Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся з заявою до суду, в якій зазначив, що він є онуком [PERSON], яка зареєстрована та постійно проживала у [INFO]. Його, заявника, бабуся померла у віці 93 років 04 грудня 2017 року у м.Харцизьку Донецької області. Після смерті [PERSON] Центральною міською лікарнею м.Харцизька Донецької області 20 грудня 2017 року заявнику було видано дублікат лікарського свідоцтва про смерть №74 та свідоцтво про смерть [PERSON] серії ДНР №093382, видане 05 грудня 2017 року Харцизьким міським відділом запису актів громадянського стану Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР. Зазначені лікарське свідоцтво і свідоцтво про смерть були видані органами, які знаходяться на тимчасово окупованій території України, тому для реєстрації в законному порядку факту смерті своєї бабусі заявник, будучи тимчасово зареєстрованим як внутрішньо переміщена особа у звязку з проведенням антитерористичної операції у м.Пологи Запорізької області по вул.Л.Українки,71, звернувся до Пологівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, де йому було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть його бабусі у звязку з тим, що заявником для підтвердження факту смерті предявлені документи, форма яких не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України. Просить суд постановити рішення, яким встановити факт смерті його бабусі [PERSON], [INFO], яка померла 04 грудня 2017 року у м.Харцизьку Донецької області, Україна. Заявник [PERSON] у судовому засіданні підтримав свою заяву, просив задовольнити її з зазначених у заяві підстав. Будучи допитаним в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України [PERSON] суду пояснив, що його бабуся [PERSON] постійно проживала у м.Харцизьку, він останні 15 років доглядав за нею. Бабуся за життя залишила заповіт, яким своє майно заповіла йому, [PERSON] Бабуся померла 04 грудня 2017 року у віці 93 років. І він, і його бабуся є тимчасово зареєстрованими як внутрішньо переміщені особи у звязку з проведенням антитерористичної операції, у м.Пологи Запорізької області. Бабуся померла у м.Харцизьку вдома. Він отримав лікарське свідоцтво про смерть бабусі, на підставі якого у м.Харцизьку у відділі ЗАГС він отримав свідоцтво про смерть на імя [PERSON] Він здійснив поховання бабусі на кладовищі у м.Харцизьку. Він як єдиний спадкоємець має намір звертатися до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав до майна померлої бабусі. При зверненні до Пологівського відділу РАЦС йому відмовили письмово в видачі свідоцтв про смерть його бабусі і порадили звернутися з відповідною заявою до суду. Начальник Пологівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON] як керівник заінтересованої особи надала в судове засідання письмову заяву, в якій просить заву [PERSON] розглянути у відсутність представника Пологівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Не заперечують проти задоволення заяви [PERSON] при постановленні судом рішення у разі додержання вимог, необхідних для повного складення актового запису про смерть. Суд, вислухав [PERSON] як заявника і свідка, беручи до уваги думку заінтересованої особи, дослідивши письмові докази, встановив наступне. Судом встановлено з копії свідоцтва про народження на а.с.14 і копії довідки про народження на а.с.15, що [PERSON] є онуком [PERSON]. [PERSON] померла 04 грудня 2017 року у м.Харцизьску Донецької області, що підтверджується копією дублікату лікарського свідоцтва про смерть №74, виданого Центральною міською лікарнею м.Харцизька 20 грудня 2017 року, а також копією свідоцтва про смерть серії ДНР №093382, виданого Харцизьким міським відділом запису актів громадянського стану Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР 05 грудня 2017 року (а.с.9,10). Причиною смерті [PERSON] в лікарському свідоцтві про смерть і в довідці про причину смерті (а.с.9) зазначено «хронічна серцево-судинна недостатність; атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією; ішемічна хвороба серця». [PERSON] звернувся до Пологівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, де йому 25 квітня 2018 року письмово було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті його бабусі у звязку з тим, що заявником предявлені документи, форма яких не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024 (а.с.11). Факт взяття на облік [PERSON] як внутрішньо переміщеної особи у м.Пологи Запорізької області по вул.Л.Українки,71 підтверджено заявником копією довідки від 26 квітня 2018 року №0000524273 (а.с.7). Факт взяття на облік [PERSON] як внутрішньо переміщеної особи у м.Пологи Запорізької області по вул.Пролетарська,161/12 підтверджено копією довідки від 03 листопада 2015 року №2318/6161 (а.с.8). Факт смерті своєї бабусі [PERSON], крім зазначеного вище, підтверджує фотографіями з місця поховання [PERSON] (а.с.16). Громадянство України померлої [PERSON] підтверджено копією паспорту громадянки України на її імя серії ВС №138930, виданого Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 24 грудня 1999 року (а.с.12). На підставі п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Суд керується також положеннями ч.1 ст.317 ЦПК України, якою визначено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Даючи оцінку допустимості доказів - документів, виданих на тимчасово окупованій території України, суд керується частиною 2 статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи, що норми статті 317 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, суд керується тим, що тимчасово окуповані населені пункти визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення", серед яких є м.Харцизьк Донецької області. Разом із тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Тому суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, Молдови та Росії, де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Відтак, суд як виняток приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на окупованій території, так як наведені обставини смерті також підтверджуються показаннями заявника, допитаного як свідка. Таким чином, на переконання суду, дослідженими у справі доказами доведено факт смерті [PERSON] у м.Харцизьку Донецької області, та підтверджено неможливість реєстрації такого факту в органах реєстрації актів цивільного стану України, у зв'язку з чим заява підлягає задоволенню. Встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території має юридичне значення для заявника, оскільки необхідне йому для отримання державної соціальної допомоги і оформлення своїх спадкових прав. Згідно ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved