Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач 23 січня 2017 року звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, в якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на її користь 5 567,62 грн. пені; 45 866,54 грн. інфляційних нарахувань; 4 293,52 грн. - 3% річних, а всього стягнути 55 727 грн. 68 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29.05.2014 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «Провідна» було укладено договір добровільного страхування № 06/0669210/9007/14, за яким ПрАТ «СК «Провідна» застраховано автомобіль «Ніссан», державний номер [NUMBER]. 03.02.2015 року з застрахованим авто стався страховий випадок - ДТП, в результаті якої транспортний засіб - «Ніссан», державний номер [NUMBER], отримав механічні пошкодження, після чого [PERSON] цього ж дня було повідомлено про вказану подію страховику ПрАТ «СК «Провідна», надано всі передбачені Договором страхування документи для здійснення страхового відшкодування та надано пошкоджений ТЗ для огляду. Позивач зазначає, що ПрАТ «СК «Провідна» за умовами договору страхування зобов'язано було сплатити страхове відшкодування на її користь в повному обсязі до 10.03.2015 року, проте свій обов'язок не виконало, чим порушило умови Договору страхування. У зв'язку з невиконанням ПрАТ «СК «Провідна» свого обов'язку щодо виплати страхового відшкодування по страховому випадку - ДТП від 03.02.2015 року, позивач змушена була звернутись до суду з позовом про стягнення з ПрАТ «СК «Провідна» страхового відшкодування в судовому порядку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2015 року, стягнуто з ПрАТ «СК «Првідна» на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 140 424,58 грн. Рішення набрало законної сили 09.02.2016 року. На виконання вказаного рішення Шевченківським районним судом м. Києва 04.03.2016 року було видано виконавчий лист. 04.03.2016 року представник позивача звернувся до ПрАТ «СК «Провідна» з виконавчим листом та заявою про добровільне виконання рішення суду. В результаті чого ПрАТ «СК «Провідна» 16.03.2016 року добровільно сплатила суму страхового відшкодування в розмірі 140 424,58 грн. Таким чином, страхове відшкодування за вказаним страховим випадком в розмірі 140 424 грн. 58 коп. ПрАТ «СК «Провідна» сплатила лише 16.03.2016 року, що свідчить про несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування. Позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума пені за період з 10.03.2015 року по 17.03.2016 року у розмірі 74 575,06 грн., а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, яка становить 45 866,54 грн. та три відсотка річних від простроченої суми у розмірі 4 293,52 грн. Також позивач зазначила, що 31.03.2016 року до ПрАТ «СК «Провідна» було направлено заяву з проханням виплати заборгованих сум пені, інфляційних та 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування, однак ПрАТ «СК «Провідна» 19.07.2016 року сплатила на рахунок позивача тільки частину суми пені в розмірі 69 007,44 грн. Таким чином, відповідальність ПрАТ «СК «Провідна» за прострочення виконання грошового зобов'язання на даний час складає: 5 567,62 грн. - пеня: 45 866,54 грн. - інфляційні; 4 293,52 грн. - 3% річних, а всього 55 727 грн. 68 коп., які позивач просить стягнути. Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява, відповідно до якої представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані письмові докази, а справу розглянути без його участі (а.с. 111). Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» в судове засідання не з'явився, хоча відповідача належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові заперечення (а.с.а.с. 46-47), відповідно до яких представник ПрАТ «СК «Провідна» просить в задоволенні позову відмовити з підстав, які викладені в письмових запереченнях. Одночасно зазначив, що позивачеві страховою компанією відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2017 року, 16.03.2016 року була здійснена виплата боргу. Позовні вимоги вважає безпідставними. Крім того, представником ПрАТ «СК «Провідна» в подальшому також було подано заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України (а.с. 69). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору. Враховуючи те, що нез'явлення позивача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у ній даних чи доказів. Врахувавши доводи позивача, письмові заперечення відповідача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], є власником транспортного засобу - автомобіля марки «NISSAN», реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.27). 29 травня 2014 року між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Првідна» було укладено Договір добровільного страхування на транспорті № 06/0669210/9007/14, за яким ПрАТ «СК «Провідна» застраховано автомобіль «Ніссан», державний номер [NUMBER] (а.с.а.с. 21-22). Предмет договору: майнові інтереси Страхувальника, пов'язанні з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням. Як встановлено судом, 03.02.2015 року транспортний засіб «NISSAN», реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений (а.с. 25). На підставі положень Договору добровільного страхування на транспорті від 29.05.2014 року, укладеного між сторонами, дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком. Пунктом 3 ст. 20 Договору передбачено обов'язок Страховика при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений Договором строк. Згідно з п. 31.2 Договору страхування, страховик протягом 10 робочих днів з моменту одержання від отримувача страхового відшкодування останнього з документів, передбачених п. 30 Договору зобов'язаний прийняти рішення про виплату страхового відшкодування та скласти страховий акт, а відповідно до п. 31.2.1 Договору страхування, протягом 15 робочих днів з моменту складання страхового акту здійснити виплату страхового відшкодування в повному обсязі. З матеріалів справи встановлено, що після ДТП, яка мала місце 03.02.2015 року [PERSON] було повідомлено про вказану подію страховику ПрАТ «СК «Провідна», надано всі передбачені Договором страхування документи для здійснення страхового відшкодування та надано пошкоджений ТЗ для огляду. Підтвердженням виконання з боку [PERSON] вимог п. 30 Договору страхування з надання необхідних для виплати документів є копія інформаційного листа ПрАТ «СК «Провідна» по страховій справі №2300070242 з підписами фахівця страхової компанії про отримання необхідних документів (а.с. 26). Також встановлено, що в зв'язку з невиконанням ПрАТ «СК «Провідна» свого обов'язку щодо виплати страхового відшкодування по страховому випадку - ДТП, яка мала місце 03.02.2015 року, позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом про стягнення з ПрАТ «СК «Провідна» страхового відшкодування. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року, - позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхового відшкодування - було задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 140 424 (сто сорок тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 58 копійок та судовий збір в розмірі 1 404,25 гривень (а.с.а.с. 92-94). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року - залишено без змін (а.с.а.с. 95-97). Згідно приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятим відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (пункт 2.1 статті 2). Статтею 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення такого страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування зазначаються при укладенні договору відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою Страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковий для виконання сторонами. Так, встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2017 року, ПрАТ «СК «Провідна» сплатила суму страхового відшкодування в розмірі 140 424,58 грн. 16 березня 2016 року, що підтверджується даними платіжного доручення № 0011029 від 16.03.2016 року (а.с. 52). 31.03.2016 року до ПрАТ «СК «Провідна» представником страхувальника [PERSON] було направлено заяву з проханням виплати заборгованих сум пені, інфляційних та 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування (а.с.а.с. 23-24). Вбачається, що ПрАТ «СК «Провідна» 19.07.2016 року сплатила на рахунок позивача тільки частину суми пені в розмірі 69 007,44 грн., що підтверджується даними платіжного доручення № 0030991 від 19.07.2016 року (а.с. 53). Спір між сторонами у даному провадженні виник з приводу того, що позивач вважає, що має право на отримання виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, в зв'язку з порушенням строку виплати страхового відшкодування, як зазначає позивач за період з 10.03.2015 року по 17.03.2016 року. Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних застосовується до неналежного виконання саме грошових зобов'язань для захисту кредитора від знецінення грошових коштів. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до п. 22. 1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Перевіряючи вимоги позивача про стягнення сум на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України, суд виходить з такого. Згідно приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятим відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (пункт 2.1 статті 2). Приписами ст. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку виплати страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Відповідач не зазначає про те, що виплата страхового відшкодування позивачу припинялась до розгляду цивільної справи. Стаття 625 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При розгляді справ про передбачену даною статтею відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. За правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-1003цс16 визначено, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів та цивільно-правової відповідальності водія є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Таким чином, грошове зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування виникло між сторонами з цивільно-правової відповідальності водія [PERSON], цивільно-правова відповідальность якого була застрахована ПрАТ «СК «Провідна», наявність винесеного судового рішення не припинило зобов'язання між сторонами, а тому у цих правовідносинах суду слід застосовувати ст. 625 ЦК України в разі порушення страховиком своїх зобов'язань. Відповідно до ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі встановленому договором або законом. Згідно п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика, особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування з відповідача підлягає стягненню сума пені за період з 10.03.2015 року по 17.03.2016 року у розмірі 74 575,06 грн., а також сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, яка становить 45 866,54 грн. та три відсотка річних від простроченої суми у розмірі 4 293,52 грн. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наведений розрахунок відповідає порядку нарахування зазначених виплат і не спростований відповідачем. Розрахунок проведений позивачем відповідно до умов Договору страхування. Зазначені вимоги позивача узгоджуються з положеннями ст.ст. 549, 611, 612 ЦК України, відповідно до яких Договір є обов'язковий для виконання сторонами, а у разі невиконання настають наслідки, передбачені договором або законом. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. У постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13 викладено правову позицію, відповідно до якої, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення, при цьому, позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Щодо спеціальної позовної давності суд зазначає, що як вбачається з частини 2 пункту 1 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 вересня 2014 року (справа №6-100цс14). Отже, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності. Таким чином, оскільки датою прострочення основного грошового зобов'язання з боку відповідача є 10.03.2015 року (строк сплати страхового відшкодування), а датою погашення основного грошового зобов'язання є 16.03.2016 року, то і пеня нараховуються позивачем з 10.03.2015 року по 16.03.2016 року. Оскільки позов про стягнення пені подано до суду 23.01.2017 року, то строк позовної давності на пеню, нараховану в період з 23.01.2016 року по 16.03.2016 року, позивачем не пропущено. А враховуючи те, що відповідач 19.07.2016 року платіжним дорученням № 0030991 добровільно сплатив пеню в розмірі 69 007,44 грн. за період з 10.03.2015 року по 12.02.2016 року, то у позивача залишилось право на стягнення пені за період з 12.02.2016 року по 17.03.2016 року, строк позовної давності за який позивачем не пропущено. Тому клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності є необґрунтованим, оскільки не ґрунтується на вимогах Закону. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, оцінюючи всі надані суду докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим, доведеним, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а розмір вимог доведений належними і допустимими доказами, а тому зазначений позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved