Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач 24 лютого 2017 року звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до рішення Криворізької міської ради від 31.03.2016 року № 381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» виконкоми районних у місті рад здійснюють роботу з самоврядного контролю за наявністю у землекористувачів документів, що підтверджують їхні права користування на землю, шляхом обстеження земельних ділянок щодо дотримання умов їх використання і охорони відповідно до чинного законодавства України. На виконання вказаного повноваження, на підставі рішення Криворізького міської ради від 27.07.2011 року № 514 спеціалістами виконкому районної у місті ради та враховуючи звернення мешканців житлового будинку № 5 по вулиці Тбіліській з питань незгоди з будівництвом гаражів, спеціалістами виконкому районної у місті ради виявлено, що на земельній ділянці біля будинку № 5 по вулиці Тбіліській громадянином [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS] виконано будівництво капітального гаражу на земельній ділянці площею 48 кв.м., яка не відведена для цієї мети та без дозвільних документів на його облаштування та встановлено факт відсутності документів на користування земельною ділянкою [PERSON], однак не зважаючи на лист виконкому Металургійної районної ради від 29.06.2016 року № К-604-П щодо необхідності демонтажу капітального гаражу, розміщеного без належності правової підстави, відповідачем жодних дій по звільненню самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан на теперішній час не здійснено, чим грубо порушено охоронювані законом інтереси територіальної громади міста. Окрім цього, представниками виконкому районної у місті ради складено на громадянина [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення за ст.. 152 КУпАП «Порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою території населених пунктів», який 29.09.2016 року був розглянутий адміністративною комісією при виконкому Металургійної районної у місті ради та винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення № 89 про стягнення з [PERSON] штрафу у сумі 340,0 гривень, який сплачений [PERSON] у повному обсязі, про що свідчить квитанція від 26.08.2016 року. У зв'язку з викладеним позивач просить зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку від зведеного ним гаражу розташованого на прибудинковій території житлового будинку № 5 по вулиці Тбіліській в місті Кривому Розі та привести її до придатного для використання стану, витрати по розгляду справи покласти на відповідача. Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, як вбачається з матеріалів справи про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, так в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.31), з якого вбачається, що [PERSON] 26.05.2017 року отримав судову повістку про виклик до суду. Заяву про розгляд справи за його відсутності не надав та про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.4\~ст.169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до\~ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивач а та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.\~\~ Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до\~ст.9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що земельна ділянка загальною площею 48 кв.м., що розташована по м. Кривий Ріг, біля будинку № 5 по вулиці Тбіліській входить до складу земель житлової та громадської забудови та знаходиться в адміністративному підпорядкуванні Криворізької міської Ради. Криворізькою міською Радою рішення про надання [PERSON] земельної ділянки для розміщення капітального гаражу не приймалось, правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні. Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки від 16.06.2016 року, відповідачем самовільно зайнята та використовується земельна ділянка орієнтовною площею 48 кв.м., що розташована по вулиці Тбіліській, будинок 5, під розміщення будівництво капітального гаражу . На підставі складеного акту перевірки відповідачу було направлено лист №К-604-П від 29.06.2016 року з вимогою про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства, яка [PERSON] добровільно не виконана.(а.с.14) Окрім цього, інспектором Дзержинського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області складено на громадянина [PERSON] Протокол про адміністративне правопорушення за ст. 152 КУпАП «Порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою території населених пунктів», який 04.08.2016 року був розглянутий адміністративною комісією при виконкому Металургійної районної у місті ради та винесено Постанову в справі про адміністративне правопорушення № 89 про стягнення з [PERSON] штрафу у сумі 340,0 гривень, який сплачений [PERSON] у повному обсязі, про що свідчить квитанція від 26.08.2016 року. (а.с.11-12) Згідно із ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до ч.1 ст.116, ч.1 ст.125 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з абз.15 ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Відповідно до вимог ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельної ділянки в придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель, споруджень, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Оскільки у відповідача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій останнім самочинно збудовано капітальний гараж , з урахуванням того, що [PERSON] не звертався у встановленому законом порядку до органів самоврядування із заявою про надання йому у користування (оренду) земельної ділянки, необхідної для розміщення капітального гаражу , а тому зобов'язаний звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 48 кв.м. розташовану в м. Кривому Розі по вулиці Тбіліській, біля будинку №5, привести її в придатний для використання стан, включаючи демонтаж гаражу. Таким чином, суд вважає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушене і підлягає судовому захисту, а позов задоволенню. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд виходить з положеньст.88 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1600,00 гривень. На підставіст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»,ст. 376 Цивільного кодексу України, ст.116, ст.125,212 Земельного кодексу України та

Outcome: approved