Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду та з врахуванням уточнених позовних вимог просила суд: «визнати недійсним оспорюваний правочин від 11.04.1994 року - договір дарування ? частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] та [PERSON], який проживає в [ADDRESS] та витребувати майно з чужого незаконного володіння, а саме витребувати у [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS] ? частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS].». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 вересня 2016 року Корольовським районним судом м.Житомира було винесено рішення по справі №296/6209/16-ц за позовом [PERSON] до Житомирської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], яким було визнано право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок за вищевказаною адресою за [PERSON]. Рішення набрало чинності 24 жовтня 2016 року. Судом встановлено, що батько позивачки - [PERSON] являвся одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується його свідоцтвом про смерть. Згідно довідки №368/01-16 від 21.07.2016 року, виданої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Поліщуком А.І. позивачка, відповідно до матеріалів спадкової справи №49/216, заведеної 19.05.2016 року являється єдиним спадкоємцем після смерті батька. 25 жовтня 2016 року реєстратором було сформовано інформаційну довідку, відповідно до якої 07.07.2016 року та 08.07.2016 року приватними нотаріусами було посвідчено два правочини - договори дарування ? частини будинку за адресою: [ADDRESS]. 07 липня 2016 року було укладено договір дарування ? частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] між [PERSON], який проживає в [ADDRESS], та [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Поліщуком Андрієм Ігоровичем. 08 липня 2016 року було укладено договір дарування ? частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською Оленою Борисівною. В послідуючому стало відомо, що спірна частина будинку належала [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного між ним та [PERSON] від 11.04.1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-5732. [PERSON] спірна частина будинку належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 19 листопада 1980 року за реєстровим номером 3-3877, зареєстрованого в Житомирському бюро технічної інвентаризації 25.22.1980 року в реєстрову книгу №17, стор. 11-12, реєстр 4101, інвентарна справа № 13079. Представник позивача стверджує, що спірна частина будинку не належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 19 листопада 1980 року за реєстровим номером 3-3877, зареєстрованого в Житомирському бюро технічної інвентаризації 25.22.1980 року в реєстрову книгу №17, стор. 11-12, реєстр 4101, інвентаризаційна справа № 13079 [PERSON] і, відповідно, не належала [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного між ним та [PERSON] від 11.04.1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-5732. В обґрунтування своїх вимог позивач також посилався на ч.1 ст.215 ЦК України, де підставою недійсності правочину визначено недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того позивач також обґрунтовує свою позицію посиланням на Постанову Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про можливість винесення заочного рішення та розгляд цивільної справи за його відсутності. Треті особи на розгляд справи не з'явились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Судом було досліджено матеріали справи та встановлено порушення майнових прав позивача, виходячи з наступного. 30 вересня 2016 року Корольовським районним судом м.Житомира було винесено рішення по справі № 296/6209/16-ц за позовом [PERSON] до Житомирської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок після смерті [INFO] батька позивачки [PERSON], за адресою: [ADDRESS], яким було визнано право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок за вищевказаною адресою за [PERSON]. Рішення набрало чинності 24 жовтня 2016 року. Вказаним рішенням встановлено, що, що батько позивачки - [PERSON] являвся одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується його свідоцтвом про смерть. Згідно довідки №368/01-16 від 21.07.2016 року, виданої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Поліщуком А.І. позивачка, відповідно до матеріалів спадкової справи №49/216, заведеної 19.05.2016 року являється єдиним спадкоємцем після смерті батька (а.с.8-98). Відповідно до статті 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 25 жовтня 2016 року реєстратором КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, Житомирської області Бортнік Світланою Валеріївною було сформовано інформаційну довідку №71298326, відповідно до якої 07 липня 2016 року було укладено договір дарування ? частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Поліщуком Андрієм Ігоровичем. Також відповідно до вказаної довідки 08 липня 2016 року було укладено договір дарування ? частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською Оленою Борисівною. З довідки про наявність (відсутність) зареєстрованого майна, виданої позивачу 12.05.2016 року №2504 Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради вбачається, що згідно наявних даних, що знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи №13079 за адресою: [ADDRESS] право власності на нерухоме майно не зареєстровано. Відповідно до довідки про наявність (відсутність) зареєстрованого майна, виданої відповідачу - [PERSON] 27.04.2016 року №2139 Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, право власності на вказане нерухоме майно також не зареєстровано. Згідно з копією договору дарування від 11.04.1994 року [PERSON] подарувала ? частину жилого будинку [PERSON], яка належала дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 19 листопада 1980 року, за реєстром №3-3877, зареєстрованого в Житомирському бюро технічної інвентаризації 25.11.1980 року в реєстрову книгу №17, стор. 11-12, реєстр 4101, інвентарна справа №13079. На клопотання представника позивача судом було вирішено питання щодо витребування у Житомирського обласного державного нотаріального архіву відомостей щодо посвідчення Другою Житомирською державною нотаріальною конторою договору дарування від 11.04.1994 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3-5732, а також витребування належним чином завіреної копії вказаного договору. Відповідно до відповіді, наданої Житомирським державним нотаріальним архівом Другою Житомирською державною нотаріальною конторою договір дарування від 11.04.1994 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] не посвідчувався. Аналізуючи вищевикладені встановлені судом обставини, а також те, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 30.09.2016 року встановлено, що спірний будинок належав спадкодавцю [PERSON] до дня його смерті - [INFO], після чого його успадкувала позивач [PERSON], суд дійшов до висновку про те, що 11.04.1994 року не могло бути та не було укладено договору дарування ? частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] (доказів протилежного суду не надано). Відповідно до статті частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. ст.203 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України право розпорядження майном, в тому числі дарувати, належить саме власнику цього майна. Враховуючи те, що [PERSON], станом на 11.04.1994 року, не була власником ? частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (доказів протилежного суду не надано), суд дійшов до висновку про те, що зміст договору дарування вказаної частини будинку на користь [PERSON] від 11.04.1994 року суперечить Цивільному Кодексу України, а саме статтям 316, 317, 319, в зв'язку з чим є підстави для визнання його не дійсним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсний лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до положень статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до положень статті 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень статті 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до Узагальнень Верховного суду України від 24.11.2008 року практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є загальною. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК України суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Потрібно враховувати, що наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання. Застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину можливе лише за наявності рішення про визнання такого правочину недійсним. Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тобто статтею 388 ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Тобто звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених прав - пред'явити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК Україн и кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Такими обставинами є наступні: наявність права власності позивача на майно, а відтак - і його право на витребування цього майна; факт вибуття майна з володіння позивача; факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача; факти, які доводять відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав…, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що позивачем по справі було надано суду належні докази на підтвердження вимог пред'явленого нею позову, суд вважає, що договір дарування від 11.04.1994 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3-5732 є недійсним і, відповідно, набуття права власності на спірну частину будинку [PERSON] є неправомірним, що є підставою для витребовування майна з чужого незаконного володіння. На підставі викладеного,

Outcome: approved