Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] , укладений 14.08.1999р. та визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилається на те, що 14.08.1999р. він зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу з відповідачем вони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Останні роки шлюбні відносини значно погіршились, існують лише у формальному вигляді і на сьогоднішній день між ними відсутні взаєморозуміння, повага та нормальне спілкування. Спільне господарство не ведеться. Їх неповнолітня донька - [PERSON] прописана та проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на його повному утриманні. Вказана квартира перебуває у спільній сумісній власності з [PERSON] . Донька [PERSON] проживає з ним і дана обставина покладає на нього більше обов`язків щодо дитини, він як батько, який мешкає з ним, краще ознайомлений із здоров`ям доньки, глибше розуміє її щоденні потреби. Ві, вживає всіх можливих заходів для сприяння духовному та фізичному розвитку дитини, щоденно контролює стан успішності, постійно спілкується з вчителями, адміністрацією шкільного закладу, приймає участь в батьківських зборах, зацікавлений в гармонійному розвитку доньки. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала, однак щодо визначення місця проживання дитини зазначила, що у них з відповідачем відсутній спір з приводу місця проживання дитини, яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Федоровська О.С. в судовому засіданні просила ухвалити рішення щодо визначення місця проживання [PERSON] в інтересах дитини. Суд, заслухавши сторони, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.08.1999 року сторони зареєстрували шлюб у Московському відділі державної реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, про що зроблено відповідний актовий запис №831 /а.с.5/. Сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] /а.с.8/. В судовому засіданні було встановлено, що сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, на те, що сторони шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Крім того, в судовому засідання неповнолітня [PERSON] зазначила, що бажає проживати з батьком [PERSON] . Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що дочка сторін у справі [PERSON] , [INFO] досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому вважає, що в задоволенні позову про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю, оскільки [PERSON] досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак їй належить право самостійно обирати місце свого проживання. На підставі викладеного,

Outcome: partial