Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення посилаючись на те, що він є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». [PERSON] народився [INFO] в с. Слобода Яришівська Могилів Подільського району Вінницької області. Зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Замостянським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області 11.11.2011 року. Відповідно до даних військового квитка [PERSON] , 21.10.2013 року на підставі контракту останній був прийнятий до складу 95 окремої Житомирської десантно штурмової бригади Збройних сил України (в/ч пп В-1740; в/ч [NUMBER] ) та зарахований на посаду старшого розвідника оператора. При цьому, в період з 23.04.2014 року по 10.08.2014 року, заявник у званні солдата, брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій та Луганській областях. 08.08.2014 року [PERSON] виконував бойові завдання на території Луганської області. Вночі, приблизно з 21:00 до 23:00 год., наздоганяючи основну бойову колону 95 окремої Житомирської десантно штурмової бригади на БТР 80, заявник разом зі своїми військовими побратимами потрапив у засідку на блокпост проросійських найманців, який розташовувався неподалік м. Міусинськ Луганської області. Завязавіся бій у ході якого [PERSON] отримав вогнепальне наскрізне поранення лівого колінного суглоба з вогнепальним переломом лівого наколінника. Через деякий час було отримано бойове підкріплення, заявнику була надана перша медична допомога та його евакуювали місця бою. Вказані відомості підтверджуються довідкою про обставини травми та актом проведення службового розслідування. Актом про нещасний випадок встановлено, що вогнепальне кульове наскрізне поранення в ділянці лівого суглобу дійсно сталося в ході проведення бойових дій 08.08.2014 року в районі с. Міусинськ Луганської області. Свідоцтвом про хворобу та продовженням до нього встановлений діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва. Так, поранення, консолідований вогнепальний перелом (08.08.2014 року) верхнього полюса лівого надколінника; після травматичний перелом деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу 1 (першої) стадії, з больовим синдромом та незначним порушенням функції, дійсно пов`язане із захистом Батьківщини. Повного відновлення функціональності нижньої кінцівки так і не відбулось. Як свідчать дані довідок ВЛК №154 та №202, внаслідок поранення 08.08.2014 року у [PERSON] з`явились захворювання лівого колінного суглобу, як наслідок було присвоєно ІІІ групу інвалідності, що підтверджується відповідним посвідченням серії [NUMBER] . В результаті поранення під час захисту Батьківщини [PERSON] отримав посвідчення учасника бойових дій, що дає йому право на пільги, встановлені законодавством України. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення юридичного факту поранення, який стався при виконанні ним обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України, буде породжувати юридичні наслідки визначення статусу [PERSON] , як жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Посилаючись на викладене, заявник просить суд встановити юридичний факт його поранення при виконанні обов`язку військової служби 08.08.2014 року в районі міста Міусинськ Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] заявлені вимоги підтримала за обставин викладених в справі, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, думки, щодо вирішення справи не вказав. Представник заінтересованої особи Посольства Російської Федерації в Україні, в судове засідання не з`явився, своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Вислухавши думку представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] народився [INFO] в с. Слобода Яришівська Могилів Подільського району Вінницької області. Зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Замостянським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області 11.11.2011 року (а.с.22-24). Відповідно до даних військового квитка [PERSON] , 21.10.2013 року на підставі контракту останній був прийнятий до складу 95 окремої Житомирської десантно штурмової бригади Збройних сил України (в/ч пп В-1740; в/ч [NUMBER] ) та зарахований на посаду старшого розвідника оператора (а.с.25-26). При цьому, в період з 23.04.2014 року по 10.08.2014 року, заявник у званні солдата, брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій та Луганській областях (а.с.14). 08.08.2014 року [PERSON] виконував бойові завдання на території Луганської області. Вночі, приблизно з 21:00 до 23:00 год., наздоганяючи основну бойову колону 95 окремої Житомирської десантно штурмової бригади на БТР 80, заявник разом зі своїми військовими побратимами потрапив у засідку на блокпост проросійських найманців, який розташовувався неподалік м. Міусинськ Луганської області. Завязавіся бій у ході якого [PERSON] отримав вогнепальне наскрізне поранення лівого колінного суглоба з вогнепальним переломом лівого наколінника. Через деякий час було отримано бойове підкріплення, заявнику була надана перша медична допомога та його евакуювали місця бою. Вказані відомості підтверджуються довідкою про обставини травми та актом проведення службового розслідування (а.с.65-69). Актом про нещасний випадок встановлено, що вогнепальне кульове наскрізне поранення в ділянці лівого суглобу дійсно сталося в ході проведення бойових дій 08.08.2014 року в районі с. Міусинськ Луганської області (а.с. 76-77). Свідоцтвом про хворобу та продовженням до нього встановлений діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва. Так, поранення, консолідований вогнепальний перелом (08.08.2014 року) верхнього полюса лівого надколінника; після травматичний перелом деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу 1 (першої) стадії, з больовим синдромом та незначним порушенням функції, дійсно пов`язане із захистом Батьківщини(а.с. 79). Повного відновлення функціональності нижньої кінцівки так і не відбулось. Як свідчать дані довідок ВЛК №154 та №202, внаслідок поранення 08.08.2014 року у [PERSON] з`явились захворювання лівого колінного суглобу (а.с.80-81). Як наслідок було присвоєно ІІІ групу інвалідності, що підтверджується відповідним посвідченням серії [NUMBER] . В результаті поранення під час захисту Батьківщини [PERSON] отримав посвідчення учасника бойових дій, що дає йому право на пільги, встановлені законодавством України(а.с. 82). Заявник посилається на те, що саме у результаті збройної агресії Російської Федерації він отримав поранення, виконуючи обов`язки військової служби та захищаючи Батьківщину. На підтвердження цього заявником були наведені вище вказані докази по справі, яким надано оцінку, суд враховує наступне: Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до статті 4 цього закону, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, 15 квітня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). В подальшому Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того, Президент України Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Верховною Радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з ч.1 та п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказуванню. За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації був поранений заявник, а тому порушено невід`ємне право на життя. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , проходячи військову службу в Збройних Силах України, отримав поранення в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт [PERSON] необхідно для визначення його статусу, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved