Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі 02.07.2016 року власноруч склали розписку про отримання коштів у розмірі 24800 гривень. Відповідно до розписки вони зобов`язались повернути позивачці отримані кошти у повному обсязі. Строк повернення коштів було встановлено 3 місяці з дати написання розписки. Станом на 28.07.2020 року борг відповідачами не повернуто. Позивачка просить суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь кошти в розмірі 24800 гривень. Ухвалою суду від 07.08.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Відповідачка [PERSON] у відзиві на позов зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019р. Дослідивши розписку від 02.07.20016р. видно, що між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] договір позики, в розумінні викладених вище вимог Закону, не укладався, грошові кошти [PERSON] не передавались, [PERSON] та [PERSON] грошові кошти від [PERSON] не отримували. З розписки від 02.07.20016р. яка долучена позивачкою до позовної заяви видно, [PERSON] та [PERSON] є боржниками [PERSON] , а розписка від 02.07.20016р. була підписана [PERSON] та [PERSON] під тиском позивачки. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у [PERSON] не може безумовно свідчити про існування договору позики між нею та відповідачами. Окрім того при розгляді вимог позовної заяви [PERSON] повинна бути застосована загальна позовна давність тривалістю в 3 роки, яка встановлена ст.257 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 261 Цивільного кодексу України вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила .... за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В долученій позивачкою до позовної заяви розписці від 02.07.2016р. вказано «Данная сумма будет возвращена через три месяца». До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області позивач звернулася з позовною заявою лише у серпні 2020 року, тобто позивачем пропущено строк позовної давності до основної вимоги заборгованості у сумі - 24800грн. Відповідно до вимог ч.З. ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У зв`язку із чим просить суд прийняти заяву-клопотання про застосування загального строку позовної давності у три роки до основної вимоги позивача заборгованості у сумі - 24800грн. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, в якому виклав заперечення проти позову, аналогічні запереченням відповідачки [PERSON] . У відповіді на відзив позивачка зазначила, що в Цивільному кодексі України закладено принцип свободи договору, який визначає, що сторони договору самостійно визначають умови договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України це означає, що сторони договору мають право на волевиявлення. В даному випадку, коли відповідачами було складено розписку про взяття грошей в борг, саме ними було визначено що борг буде повернуто позивачці і в який термін. Тобто, даною домовленістю було визначено, що гроші повинні бути повернуті саме позивачці, а ні [PERSON] . Стосовно написання розписки "під тиском позивачки". Вважає, що відповідачі мали можливість за весь цей час звернутися до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій з боку позивачки, якщо такий "тиск" (стосовно написання боргової розписки) дійсно існував. Крім того, відповідачі не були позбавлені права визнати цей договір позики не дійсним в судовому порядку. Так як, у відзиві на позовну заяву жоден відповідач не посилається на будь-які судові рішення, або будь-які інші письмові докази стосовно ймовірних порушень законодавства з боку позивачки, то можна дійти висновку що їх не існувало. Тобто, відповідачі хочуть ввести суд в оману стосовно дійсних обставин по справі. Щодо позовної давності. Так дійсно діючим законодавством встановлено строк позовної давності у 3 роки. Стосовно цього позивачка зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права. Позивачка зі свого боку постійно зверталась до відповідачів з питання повернення боргу, на протязі всього часу до подання позовної заяви до суду. Вона особисто, неодноразово приходила до дому відповідачів з цього питання. Кожного разу відповідачі її заспокоювали, та говорили що повернуть гроші найближчим часом. Посилаючись при цьому на складні життєві обставини, відсутність працевлаштування та таке інше. Приводом звернення до суду стала та обставина, що відповідачі в усній формі повідомили позивачку, що вони не збираються повертати кошті за вказаною борговою розпискою. З огляду на викладені обставини, позивачка просить суд не застосовувати загальну позовну давність до позовних вимог по справі та відмовити відповідачам у задоволені заяви- клопотання про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, відповідачі та представник відповідача проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову застосувавши строк позовної давності. Суд, вислухавши позивачку, відповідачів, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В матеріалах справи наявна копія розписки від імені [PERSON] , [PERSON] про те, що вони будучи боржниками [PERSON] 24800 гривень, у зв`язку з неможливістю повернення вказаної суми в теперішній час, зобов`язуються суму грошових коштів 24800 гривень, повернути [PERSON] доньці [PERSON] . Вказана сума буде повернута через три місяці. Розписка написана в присутності свідків, датована 02.07.2016 року. На розписці наявні підписи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.6). Свідок [PERSON] , який є чоловіком позивачки, суду показав, що дана розписка була написана в його присутності. Відповідачі брали у борг у батька його дружини, коли батько захворів, дружина запропонувала відповідачам написати розписку, відповідачі погодились. Відповідачам не погрожував. Вони обіцяли борг погасити, але так цього і не зробили. Аналізуючи зміст вказаної розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, відповідно до яких відповідачі є боржниками та зобов`язалися повернути кошти в розмірі 24800 гривень у певний строк, однак не зробили цього. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, і повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачено ст. 3 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що розписку писала саме відповідачка [PERSON] . Суд не приймає до уваги пояснення відповідача [PERSON] , який не пам`ятає чи він чи не він підписував розписку. Суд також не приймає до уваги твердження відповідачів про те, що позивачки силою примусила їх написати цю розписку, оскільки жодних доказів на підтвердження цього суду не надано. Відповідачі мали достатньо часу звернутися до правоохоронних або судових органів з метою захисту своїх прав, проте цього не зробили, що суд розцінює як згоду на умови які вказані в розписці. В той же час, оскільки відповідачами подано заяву про застосування до вимог позивачки про стягнення боргу за розпискою від 07.06.2016 строку позовної давності, суд зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивачка в позові та в запереченні на відзив не надає доказів на підтвердження поважності причин пропуску нею позовної давності на звернення з відповідною вимогою до суду або доказів на підтвердження зупинення перебігу позовної давності чи її переривання, з огляду на кінцевий термін повернення коштів відповідачем 03.10.2016 року (наступний день після спливу триміся чного строку). Тобто у даних правовідносинах строк позовної давності до вимоги про стягнення боргу за розпискою від 02.07.2016 року, почався 03.10.2016 року, тобто з наступного дня з строку повернення коштів за вказаною розпискою. Оскільки до суду позивачка звернулася 31.07.2020 року, а відтак строк позовної давності до вимог про стягнення боргу за розпискою від 02.06.2016 року сплив 03.10.2019 року, з урахуванням загального строку позовної давності у три роки з моменту закінчення строку позики, тому суд приходить до висновку, що до вимог позивачки слід застосувати строк позовної давності і з цих підстав у задоволенні позову - відмовити. За правилами ч. 3 т. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У ході розгляду справи відповідачами подано до суду заяву про застосування позовної давності. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зважаючи на те, що позовна давність щодо вимог [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 02.07.2016 року сплила, відповідачами подано заяву про застосування позовної давності, відсутні докази поважності пропуску даного строку, суд дійшов висновку про необхідність відмови [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Ухвалюючи рішення суд, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, вирішує питання про розподіл судових витрат і враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed