Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про розподіл часток між співвласниками квартири, в якому просила визначити частку [PERSON] - 1/4 частки квартири [ADDRESS] ; [PERSON] - 1/4 частки квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року визнано право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] в порядку спадкування за законом. Щоб провести реєстрацію 1/2 частки квартири [ADDRESS] необхідно рішенням суду визначення часток відповідачам по 1/4 часток квартири [ADDRESS] , оскільки дані питання не були предметом позову при визнанні права власності [PERSON] . Згідно Державного реєстру речових прав, право власності на квартиру [ADDRESS] до рішення суду 02.02.2016 року зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки при оформленні ними договору купівлі-продажу 29.05.2013 року. За позовом [PERSON] , рішенням суду їм повернуто кошти за 1/2 частки квартири [PERSON] . Ухвалою суду від 06.02.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Від сторони відповідачів надійшли письмові клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки, порівнюючи підписи у позові та у паспорті позивача, можна прийти до висновку що позивач взагалі може бути не обізнаною про подання позову до суду; позивач не надала доказів досудового врегулювання спору; позивач не зареєструвала свої права на спадкове нерухоме майно; у спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина; необхідно залучити у справі третіх осіб; допитати свідків; вартість квартири значно перевищує розмір позовних вимог, які можуть розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження; потрібно витребувати додаткові докази, тому існує необхідність проведення підготовчого судового засідання. Згідно ухвали суду від 09.04.2019 року, суд перейшов від розгляду в спрощеному до загального позовного провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розподіл часток між співвласниками квартири та призначив підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.05.2019 року, враховуючи, що дану справу не можна вважати малозначною справою у розумінні ч. 2 ст. 60 ЦПК України, та згідно позову, мав місце спір про спадкування, і підставою для звернення до суду позивач вказала визнане за нею право власності в порядку спадкування на частину спірної квартири, суд відмовив у допуску фізичної особи [PERSON] до участі в справі в якості представника позивача. Через канцелярію до суду надійшли відзиви відповідачів та клопотання про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, - Реєстраційну службу Головного управління юстиції у Полтавській області, службу у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради, та про допит в якості свідка [PERSON] . Крім того, позивач через канцелярію суду подала уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , в якій заявила шість нових позовних вимог: про зняття арешту на нерухоме майно, скасування права спільної часткової власності [PERSON] , скасування права спільної часткової власності [PERSON] , скасування реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна, здійснення розподілу часток між усіма сторонами, зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно зареєструвати нерухомість. Ухвалою суду від 16.07.2019 року задоволено клопотання відповідачів про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Полтавській області. В задоволенні клопотання про залучення в якості третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради - відмовлено. Крім того, суд відмовив відповідачам у допиті в якості свідка чоловіка позивача [PERSON] . У своєму відзиві на позов відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що до поданого позову позивачем не додано належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивач намагалася провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року, або про те, що їй було відмовлено у проведенні такої державної реєстрації і з яких підстав, та чи була оскаржена така відмова у встановленому законом порядку. Станом на 22.02.2019 року, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 696640453101 належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (розмір частки 1/2 , номер запису про право власності 1097315 від 29.05.2013) та [PERSON] (розмір частки 1/2 , номер запису про право власності 1097272 від 29.05.2013) на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №605 [PERSON] , приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу (а.с.31-36). До суду через канцелярію надійшов відзив на позовну заяву від сторони відповідача [PERSON] , в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Вказала, що позивач не тільки не здійснювала обов`язки, передбачені їй приписами різних норм матеріального права, вона звертаючись із таким предметом позовних вимог, вирішує права і обов`язки осіб, які не залучені до участі у справі. Також, ухвалою суду від 16.07.2019 року не прийнята судом та повернута уточнена позовна заява позивачки, оскільки позивачем не виконані вимоги ч.5 ст.49 ЦПК України. Ухвалою суду від 16.07.2019 року закрито підготовче засідання у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.08.2019 року відмовлено позивачу у прийнятті позовної заяви про зміну позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розподіл часток між співвласниками квартири;третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Полтавській області. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити повністю з підстав, зазначених в заяві. Вказала, що зверталася до реєстраційної служби в 2017 році, відмову не оскаржувала в судовому порядку, раніше не зверталася, бо не було коштів. Відповідачі заважають їй зареєструвати свою частку, на мирову угоду вона не згодна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що він не порушував права позивача, його вини немає в не реєстрації права власності позивачки. Відмова в скасуванні реєстрації 2017 року не є належним доказом по цій справі. Саме рішення Апеляційного суду Полтавської області не дає можливості зареєструвати право власності. Позивач обрала не той спосіб захисту, їй треба оскаржувати відмову в скасуванні реєстрації права власності в адміністративному порядку. Первинно свідоцтво про право на спадщину судом визнано недійсним не зрозуміло в якій частці, позов скоріше до [PERSON] треба пред`являти. Відповідач готовий на мирне вирішення спору з позивачкою після реєстрації 1/2 частки квартири. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів, обрала не той спосіб захисту. Вказала, що докази про звернення позивача до державного реєстратора відсутні. Відповідачі не є належною стороною в цій справі, їх реєстрація не скасована; позивачу слід оскаржувати відмову в реєстрації. Представник третьої особи Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Полтавській області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. В наданих письмових поясненнях вказав, що до повноважень Головного управління юстиції у Полтавській області не належить скасування рішення державного реєстратора. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно матеріалів справи, 29.05.2013 року між [PERSON] та відповідачами по даній справі було укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1 якого [PERSON] передає у власність, а [PERSON] , [PERSON] приймають у власність в рівних частинах (кожний по 1/2 частині) квартиру по [ADDRESS] , загальна площа якої 44,1 кв.м, житлова площа 28,9 кв.м, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №605 [PERSON] , приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу (а.с.5). У справі за позовом [PERSON] рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04.11.2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.11.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Визнано право власності на 1/2 частини квартири . [ADDRESS] за [PERSON] в порядку спадкування за законом. Витребувано 1/2 частини квартири [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON] у власність [PERSON] ( а.с.2-4). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.09.2016 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01.12.2016 року роз`яснено представнику позивача [PERSON] [PERSON] , що абзацом шостим рішення колегії суддів судової палати Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року у [PERSON] та [PERSON] витребувано та надано [PERSON] у володіння, користування та розпорядження кватиру [ADDRESS] , відповідно до належної їй на праві власності 1/2 ідеальної частки цієї квартири (а.с.7). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 696640453101) належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (розмір частки 1/2, номер запису про право власності 1097315 від 29.05.2013) та [PERSON] (розмір частки 1/2 , номер запису про право власності 1097272 від 29.05.2013) на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №605 [PERSON] , приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу (а.с.53-55). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. У відповідності до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормою ст. 182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Стаття 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно приписів ч. 1, 2, 3 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників ), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно ); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Пунктом п`ятим Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності ( крім сумісної власності подружжя ) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України, передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження своїх позовних вимог. Правових підстав для задоволення позову немає, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого права. Крім цього, в позивача в наявності є рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року, тому не існують перешкоди для оформлення її спадкових прав. Разом з тим, позивач у разі відмови їй в реєстрації її права власності має право звернутися до суду з позовом на оскарження дій державного реєстратора. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, суд вважає, що позивачем обраний спосіб захисту порушених прав шляхом розподілу часток між співвласниками, що не відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Обрання цього способу захисту порушених прав не перешкоджає їй оскаржувати в установленому законом порядку відмову в державній реєстрації встановленої судом її частки на праві власності в квартирі [ADDRESS] Згідно вимог ст.141 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір", з позивача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у виді судового збору в сумі 768,40 грн. Натомість, суд вважає, що у справі наявні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, виходячи з такого. Згідно свідоцтв про народження дітей, які подані позивачкою у справу (а.с.17-19), вона є багатодітною матір`ю трьох малолітніх дітей, знаходиться в декретній відпустці. Отже, на підставі ч.3 ст. 136 ЦПК України, у зв`язку з важким матеріальним становищем, позивача слід звільнити від сплати судового збору у сумі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed