, 30 року, яка вже стягнута на підставі судового наказу, виданого Артемівським міськрайонним судом Донецької області від 13 квітня 2020 року, будуть утримуватися податки та обов`язкові платежі, є безпідставними. А тому, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення залишку заборгованості по заробітній платі в сумі 8 640, 14 грн. задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 660,91 грн., суд зазначає наступне. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Згідно пункту 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що компенсації підлягають зокрема грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. При звільненні з підприємства остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, при цьому, відповідачем визнається, що у строки, встановлені частиною 1 ст.116 КЗпП України, він не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства, як при звільненні, так і на час розгляду справи судом. В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що з ПрАТ «ВІСТЕК» на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 660,91 грн., розрахунок якої суд вважає вірним, оскільки він здійснений позивачем відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, і визнається відповідачем. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, про що і заявляє відповідач у відзиві. Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6- 113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду застосувала до обставин справи № 761/9584/15-ц критерії зменшення розміру відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, а саме - позивач звернувся до суду з цим позовом у квітні 2015 року, тобто зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, яке мало місце 16 лютого 2009 року; відповідно до матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо роботи у вихідні дні; відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за роботу у вихідні дні, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду. Питання оплати праці та захисту прав найманих працівників урегульовано як міжнародними правовими актами, так і Конституцією України, законами України та підзаконними нормативними актами, рішеннями Конституційного Суду України. Такими актами є як міжнародні акти, які передбачають захист природних прав людини, а саме - Загальна декларація прав людини 1948 року. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року. Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 року тощо. Можна навести і міжнародні акти, які безпосередньо стосуються регулювання заробітної плати, якими є Конвенція Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 30 червня 1961 року). Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року (ратифікована із заявами Законом № 137-V від 14 вересня 2006 року). Конвенція Міжнародної організації праці N' 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року» (ратифікована 04 лютого 1994 року) тощо. У частині другій статті 12 Конвенції закріплено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. Тобто у міжнародних Конвенціях, які ратифіковані Україною, закріплені права найманих працівників не лише на оплату праці, але і гарантії такої оплати, її реальний, а не ефемерний, ілюзорний характер, що пов`язане з природою заробітної плати, як основного засобу існування не лише найманого працівника, але і членів його сім`ї, а відтак забезпечення нормального існування та розвитку суспільства і держави. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні урегульовано нормами трудового права, як у КЗпП України, так і у Законі № 108/95-ВР, і не потребує додаткового застосування норм ЦК України, оскільки правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санкційну за невиконання стороною своїх зобов`язань. До подібних висновків дійшов і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 28 березня 2019 року у справах № 569/12154/17 та № 569/14363/17. Представник відповідача зазначив, що станом на теперішній час ПрАТ «Вістек» не має можливості здійснювати свою господарську діяльність в обсягах виробництва, необхідних для стабільної роботи підприємства, господарська діяльність підприємства є збитковою. Однак, судом не встановлені обставини, які об`єктивно унеможливлювали відповідачу виконати зобов`язання, а саме - виплатити належні звільненому працівникові суми при звільненні та провести з ним остаточний розрахунок в строки, які передбачені законодавством. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивача звільнено 24.02.2020 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі не здійснено, а тому суд вважає за необхідне здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку з дати звільнення позивача по день ухвалення рішення. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує довідку № 345, яка видана ПрАТ «Вістек» 08.04.2020 року, згідно з якою розмір середньоденного заробітку позивача складає 606 гр. 24 коп. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18 та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» від 29.07.2019 № 1133/0/206/19, кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення по 12.08.2020 року (день ухвалення судового рішення) включно, що складає 116 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 70 323 грн. 84 коп. З урахуванням зазначеного, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 323 грн. 84 коп. визначений судом без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки такі утримання відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Позивач просить допустити рішення суду до негайного виконання. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України; 9) надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку; 10) видачу або продовження обмежувального припису. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи, на користь відповідача наразі стягується заборгованість по заробітній платі за виконавчим листом, виданим на підставі судового наказу по справі № 219/3282/20 за заявою [PERSON] до ПАТ «Машинобудівний завод «Вістек» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати. А тому, враховуючи положення ст. 430 ЦПК України щодо необхідності негайного виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та можливості допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, та тої обставини, що наразі судом вирішені позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за несвоєчасну виплачену заробітну плату, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог в цій частині. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подання позовної заяви в частині стягнення залишку заборгованості по заробітній платі та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату позивач судовий збір не сплачувала, оскільки звільнена від його сплати на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» як позивач у справі про стягнення заробітної плати. При цьому, враховуючи, що позивачем за подання позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні сплачувався судовий збір у сумі 840,80 гр., суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір.

Outcome: partial