Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом (в подальшому уточнений) до Державної казначейської служби України, Прокуратури Черкаської області та Управління УМВС України в Черкаській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Свої позовні вимоги мотивує тим, що органами досудового слідства її було обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч.1 КК України. Так, 09.12.2006р. СУ УМВС України в Черкаській області за фактом спричинення [INFO] в с. Вільховець Звенигородського р-ну, за допомогою ножа тілесних ушкоджень [PERSON], від яких останній помер, - порушено кримінальну справу №0710600089. За час досудового слідства з 09.12.06р. по 14.12.10р. вона (позивач по справі) перебувала в статусі потерпілого, оскільки померлий - її син. Між тим, 10.12.10р. вона була затримана працівниками Звенигородського РВ УМВС, а 11.12.10р. її заарештовано на підставі постанови Звенигородського райсуду. 14.12.10р. їй пред»явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст. 115 ч.1 КК України. Під час розслідування справи та судового розгляду справи щодо неї неодноразово продовжували строки тримання під вартою. Крім того, двічі справа судом поверталась на додаткове розслідування. 04.03.2013р. [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч.1 КК, тобто умисному вбивстві сина [PERSON] 07.03.2013р. ухвалою слідчого судді Придніпровського райсуду м. Черкаси запобіжний захід з тримання під вартою змінено на особисте зобов»язання, а 29.04.2013р. прокуратурою Черкаської області винесена постанова про закриття кримінального провадження №12013250020000181 від 02.03.13р. у зв»язку з невстановленням доказів для доведення її винуватості в суді. Таким чином, зазначила, що вона була незаконно позбавлена волі протягом 2х років 2х місяців 25днів. В зв»язку з незаконними діями працівників органів досудового розслідування, прокуратури та суду була позбавлена права на роботу, на сім»ю, на спілкування з рідними та близькими; перебування в місцях позбавлення волі призвело до порушення її нормальних життєвих зв»язків, погіршення відносин з оточуючими. Під час перебування в СІЗО м. Черкаси, стан її здоров»я погіршився; тривала ізоляції від суспільства негативно вплинула на її психічний та психологічний стан; постійне пригнічення волі призвело до тяжкої депресії; тривале ув»язнення призвело до негативних наслідків та до порушення нормальних життєвих зв»язків, не давали можливості реалізувати свої звички, бажання та уподобання, виникла потреба в додаткових зусиллях для організації свого життя. Крім того, як вказує позивач, при її затриманні працівники Звенигородського РВ застосовували до неї неправомірні дії, тобто її було викрадено з місця проживання та доставлено до Звенигородського РВ і не дали змоги повідомити про місце знаходження чоловіка та родичів; при затриманні не було надано захисника; їй погрожували позбавити сну та їжі. Позивач вважає, що вона має право на відшкодування за викладених обставин та посилаючись на ст. 56 Конституції України, на ст. 130 КПК (в ред. 2012р.), ст.ст. 1166, 1176, 1173 ЦК, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994р., ст.ст. 22, 23 ЦК. Зазначила, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, обранням засобів запобіжного заходу, були порушені її конституційні права, що завдало моральних страждань, призвело до погіршення психологічного стану, матеріальним витратам. Нанесену моральну шкоду оцінює в 1000000грн. Просить суд стягнути у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду на її користь 1млн. моральної шкоди, 91 тис.грн. на відшкодування правової допомоги та 287грн. 98коп. транспортні витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] повністю підтримала уточнені позовні вимоги і просила їх задовольнити. Зокрема, зазначила, що позивач [PERSON] незаконно була притягнута до кримінальної відповідальності та незаконно тривалий час утримувалась під вартою. Вона страждала, оскільки до неї несправедливо віднеслись органи слідства; рідні та знайомі допускали, що вона винна у вбивстві її сина, хоча вона не була причетна до злочину. Такі обставини ображали її, пригнічували, враховуючи, що вона втратила рідного сина. Під час розслідування справи, працівники міліції здійснювали на неї психологічний тиск, про що вона неодноразово зазначала в суді, який розглядав щодо неї кримінальну справу; прокуратура області підтримувала державне обвинувачення в суді, тричі затверджувались обвинувальні висновки. Вважає, що органи внутрішніх справ пішли простим шляхом, взявши за основу перші визнавальні показання [PERSON]; дії слідства були однобокі та неповні. Моральна шкода, яку оцінює в 1млн. грн., полягає в тому, що тривалий час здійснювалось досудове слідство, більше двох років позивачка утримувалась в СІЗО; в неї травмована психіка, вона страждала, що призводило до депресії; втрачені зв»язки з рідними; втрачені духовні цінності, віра у справедливість. Правова допомога по кримінальній справі здійснювалась адвокатом [PERSON] (допущена за постановою слідчого) і становить 91 тис. грн. Такий розмір нарахований за період часу з 04.01.2011р. по день подачі позову до суду: робота під час досудового слідства, побачення в СІЗО, участь у слідчих діях, участь в судових засіданнях при розгляді судом кримінальної справи, подача скарг та інш. Також пояснила, що допущена до участі по кримінальній справі на підставі угоди, укладеної між адвокатом та [PERSON], а кошти в оплату послуг сплачував готівкою чоловік [PERSON], тобто чоловік сплачував за дружину- це їхні спільні кошти, а тому їх слід стягнути на користь позивачки. Кошти сплачувались частково на загальну суму 91 тис. грн. Останній раз адвокат склала і оформила квитанцію про 91000грн. як за всі минулі платежі. За угодою визначено, що розмір правової допомоги визначається домовленістю. Акти прийому-передачі виконаних робіт не складались, т.я. це не передбачено угодою. Транспортні витрати в розмірі 287грн.98коп. позивачка понесла, коли приїздила до м. Черкаси для участі у проведенні слідчих дій. В судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби України за довіреністю Коваленко А.П. позовні вимоги не визнала і просила відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позовні вимоги не обгрунтовані та не доведені. В судовому засіданні представник відповідача УМВС України в Черкаській області за довіреністю Богрець К.А. заперечувала проти задоволення позовних вимог, надавши письмові заперечення проти позову. Позивачем не доведено, які моральні страждання вона понесла; не обґрунтовано розмір шкоди; за угодою про правову допомогу не визначено, які саме послуги надані адвокатом по кримінальній справі щодо [PERSON]; не доведені витрати по транспортним послугам. В судовому засіданні представник відповідача Прокуратури Черкаської області за довіреністю Хабло О.М. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, надавши письмові заперечення. Вважає, що мала місце самообмова, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що 09.12.2006р. за фактом настання смерті [PERSON], 1991р. народження, внаслідок спричинення йому 09.12.2006р. тілесних ушкоджень за допомогою ножа, порушено кримінальну справу за ст. 115 ч.1 КК України. Як вбачається з протоколу явки з повинною від 11.12.2010р. (ЖРЗПЗ від 11.12.10р. №2472) [PERSON] заявила про вчинення злочину щодо потерпілого [PERSON], якому 09.12.2006р. спричинила тілесні ушкодження. 11.12.2010р. [PERSON] затримана в порядку ст. 115 КПК України (в ред. 1960р.). Будучи допитаною 11.12.2010р. в якості підозрюваної [PERSON] в присутності адвоката [PERSON] дала показання про обставини, що мали місце 09.12.2006р., в т.ч. щодо спричинення сину [PERSON] тілесних ушкоджень з застосуванням ножа. Також зазначила, що працівники міліції ніякого тиску до неї не застосовували. 12.12.2010р. за участю [PERSON], адвоката [PERSON], понятих, спеціаліста проведено слідчу дію - відтворення обстановки та обставин події, під час якої підозрювана дала аналогічні показання. 14.12.2010р. слідчим СУ УМВС [PERSON]. винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч.1 КК України. Адвокат [PERSON], яка діяла на підставі ордеру від 04.01.2011р., допущена до участі у кримінальній справі в якості захисника обвинуваченої [PERSON] з 11.01.2011р., про що свідчить постанова слідчого від 11.01.2011р. 04.03.2010р. слідчим СУ УМВС України в Черкаській області [PERSON]. винесено постанову про притягнення як обвинуваченого [PERSON] щодо вчинення злочину, передбаченого ст. 115 ч.1 КК України. Відповідно до протоколу допиту [PERSON] в якості обвинуваченого від 04.03.2011р., остання в присутності адвоката [PERSON] свою провину не визнала і зазначила, що попередні визнавальні показання давала під психологічним тиском працівників міліції. За результатами перевірки звернення [PERSON], постановою від 16.09.2011р. ст. слідчого Звенигородської міжрайонної прокуратури Кухаренко О.В. відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо працівників Звенигородського РВ УМВС України в Черкаській області за відсутності в їхніх діях складу злочину, передбаченого ст.ст. 364-365 КК України. Крім того, з постанови судді апеляційного суду Черкаської області Торопенка М.В. від 14.05.2012р. вбачається, що 11.12.2010р. [PERSON] затримана в порядку ст.115 КПК України; постановою Соснівського райсуду м. Черкаси від 21.12.2010р. щодо [PERSON] обрано запобіжний захід тримання під вартою до 11.02.2011р., тобто на два місяці; 02.02.2011р. строк досудового слідства по кримінальній справі продовжений прокурором до 3-х місяців; 10.02.2011р. строк тримання під вартою [PERSON] продовжено судом до 3х місяців; 09.03.2011р. кримінальну справу з обвинувальним висновком направлено прокурору Черкаської області, а 12.12.2011р. постановою Звенигородського райсуду справу скеровано на додаткове розслідування. Також відповідно до вказаної постанови від 14.05.12р. строк тримання під вартою [PERSON] продовжено до 6-ти місяців, тобто до 11.06.2012р. За даними ухвали слідчого судді Придніпровського райсуду м. Черкаси Драник Н.П. від 07.03.2013р. [PERSON] 04.03.2013р. оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч.1 КК України і останній змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов»язання з покладанням обов»язків, передбачених ст. 194 ч.5 КПК (в ред.. 2012р.). Також встановлено, що постановами Звенигородського райсуду від 03.08.2012р. вдруге та 29.11.2012р. втретє кримінальна справа щодо [PERSON] поверталась на додаткове розслідування. Будучи допитаною органом досудового розслідування 14.03.13р. в якості підозрюваного [PERSON] заперечила свою причетність до вчиненого злочину; повідомила про застосування до неї протиправних дій з боку працівників Звенигородського РВ під час затримання, написання явки з повинною, проведення відтворення обстановки та обставин події. Крім того, зазначила про те, що при її допиті 11.12.2010р. та 14.12.2010р., а також в суді при обранні щодо неї запобіжного заходу вона робила все так, як казав їй адвокат [PERSON], який сказав, щоб вона все підписувала та пообіцяв, що буде все добре і вмовляв її скоріше з усім погоджуватись, щоб скоріше бути вдома. Але, зрозумівши, що щось не так, вона 21.12.2010р. заявила в суді - під час обрання щодо неї запобіжного заходу, що даного злочину вона не вчиняла і свою провину не визнала. Постановою від 29.04.2013р., винесеною старшим прокурором відділу управління прокуратури Черкаської області Кочерга О.В., кримінальне провадження №12013250020000181 від 02.03.2013р. щодо підозрюваної [PERSON] у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, - закрито у зв»язку з невстановленням доказів для доведення її винуватості в суді. При цьому, у постанові зазначено, що упродовж всього розслідування, яке тривало з 2006 по 2013 рік не здобуто будь-яких об»єктивних доказів, які б підтверджували версію обвинувачення щодо вчинення вбивства саме [PERSON] Крім того, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] перебувала під слідством 02 роки 04 місяці 18 днів, з яких утримувалась під вартою 02 роки 02 місяці 24 дні. Проти даних обставин сторони не заперечували. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв»язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, яки її право тне було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Як передбачено ст. 23 ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; у душевних стражданнях,яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вони є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховуючи рішення Європейського Суду від 08.06.1976р. у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» та рішення від 02.12.1986р. у справі «Боцано проти Франції», кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Стаття 3 Конвенції про захист прав і основних свобод людини і громадянина зазначає, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Стаття 6 Конвенції передбачає право людини на справедливий суд. Згідно з ч. 1 ст. 53- 1 Кримінально-процесуального кодексу України (в ред. 1960р.), у разі закриття кримінальної справи за відсутності події злочину, відсутності в діянні складу злочину або через те, що не доведено участь особи у вчиненні злочину, а також у разі постановлення виправдувального вироку орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав і вжити необхідних заходів для відшкодування шкоди, завданої особі внаслідок незаконних засудження, притягнення як обвинуваченого, затримання, застосування запобіжного заходу та у разі незаконного продовження виконання призначеного покарання у випадках, коли кримінальний закон, який усуває караність діяння, набрав чинності. У ч. 2 ст. 53-1 КПК (в ред. 1960р.) зазначено, що підстави і порядок відшкодування шкоди визначаються законодавством України. Крім того, відповідно до вимог ст. 130 КПК України (в ред. 2012р.) шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету країни у випадках та в порядку, передбачених законом. Таким є Закон України від 01 грудня 1994 р. №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (з відповідними змінами). Крім того, дані питання регламентовані Положенням про застосування цього Закону, яке затверджено наказом МЮУ, ГПУ та МФУ від 04 березня 1996 р. № 6/5/ 3/ 41. Статтею 1176 ч.ч.1,2,4,7 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Фізична особа, яка у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду шляхом самообмови перешкоджала з»ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Крім того, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 11) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Статтею 3 цього ж Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3)штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Також, відповідно до ст. 2 КПК України (в ред. 1960р., що діяла на час виниклик правовідносин), завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний. Крім того, ст. 22 цього Кодексу передбачено, що прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов»язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об»єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом»якшують і обтяжують його відповідальність. Забороняється домагатись показань обвинуваченого та інших осіб, які беруть участь у справі, шляхом насильства, погроз та інших незаконних заходів. Суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об»активному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial