Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

В липні 2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору дарування 2/3 квартири [ADDRESS] , укладений між сторонами. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є інвалідом І групи, непрацездатна. [INFO] помер її батько і залишив спадок у вигляді 1/2 квартири [ADDRESS] , а інша 1/2 частина належала її матері [PERSON] . На початку 2018 року відповідачка запропонувала їй свої послуги по забезпеченню її постійним доглядом, харчуванням, утриманням. Замість цього відповідачка попросила відписати їй належну її частку спірної квартири. Вона погодилася і 19.10.2018 року уклала з відповідачем відповідний договір. Проте, на початку січня 2020 року відповідачка припинила забезпечувати її харчуванням і доглядом і поїхала за кордон на роботу. Вона вимушена була звернутися за допомогою до родичів, яка погодилася доглядати за нею, якщо вона укладе договір довічного утримання. Вона почата збирати відповідні документи і дізналася, що фактично між нею та відповідачкою був укладений договір дарування, чого вона не бажала. Ухвалою суду від 08.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі , у зв`язку з великою навантаженістю, призначити підготовче судове засідання на 29.10.2020 року. Судове засідання 29.10.2020 року було відкладено в звязку з неявкою відповідача. 04 лютого 2021 року позивачка надала суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування заяви посилається на те, що останнім часом відповідачка неодноразово висловлювала намір продати вказану квартиру та шукає покупця, але в такому випадку неможливо буде в разі визнання оспорюваного договру недійсним повернути сторони у попередній стан. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.02.2020 р. , матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою від 05.02.2021 року позов було забезпечено шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] - до набрання судовим рішенням по справі законної сили та забороною укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна. Ухвалою суду від 28.04.2021 року підготовче провадження по справі закрито. Призначено цивільну справу у судове засідання для розгляду її по суті на 22 вересня 2021 року на 14.00 год., в судове засідання постановлено викликати свідків. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених підстав, просив про його задоволення. В судове засідання відповідачка не з`явилася, повідомлялася судом неодноразово належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Відповідно до ст. 280-281 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків,вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування від 19.10.2018 р., відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дарунок 2/3 частин квартири [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О.В. у реєстрі № 2-650. Медичними документами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що [PERSON] з 2016 року є інвалідом І групи (підгрупа А) безстроково, є непрацездатною, потребує постійного стороннього догляду .Має грубе порушення статики та ходи, мовлення, грубе порушення пальцевої моторики, тетрапарез, стояти та ходити саморстійно не може, пересування в інвалідному візку, деформовани стопи. Допитані в якості свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] , які є близькими подругами сторін по справі та співробітницями відповідачки, суду пояснили, що дійсно були свідками того, як позивачка та відповідачка восени 2018 року домовлялися про те, що оскільки у [PERSON] погіршується стан її здоров`я і їй потрібен постійний сторонній догляд, вона є постійно "лежачою", то мати їй запропонувала укласти договір довічного утримання в обмін на належну їй частку спільної квартири . [PERSON] з ними радилася саме стосовно укладення договру утримання довічного утримання, і потім вона їм повідомила , що вона уклала з матір`ю саме такий договір і мати буде їй постійно допомагати. Спочатку мама сумлінно здійснювала за донькою догляд, але потім уклала новий шлюб і, як на їх думку, піддлалася вмовлянням ноовго чолвоіка і перестала доньці допомагати. А потім [PERSON] , їм повідомила, що буде продавати цю квартиру, оскільки проживає з чоловіком в іншій квартирі , і коли вони запитали, як же вона буде продавати без дозволу співвласника , то [PERSON] їм повідомиа, що [PERSON] вже не є власником цієї квратири. Коли вже до квратири ріелтори почали приводити потенційних покупців, [PERSON] усвідомила, що підписала не той договір і звернулася за допомогою до адвоката. [PERSON] зараз перебуває у важкому стані, хвороба прогресує, вона повністю паралізована , ця квартира є її єдиним житлом . Позивачка стверджує, що при підписанні договору дарування, вона не мала наміру передавати приналежну їй частину квартири у власність відповідачки, і вважала укладений договір дарування - договором довічного утримання. В порядку ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивачка стверджує,що вона помилилась у правовій природі договору дарування, тобто неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Факторами, які вплинули на волевиявлення позивачки є те, що вона є інвалідом, не може самостійно себе обслуговувати, вона потребувала та бажала отримувати сторонню допомогу відсвоєї матері, яка її умовила це зробити. Правові підстави ухваленого рішення. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення то такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім, випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин,вчинений під впливом помилки,обману,насильства,зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину (229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно (дарунок) у власність. Згідно зі ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність квартиру, яке має значну цінність, взамін набувач зобов`язується забезпечувати відчужувана утриманням та доглядом довічно, За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з приводу правочину, вчиненого під впливом помилки, роз`яснено наступне. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦКУ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: стан здоров`я позивача та потреба у зв`язку із цим у постійному догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягнення згоди про всі його істотні умови. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши в сукупності пояснення сторін та надані докази, вважає, що укладаючи договір дарування позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення особи, а саме, позивач уклала договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажала укласти. Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами, віком позивача, потреби її в сторонньому догляді, станом здоров`я, наявності домовленості щодо такого догляду, та відсутність фактичного здійснення обов`язку утримання майна, суд прийшов до переконання, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. Оскільки позивачка, укладаючи договір дарування, помилялася відносно наслідків дарування, вважала, що відповідачка буде зобов`язана доглядати за нею, що не передбачено договором дарування, суд вважає, що вимоги позивачки про визнання цього договору дарування частково недійсним підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що предстанвиком позивача в судовому засіданні визначено, що його посилання в позові на удаваність правочину (ст. 235 ЦК України ) є помилковим та зайвим. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути 908 грн. судового збору.

Outcome: approved