Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності право власності на будинок [ADDRESS] та розташований на присадибній ділянці площею 0,06 га. Будинок глинобитний, критий шифером загальною жилою площею 15 кв.м. з надворними (господарськими) будівлями. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, надавши суду заяву в якій просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору надала суду заяву в якій просила розглянути справу без участі їх представника, поклавшись на розсуд суду. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. У судовому засіданні встановлено, що 30 квітня 1947 року позивач уклала шлюб з [PERSON]. За час спільного шлюбу ними спільно було придбане домоволодіння за [ADDRESS] що знаходиться в селищі Волоське Дніпропетровського району Дніпропетровської області та розташоване на присадибній ділянці площею 0,06 га. Будинок глинобитний, критий шифером загальною жилою площею 15 кв.м. з надворними (господарськими) будівлями. 27 жовтня 1987 року між чоловіком позивача та гр. [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння, який був посвідчений секретарем виконкому Волоської сільської Ради та зареєстрований в реєстрі за №74. [INFO] року чоловік позивача [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти. спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на момент смерті чоловіка позивач проживала разом із ним однією родиною за адресою: [ADDRESS] Від спільного шлюбу з чоловіком сторони мають доньку - [PERSON], яка є також як і позивач спадкоємицею першої черги на майно спадкодавця. На теперішній час в Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа за №278/94 від 01.06.1994 року. Однак, позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, оскільки у листі КП ДР «БТІ» від 01.07.2016 року за №846, який отримано на запит нотаріуса, вказано, що «згідно даних архіву КП ДР «БТІ» на 31.12.2012 року, за адресою: [ADDRESS], Дніпропетровський район, Дніпропетровської обл., архівна справа та інформація про реєстрацію права власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON] - відсутня». Як вбачається з матеріалів справи, листом від 15.06.2016 року за №926/2-14 Новоолександрівська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області повідомляє, що «будинок [ADDRESS] на підставі записів в погосподарських книгах сільської ради з 1987-2016 роки та договору купівлі-продажу будинку посвідченого секретарем виконкому Волоської сільської ради Овечко Л.А., за реєстровим №74, належить померлому 10.12. 1993 року [PERSON]. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд також погоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, встановлено можливість визнання за позивачем права власності на будинок [ADDRESS]. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON] не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved