Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] 31 липня 2019 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Акціонерного товариства «УкрСоцбанк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцької Христини Богданівни, третя особа - [PERSON] , про визнання правочину недійсним, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності, в якій позивач просить суд: - визнати недійсним правочин, вчинений Публічним Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ: 00039019, щодо набуття права власності на земельну ділянку, площею 0,0326 гектарів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:24:006:0047, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1492208351101, па підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39812841 від 22.02.2018 року, винесеного Державним реєстратором Щеплоцькою Христиною Богданівною, Комунальне підприємство «Реєстраційна служба Одеської області» Одеська область про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0326 гектарів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер 5110136900:24:006:0047, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за Публічним Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк»; - визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та Їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39812841 від 22.02.2018 року, винесене Державним реєстратором Щеплоцькою Христиною Богданівною, Комунальне підприємство «Реєстраційна служба Одеської області» Одеська область про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0326 гектарів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер 5110136900:24:006:0047, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за Публічним Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк»; - скасувати запис в державному реєстрі прав власності про право власності на земельну ділянку, площею 0,0326 гектарів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер 5110136900:24:006:0047, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за Публічним Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк», за № 24962535 від 19.02.2018 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39812841 від 22.02.2018 року, винесеного Державним реєстратором Щеплоцькою Христиною Богданівною. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 05 травня 2006 року між Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до п.1.1. якого, позивач передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором кредиту №2006/670/40 від 05 травня 2006 року, укладеним між третьою особою та банком, земельну ділянку, площею 0,0326 гектарів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала позивачу на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на землю ОД №085246, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 16 березня 2005 року на підставі рішення Одеської міської ради від 20.01.2003 року № 1007-ХХІУ, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010550502137. 22.02.2018 року реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцькою Христиною Богданівною було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39812841 від 22.02.2018 року, відповідно до якого право власності на вищевказану земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належача Позивачу па праві приватної власності, було зареєстроване за банком. Позивач вважаючи зазначене рішення та дії банку незаконними, був вимушений звернутись до суду з цим позовом. Щодо незаконності дій зі звернення стягнення на майно позивача в позасудовому порядку, позивач посилається на те, що банком порушено умови, виконання яких є необхідними під час застосування застереження про задоволення вимог іподекодержателя, зокрема ст.35 Закону України «Про іпотеку», а саме належним чином не надана вимога до боржника- іпотекодержателя про усунення порушень основного зобов`язання з попередженням про звернення стягнення та докази її направлення боржнику- іпотекодержателю. Позивач стверджує, що не отримував рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення: серія та номер: 1400036508045, видане 29.08.2017, видавник: Укрпошта; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: 24-2006/670/40, видане 23.08.2017, видавник ПАТ «Укрсоцбанк»; іпотечний договір, серія та номер: 1028, виданий 05.05.2006, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., які останній падав держреєстратору, як підставу для реєстрації права власності на земельну ділянку, про що зазначено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як на підставу виникнення права власності. Також, як стверджує позивач, банк не здійснив оцінку вищевказаної земельної ділянки, під час здійснення дій зі звернення стягнення на іпотечне майно. Позивач вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності позивачу, банк міг здійснити лише на підставі рішення суду, після встановлення дійсного боргу третьої особи за кредитним договором та проведення відповідної оцінки іпотечної земельної ділянки, з урахуванням того, що між ним та банком не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Одним з посилань в обґрунтування позову, позивач також зазначав, що на зазначеній земельній ділянці, розташований житловий будинок, 13/100 частини якого, у вигляді квартири [ADDRESS] , належить на праві власності позивачу, а інші частини належать на праві власності іншим особам, майнові права яких діями відповідачів були порушені. За наслідком викладеного, позивач вважає, що банк не мав законних підстав для вчинення одностороннього правочину щодо оформлення у свою власність земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала позивачу, а суб`єкт державної реєстрації прав не мав законних підстав щодо проведення реєстрації права власності на спірне іпотечне майно. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.08.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Разом із пред`явленим позовом до суду позивачем надано до суду заяву про забезпечення позову, яку було повернуто позивачеві ухвалою суду від 05.08.2020 року. 17.09.2019 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову, яку залишено без задоволення ухвалою суду від 17.09.2019 року. 17.09.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача АТ «Укрсоцбанк», в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову. 27.11.2019 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника відповідача АТ «Укрсоцбанк» про заміну відповідача його правонаступником - АТ «Альфа-Банк». З наданих до суду документів, судом було встановлено, що 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк», затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА-БАНК» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт. 15 жовтня 2019 року, відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1., 5.3., Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено передавальний акт, у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно з п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «АЛЬФА БАНК». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року. На підставі вищевикладеного, судом було встановлено, що АТ «Укрсоцбанк» реорганізовано шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», у зв`язку з чим правонаступником відповідача у справі є Акціонерне Товариство «Альфа-Банк», на підставі чого судом 10.02.2020 року було ухвалено замінити відповідача по справі - АТ «Укрсоцбанк», його правонаступником - АТ «Альфа-Банк». 26 травня 2020 рок судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач - [PERSON] та його представник в судовому засіданні 09.10.2020 року позов підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - Байрамов О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав необґрунтованості. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом з наявних в матеріалах справи документів встановлено, що 05 травня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.. зареєстрований в реєстрі за №1028, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання - договору кредиту №2006/670/40 від 05 травня 2006 року, наступне нерухоме майно - земельну ділянку, площею 0,0326 гектарів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на землю ОД №085246, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 16 березня 2005 року на підставі рішення Одеської міської ради від 20.01.2003 року № 1007-ХХІУ, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010550502137. В подальшому правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк» за усіма правами та зобов`язання був АКІБ «Укрсоцбанк», яке було перейменовано в ПАТ «Укрсоцбанк», АТ «Укрсоцбанк». Як вже встановлювалось, правонаступником АТ «Укрсоцбанк» за усіма правами, майном і зобов`язаннями є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» Також судом встановлено, що 22.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцькою Христиною Богданівною було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39812841, на підставі якого за ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на іпотечне майно - земельну ділянку, площею 0,0326 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:24:006:0047, що підтверджується з наданої позивачем інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна за №119871010 від 05.04.2018 року. Отже, ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту №2006/670/40 та укладеним до нього вищевказаним іпотечним договором від 05.05.2006 року, здійснило дії зі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовий порядок в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Так, статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Відповідно до ч.1 ст.33 вказаного Закону, в редакції на час проведення спірної реєстрації, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 36 Закону у вказаній редакції передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до статті 37 Закону у зазначеній редакції, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Сторони в іпотечному договорі від 05 травня 2006 року передбачили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 4.1). Відповідно до п. 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: - на підставі рішення суду, або - на підставі виконавчого напису нотаріуса, або - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», або - шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або - шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі питання щодо позасудового врегулювання спору. Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При викладених обставинах, сторони в іпотечному договорі чітко передбачили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», отже, пункт 4.5 іпотечного договору, є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, та за діючим законодавством прирівнюється до договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, що надає право Іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного Договору. Ні підставі викладеного, суд відхиляє доводи позивача про те, що дії банку зі звернення стягнення є незаконними, оскільки між сторонам не було укладено відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Також суд відхиляє доводи позивача з приводу того, що для звернення стягнення на предмет іпотеки повинна бути обоюдна згода сторін, що імперативно визначено ст.36 Закону України «Про іпотеку», оскільки таку згоду на позасудове врегулювання спору, позивач надав під час укладання договору іпотеки, умови якого містять відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в тому числі шляхом набуття права власності. За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції діючій на час проведення спірної реєстрації, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі №205/578/14-ц, провадження №14-48цс19). Представником відповідача надано до суду копію повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» від 23 серпня 2017 року за вих. №28-2006/670/40, скеровано на ім`я у тому числі [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Відповідно до зазначеного повідомлення, банку вимагав від боржників погашення заборгованості за договором кредиту, яка станом на 16 серпня 2017 року, складала у розмірі 234025,26 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на зазначену дату складало еквівалент 5990644,13 грн., протягом тридцяти денного строку з дня отримання повідомлення. Також банк повідомив боржників, що у разі невиконання вимог зі сплати заборгованості у зазначений термін, ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до реєстру відправки цінних листів за№1010 від 29.08.2017 року, за №804 в реєстрі було здійснено поштове відправлення на ім`я [PERSON] . На підставі викладеного, судом встановлено, що банком в належності до вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» було скеровано на адресу боржників повідомлення-вимогу про усунення порушення, що передувало діям зі звернення стягнення на предмет іпоетки в позасудовий порядок. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав. Частиною 2 ст. 18 Закону передбачено, що Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127. Відповідно до п. 61 Порядку, в редакції чинній станом на момент подання суб`єкту державної реєстрації прав документів - 19.02.2018 року та проведення державної реєстрації - 22.02.2018, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Таким чином, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, із огляду на закріплені у статтях 10 та 18 Закону №1952-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Як вбачається з наданої до суду Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна за №119871010 від 05.04.2018 року, підставою для винесення 22.02.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцькою Христиною Богданівною рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39812841, слугувало наступні поданні ПАТ «Укрсоцбанк» документи: - повідомлення, серія та номер 24-2006/670/10, виданий 23.08.2017 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк»; - рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер: 1400036508045, виданий 29.08.2017 року, видавник Укрпошта; - іпотечний договір, серія та номер 1028, виданий 05.05.2006 року, видавник - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що на час винесення спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39812841 від 22.02.2018 року, банком було надано державному реєстратора належний перелік документів необхідний для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, у відповідності до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127, в редакції чинній станом на 19-22.02.2018 року. Щодо доводів позивача і його представника про те, що [PERSON] не отримувалась відповідна вимога ПАТ «Укрсоцбанк» про усунення порушення основного зобов`язання та не надання банком на підтвердження таких дій, документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, суд вважає безпідставними з наступних підстав. Так, відповідно до ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктом 3 ч.3 ст.2 ЦПК України передбачено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема: - змагальність сторін; - диспозитивність. Стаття 12 ЦПК України, яка регламентує принцип цивільного судочинства - змагальність сторін, передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене щодо обов`язку доведення сторони обставин, на які вона посилається, також кореспондується частиною 1 статті 81 ЦПК України. Однак, позивач в порушення зазначених вимог не надавав до суду жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався в обґрунтування завлених вимог, а саме на підтвердження того, що ним не отримувалась відповідна вимога банку про усунення порушень за кредитним договором та звернення стягнення на предметі іпотеки, а також те, що подане банком до державного реєстратора повідомлення не підтверджує належним чином факт завершення 30-денного строку з моменту отримання ним, як іпотекодавцем такої письмової вимоги іпотекодержателя. Відповідно до принципу змагальності сторін, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість зокрема роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч.5 ст.13 ЦПК України). Дотримуючись зазначеної вимоги, судом під час розгляду справи неодноразово роз`яснювалось позивачеві та його представникові, якій в свою чергу є адвокатом, а відтак особою обізнаною в галузі права, обов`язок з доведення обставин, на які особа посилається в обґрунтування позову, а також право особи, у разі не можливості отримати докази самостійно, заявити відповідне клопотання про їх витребування у відповідності до статті 84 ЦПК України. Так, судом зокрема роз`яснювалось право особи на витребування з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії матеріалів справи реєстраційної справи щодо спірної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Однак, стороною позивача під час розгляду справи відповідне клопотання не було заявлено та навпаки представником позивача було зазначено, що у відповідача безпосередньо повинні бути такі докази в наявності. Натомість представником АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні було надано пояснення, що в банку відсутні докази на підтвердження завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотеко держателя, оскільки оригінал такого доказу було передано суб`єкту державної реєстрації. Суд погоджується з поясненнями представника відповідача, та відхиляє в цій частині вказані доводи позивача, оскільки відповідно до вищевказаного пункту 61 Порядку, державному реєстратора подається документ. Стаття 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає порядок подання документів за заявами у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до вказаної статті, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. На підставі вищевикладеного вбачається, що представником банку на час подання суб`єкту державної реєстрації прав спірних документів, подавались разом з заявою на проведення реєстраційних дій, оригінали документів, необхідні для проведення таких дій, в паперовій формі. Щодо тверджень представника позивача що у відповідності до пункту 61 вказаного Порядку, подавались засвідчена іпотеко держателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та засвідчена іпотеко держателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у пункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, суд вважає безпідставними та недоречними, оскільки представником позивача під час розгляду справи здійснювалось посилання та цитування вищевказаного пункту Порядку в редакції діючій станом на 06.03.2020 року, натомість спірні правовідносини, а саме подання банком документів та винесення спірного рішення про державну реєстрацію мало місце - 19-22/02/2018 року, про що в свою чергу представникові неодноразово наголошувалось в судовому засіданні. При викладених обставин, суд вважає безпідставними та недоведеними жодним належним доказом посилання позивача в цій частині обґрунтування заявлених вимог. Як вже зазначалось, цивільне судочинство здійснюється на принципах диспозитивності, яке регламентовано статтею 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд також враховує, що відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Стосовно доводів позивача про те, що державним реєстратором не було повідомлено позивача про подану заяву відповідно до п.11-1 Порядку, суд також відхиляє, оскільки у відповідності до вказаного пункту, про подання заяви державний реєстратор невідкладно з моменту отримання такої заяви за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву. Повідомлення власника об`єкта нерухомого майна здійснюється державним реєстратором у разі наявності в Державному реєстрі прав відомостей про електронну адресу власника як адреси для зворотного зв`язку шляхом надсилання на таку електронну адресу інформації в електронній формі про тип заяви, її реєстраційний номер, дату та час подання, прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові заявника з накладенням власного електронного цифрового підпису. Дія цього пункту не поширюється на випадки державної реєстрації прав у результаті вчинення нотаріальної дії за умови вчинення відповідної нотаріальної дії за безпосередньої участі власника об`єкта нерухомого майна, державної реєстрації права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину або державної реєстрації припинення обтяження речових прав на нерухоме майно на підставі договору довічного утримання чи спадкового договору. Позивачем не надано доказів, що ним реєструвалась електронна адреса в Державному реєстрі прав, а відтак відсутні підстави для ствердження, що державним реєстратором було порушено в цій частині відповідний Порядок. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Отже законом визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Між тим, суд звертає увагу, що на неодноразове роз`яснення позивачеві його прав на витребування матеріалів реєстраційної справи, останній не використовував своє право на витребування доказів, за наслідком чого суд позбавлений можливості пересвідчитись, що така оцінка відсутня. Крім того, як вбачається, позивач не звертався до відповідача з відповідним запитом та отримання інформації, в рахунок якої вартості заборгованості було враховано вартість майна, на яке звернуто стягнення. Щодо доводів позивача про відсутність кадастрового номеру за спірною земельною ділянкою, суд вважає безпідставними, оскільки, як вбачається на час звернення стягнення на предмет іпотеки, земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер. Щодо доводів про те, що така земельна ділянка не мала кадастрового номеру на час передання в іпотеку, суд зазначає, що предметом в цій справі не є оскарження договору іпотеки та дослідження умов правомірності укладення такого правочину. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи, оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed