Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

До Охтирського міськрайонного суду 13.07.2015 року звернулися [PERSON], [PERSON] із позовом про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги вони мотивують тим, що 11.02.2015 року померла їхня двоюрідна сестра [PERSON], [INFO], що мешкала за адресою: Сумська обл, м. Охтирка, пров. Харківський, 2/39. Вона була самотньою, не мала дітей та спадкоємців 1-ї та 2-ї черги й за життя склала заповіт на двоюрідного брата [PERSON]. В останні роки постійно вживала алкоголь, мала алкогольну залежність та потребувала лікування. На час підписання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] скористався безпорадним станом [PERSON] та склав заповіт лише на свою користь. В звязку з чим звернулись до суду та просять визнати заповіт недійсним. В судовому засіданні позивачі та їхній представник заявлені вимоги підтримали із підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Пояснили, що померла зловживала спиртним і на ґрунті цього у неї значно погіршився психічний стан. Внаслідок цього вона не могла усвідомлювати свої дії. Заповіт вона написала під впливом відповідача, який постійно контролював її, хоча насправді постійно висловлювала думку про небажання «переписувати» на нього квартиру. Відповідач [PERSON] забирав її до квартири матері, де значно обмежив доступ до неї відвідувачів. Проте [PERSON] згодом змогла покинути цю квартиру, так як не бажала проживати в таких умовах, та повернулась додому. Відповідач та його представники в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали. Відповідач пояснив, що він допомагав померлій [PERSON] як матеріально, так і фізично. Після того, як вона потрапила в лікарню, вони з дружиною запропонували їй пожити у квартирі матері. [PERSON] погодилась. Будь-яких обмежень у пересуванні чи спілкуванні їй не чинилось. Після смерті матері вона допомагала йому з похованням, була присутня на поминах. Після цієї події вона повернулась проживати додому. Він допомагав їй відновлювати втрачені документи на житло. [PERSON] була у психічно нормальному стані, самостійно відвідувала відповідні установи. Вона особисто запропонувала оформити на нього договір дарування квартири. Він відвозив її до нотаріуса. Проте, коли вийшла від нотаріуса, повідомила йому, що склала не договір дарування, а заповіт. На це була її власна воля. Від Охтирської районної державної нотаріальної контори надійшов лист із проханням розглянути справу без участі їхнього представника. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [INFO], мешкала за адресою: Сумська обл, м. Охтирка, пров. Харківський, 2/39. 11.02.2015 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 15). За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповідала належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: Сумська обл, місто Охтирка, пров. Харківський, 2/39, [PERSON]. Заповіт був посвідчений 01.06.2012 року державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-206 (а.с. 92-94). Позивачі є родичами 5-го ступеню споріднення. Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного заповіту недійсним, позивачі посилаються на те, що померла на час підписання заповіту перебувала у стані алкогольної залежності, їй було рекомендоване лікування від неї у психіатричній лікарні, що суттєво вплинуло на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, тому волевиявлення [PERSON] під час вчинення заповіту не було вільним та не відповідало її волі. Судом встановлено, що [PERSON] з 09.08.2011 року по 18.08.2011 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Наркологічному диспансерному відділенні КЗ „Охтирська ЦРЛ з діагнозом: дисциркуляторна судинна алкогольна енцефалополінейропатія з вираженим вестибулоатоктичним синдром, полінейрологія кінцівки (а.с. 40). Згідно листа Комунального закладу Сумської обласної [PERSON] «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня № 2» [PERSON], [INFO] в їхньому закладі не лікувалася, на диспансерному обліку не перебувала (а.с. 85). Згідно листа КЗ „Охтирська ЦРЛ [PERSON], [INFO] мешкала за адресою: м. Охтирка, пров. Харківський, 2/39, перебувала на обліку з діагнозом: Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності з 09.08.2011 року, знята з обліку 17.04.2015 року в звязку з смертю (а.с. 86). Згідно листа КЗ „Охтирська ЦРЛ [PERSON], [INFO], 11.02.2015 року померла вдома, згідно судово медичної експертизи причина смерті: гостра анемія, варикозне розширення вен стравоходу, інший не уточнений цироз печінки (а.с. 87). Згідно довідки наданої відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Охтирка [PERSON] особисто зверталася до відділу за отриманням повторного свідоцтва про народження відносно себе та повторного свідоцтва про смерть матері [PERSON], яке отримала 19.08.2011 року. (а.с. 96) Згідно інформації наданої управлінням соціального захисту населення Охтирської міської ради [PERSON] у 2011 та 2012 роках особисто зверталась до зазначеної установи з питань призначення соціальної допомоги (субсидії) про що заповнювала відповідні письмові заяви (а.с. 109-114). Запрошені позивачами свідки показали наступне. Так, допитана як свідок [PERSON] показала що знає померлу [PERSON] на протязі тривалого часу. Після смерті матері у [PERSON] не залишилось близьких родичів і було помітно, що вона через це «здала». Їй відомо, що [PERSON] потрапила до лікарні в палату, де були алкоголіки, але вона не бачила щоб та вживала спиртне. Під час розмов [PERSON] скаржилась на те, що втратила документи на житло, а також що [PERSON] хоче забрати у неї квартиру і наполягає на оформленні договору дарування. Після 2012 р. вона почала бачитись із [PERSON] рідше. У ході розмов на вулиці під час раптових побачень та висловлювала побоювання що у неї заберуть житло та відправлять до психіатричного закладу та висловлювала здивування щодо того, яким чином у [PERSON] опинився складений від її імені заповіт. Свідок [PERSON] показала, що до 2010 р. проживала в будинку поруч з померлою та підтримувала із нею дружні стосунки. Зустрічалась із нею й пізніше, оскільки її турбував стан [PERSON], яка зловживала спиртними напоями. Згодом через зловживання спиртним вона потрапила до лікарні. Через зловживання алкоголем у неї погіршився психічний стан. Їй відомо що після лікарні її забрав відповідач, проте вона в ході розмов по телефону скаржилась, що хоче додому. Згодом скориставшись її порадою вона перейшла жити додому. Під час розмов [PERSON] висловлювала острах залишитись без житла, скаржилась, що відповідач наполягає на укладенні договору дарування. Допитана як свідок [PERSON] показала, що [PERSON] не могла скласти заповіт на імя відповідача, бо боялась його. Підтвердила, що [PERSON] після смерті матері почала дуже зловживати спиртним. Допитана як свідок [PERSON], показала, що вона працює директором школи де раніше [PERSON] працювала вчителем. Підтримувала із нею стосунки після того, як та вийшла на пенсію. Після виходу на пенсію у 2010 році [PERSON] почала зловживати спиртним внаслідок чого змінились її поведінка. Із змісту розмов можна було зробити висновок, що вона була не зовсім адекватною людиною. Після цього перестала із нею спілкуватись. Це було наприкінці 2013 або на початку 2014 р. У судовому засіданні були допитані свідки запрошені відповідачем. Так, свідок [PERSON], яка є державним нотаріусом Охтирської міської держнотконтори, показала, що вона дійсно посвідчувала заповіт від імені померлої [PERSON]. Більше того, вона була із нею знайомою з дитинства і знає вона її як нормальну, врівноважену людину. Остання на час складання заповіту вела себе адекватно, в стані спяніння не перебувала, будь-якого втручання чи впливу на [PERSON] з боку відповідача не було. На момент укладення правочину вони знаходились в кабінеті вдвох. Перед цим [PERSON] оформлювала спадщину після смерті матері і також поводила себе адекватно. Допитана як свідок [PERSON] показала, що вона проживає у квартирі по сусідству із Шандибами та підтримує із ними нормальні стосунки. Їй відомо, що в квартирі матері відповідача також певний період проживала і [PERSON]. Вона була там, так як відвідувала хвору матір відповідача. Коли приходила, двері їй також відчиняла [PERSON], вони спілкувались із нею. Останню характеризує як нормальну, врівноважену людину. Зловживань спиртним з її боку не помічала. Коли матір відповідача померла, [PERSON] повернулась жити додому. Допитана як свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача, підтвердила позицію свого чоловіка щодо відсутності будь-якого впливу на [PERSON] з питання складання заповіту, та надання ними всілякої допомоги за життя останній. Зазначила про адекватну поведінку [PERSON] у побуті та під час спілкування із людьми. Допитана як свідок [PERSON] показала, що у час проживання [PERSON] в квартирі матері відповідача навідувалась до них. [PERSON] охарактеризувала як адекватну людину. Ознак вживання нею спиртного не помічала. З огляду на зміст ст. ст. 10 ч. 3, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9 правила статі 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий розлад, нервове зворушення, тощо). Розгляд вимог про визнання заповіту саме з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що саме в момент складання заповіту особа не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України, суд, відповідно до статті 145 ЦПК, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Ухвалою від 29.10.2015 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, зазначена експертиза повернулась без виконання в звязку з несплатою позивачами вартості її проведення. Відповідно до ст.1247 Цивільного кодексу України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Беручи до уваги вищевикладене, судом встановлено, що спірний заповіт був складений у відповідності до вимог ст. 1247 Цивільного кодексу України. Позивачі не надали суду належний та допустимих доказів того, що заповідач [PERSON] за станом здоров'я не могла самостійно пересуватись, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також не надано доказів того, що [PERSON] не підписувала спірний заповіт. Посилання позивачів на те, що [PERSON] мала алкогольну залежність та потребувала лікування, що перешкоджало їй усвідомлювати значення своїх дій та негативно впливало на її психіку та розумову діяльність, та те, що [PERSON] не могла скласти заповіт на відповідача, як на підставу для визнання заповіту недійсним, судом не приймаються з огляду на те, що посмертну судово-психіатричну експертизу проведено не було. Покази свідків запрошених позивачами достовірно не доводять зазначені у позовній заяві обставини та частково спростовуються показами свідків запрошених іншою стороною провадження. Суд дійшов висновку, що при складанні заповіту та його нотаріальному посвідченні [PERSON] мала здоровий глузд та пам'ять, розуміла значення своїх дій та усвідомлювала наслідки складення заповіту на належну їй квартиру на імя [PERSON]. Відповідно до ст. 1257 Цивільного кодексу України\~заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У даному випадку судом не встановлено зазначених у ст.1257 Цивільного кодексу України підстави для визнання заповіту недійсним, а сам факт наявності хвороб у [PERSON], її періодичне лікування у наркологічному відділенні лікарні та те, що заповіт був складений на особу, яка не є членом родини, не є підставою для визнання заповіту недійсним. Відповідно до п. 1.6. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року за N 1810/5 відомості про заповіти, утому числі посвідчені посадовими службовими особами зазначеними в статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру. Відомості про спірний заповіт, складений 22 липня 2014 року [PERSON] були внесені до Спадкового реєстру, а тому відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним (нікчемним). Відповідно до ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок свої смерті. Заповіт складений та підписаний [PERSON] в присутності нотаріуса. Доказів, що на заповідача був тиск і заповіт не відповідав внутрішній волі заповідача позивачі та їх представник суду не надали. Частина 1 ст. 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 60 ЦПК України закріплює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи, що в процесі судового розгляду вимоги позивачів не підтвердились належними та допустимими доказами, позовні вимоги [PERSON], [PERSON], про визнання заповіту недійсним є недоведеними та такими, що ґрунтуються на припущеннях, тому позов є необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] були понесені судові витрати у виді витрат на правову допомогу фахівця в галузі права [PERSON] Згідно ст. 84 ЦПК України - витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як передбачено ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи 11 серпня 2015 року між [PERSON] та ПП [PERSON], як суб'єктом господарської діяльності з надання послуг у сфері права - юридична консультація «Правова допомога», був укладений договір про надання правової допомоги. Відповідно до умов зазначеного договору, зокрема п. 21, вбачається що сторони дійшли згоди про внесення оплати за правове супроводження по суті і межах даного договору в сумі 2500 грн. одноразового внеску. Оплата зазначеної суми підтверджується складеним між [PERSON] та [PERSON] відповідним актом виконаних робіт за договором про надання правової допомоги та квитанцією від 11.08.2015 (т. 1 а.с. 36). Крім того, 22.10.2015 р. [PERSON] було сплачено представнику [PERSON] ще 1500 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (т. 2 а.с. 28) Зазначена сума витрат підлягає частковому відшкодуванню виходячи із наступного. Матеріалами справи підтверджується, що фахівцем в галузі права [PERSON] на користь [PERSON] складались клопотання та письмові заяви, [PERSON] знайомився з матеріалами справи в суді та надавав консультацію, приймав участь у судових засіданнях. Так, 14.08.2015 р. він приймав участь у судовому засіданні із 14:30 до 14:55 год.; 07.09.2015 р. із 10:00 до 10:05 год.; 16.09.2015 р. із 14:35 до 17:00 год.; 23.09.2015 р. із 13:25 до 13:50 год.; 23.10.2015 р. із 08:50 до 09:55 год. Таким чином представник відповідача [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 4 год.. Ще 2 год. суд відводить на його участь у вчиненні підготовчих дій, складанні заяв і клопотань, ознайомленні із матеріалами справи і т. ін. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вартість однієї години роботи представник становить 1373Х40/100 = 551,2 грн. [PERSON] урахуванням того, що представником відповідача на надання правової допомоги відповідачу було витрачено 6 годин робочого часу, загальна сума судових витрат, яка підлягає відшкодуванню на користь [PERSON] із обох відповідачів у рівних частках становить (551,2х6/2) по 1653 грн. 60 копійок із кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved