Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, у якому просив суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю його та [PERSON], яка померла [INFO], та, факт того, що він є спадкоємцем четвертої черги після померлої останньої, визнавши за ним право власності на 4/50 частини домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Позов вмотивував тим, що приватним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, не підтверджено документально факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім'єю та не надано правовстановлюючі документи. Представник позивача позов підтримала, надала пояснення, аналогічні позову. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, у відзиві зазначила, що позивачу необхідно підтвердити факт спільного проживання, ведення спільного господарства зі спадкодавцем, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а вимога про визнання права власності на частку домоволодіння є передчасною, оскільки оформлення спадкових справ здійснюється виключно у нотаріальному порядку у разі встановлення факту проживання однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, показання свідків, оцінивши їх з точки зору належності, достовірності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно Договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною дільницею від 17.07.1954р., укладеного між житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих та гр. [PERSON], останньому були відведені декілька земельних ділянок для індивідуального будівництва. За договором купівлі-продажу від 12.03.1974р., посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою реєстровий №4-1313, [PERSON] продав [PERSON] (чоловіку [PERSON]) ? частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Інша ? частина будинку за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON], матері [PERSON], яка набула право власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Одеській товарній біржі 05.08.1997р. №21125. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 11.07.2005р. у справі №2-4654/2005, було визнано за [PERSON] право власності на 21/25 частину домоволодіння [ADDRESS]. На цей час 21/25 частина домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 28.12.2005р. №5042. Інші 2/25 (4/50) частини домоволодіння за вказаною адресою належать позивачу на підставі договору дарування від 27.11.2014р. №1767. Інші 2/25 (4/50) частини домоволодіння [ADDRESS] належать [PERSON] внаслідок успадкування після смерті свого чоловіка [PERSON] на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується даними Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30 вересня 2016 року, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 2/25 частини домоволодіння [ADDRESS]. За життя [PERSON] заповіт не залишала. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з норами ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члени сім'ї, тощо. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Для підтвердження проживання однією сім'єю необхідно підтвердити факт спільного проживання, ведення спільного господарства зі спадкодавцями, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Так, в матеріалах справи наявні належні докази, які підтверджують факт проживання протягом 10 років [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 2006 року, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, піклування та підтримку один одного морально і матеріально. Зокрема, це підтверджується поясненнями свідків, спільними фото, спадковою справою та актом про фактичне проживання особи. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] (дільничний інспектор), [PERSON] (сусід), дали пояснення, що дійсно [PERSON] та його дружина [PERSON] з 2006 року та на день смерті [PERSON] постійно проживали разом, однією родиною, за адресою: [ADDRESS]. Вони вели зі спадкодавцем спільне господарство, несли усі витрати по утриманню належної їй частини будинку та земельної ділянки, разом вирішували спільні побутові питання. Вони проживали разом як діти із матір'ю. Відповідно до матеріалів спадкової справи №5/2017, Судом встановлено, що Позивач [PERSON] своєчасно, протягом шестимісячного терміну, звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Письмовою відповіддю №724/01-16 від 07.12.2017р. приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранської А.М. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що не підтверджено документально родинні відносини зі спадкодавцем (факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім'єю) та не надано правовстановлюючі документи. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Абзацем 2 п.2 зазначеною Постанови Пленуму визначено, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини необхідно позивачу для подальшої реалізації спадкового права після смерті [PERSON] Визнання факту проживання [PERSON] та позивача однією родиною не менше п'яти років до дня відкриття спадщини автоматично призводить до визнання його спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст.1264 ЦК України. Отже встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги. Особа, яка також проживала однією сім'єю із померлою [PERSON], є [PERSON], дружина Позивача, однак спадщину вона приймати не бажала та заяву про прийняття спадщини не подавала, у зв'язку з чим спадкоємцем не являється. Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину фактично або подавали б заяви про прийняття спадщини відсутні. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно п.3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи наявність законних підстав вважати, що позивач з 2006 року та на день смерті [PERSON] постійно проживали разом однією родиною за адресою: [ADDRESS], а оскільки інших спадкоємців не має, то і наявність необхідності встановлення факту належності його до спадкоємців четвертої черги, що він подав у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак отримав відмову нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом, що є перешкодою у реалізації позивачем вищевказаного права на спадкування, суд вважає що право позивача підлягає захисту, а позов задоволенню.

Outcome: approved