Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші", треті особи: Білоцерківська районна державна адміністрація, Матюшівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про визнання недійсним договору оренди, обґрунтовуючи його тим, що 06 серпня 2014 року між ним та ТОВ агрофірма «Матюші» було укладено договір оренди землі, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 2,1294 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу земельну ділянку згідно акта приймання-передачі. Земельна ділянка належить на праві власності позивачу, що підтверджується актом про право власності на земельну ділянку (пай), серії [NUMBER] виданим Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області від 01 липня 2007 року. Відповідно до п.5 Договору, строк дії договору визначено 10 років. 03 лютого 2015 року Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області здійснено реєстрацію договору оренду землі б/н від 06 серпня 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 лютого 2015 року. Позивач стверджує, що у серпні 2014 року надав [PERSON] усний дозвіл на підписання від його імені оспорюваного договору, що вона й зробила. Проте на момент підписання оспорюваного договору не було надано згоди позивача та волевиявлення на укладення договору саме у такій редакції, з позивачем взагалі не погоджувались умови договору. В 2016 році позивач ознайомився із умовами оспорюваного договору та прийшов до висновку, що такі умови договору його не влаштовують, а тому особисто та через [PERSON] почав звертатись до відповідача із проханням розірвати договір укладений його дружиною, на що отримав дві письмові відмови від 04 липня 2016 року та від 15 серпня 2016 року. Враховуючи зазначене, та те, що в оспорюваному договорі не дотримано обов'язкових умов такого договору, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 06 серпня 2014 року (кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 2,1294 га. цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області; скасувати державну реєстрацію права оренди та зобов'язати ТОВ агрофірму «Матюші» повернути [PERSON] спірну земельну ділянку. В відкрите судове засідання позивач не з'явився, про дату, місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, направив до суду свого представника. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, що є аналогічними, наведеним у позовній заяві та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в відкритому судовому засіданні позов не визнала з мотивів його необґрунтованості та просила суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, відповідач через свого представника подав до суду письмово викладені заперечення проти позову, в яких представник відповідача вказує на те, що позивач в період з 2014 року по 2016 рік одержував орендну плату, що підтверджує його волевиявлення на укладення спірного договору. Крім того представник відповідача зазначила, що позивач не вказує на істотні умови договору, які на його думку були б причиною для розірвання даного договору. Враховуючи зазначене, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. Треті особи своїх представників до суду не направили, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, ставлення до позову не висловили, процесуальної зацікавленості в розгляді справи не виявили. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між позивачем та ТОВ агрофірма «Матюші» було укладено договір оренди землі, відповідно до якої позивачем було передано в оренду земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 2,1294 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що підтверджується його копією. Відповідно до умов зазначеного договору позивач передав відповідачу земельну ділянку згідно акта приймання-передачі земельної ділянки від 06.08.2014 року, що підтверджується його копією. Земельна ділянка належить на праві власності позивачу, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], виданим Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області від 01 липня 2007 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до п.5 договору, строк дії договору визначено 10 років. 03 лютого 2015 року Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області здійснено реєстрацію договору оренду землі № б/н від 06 серпня 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем, що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 лютого 2015 року. Доводячи свою правову позицію, позивач в позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні стверджують, що у серпні 2014 року позивач надав [PERSON] усний дозвіл на підписання від його імені оспорюваного договору, що вона й зробила. Проте, на момент підписання оспорюваного договору не було надано згоди позивача та волевиявлення на укладення договору саме у такій редакції, з позивачем взагалі не погоджувались умови договору. В 2016 році позивач ознайомився із умовами оспорюваного договору та прийшов до висновку, що такі умови договору його не влаштовують, а тому особисто та через [PERSON] почав звертатися до відповідача з проханням розірвати договір, укладений його дружиною [PERSON], на що було надано дві письмові відповіді-відмови від 04.07.2016 року та від 15.08.2016 року. Такі доводи позивача та його представника не можна вважати об'єктивними з огляду на таке. Відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Суд звертає увагу позивача та його представника на ч. 1 ст. 241 ЦК України, де вказано, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що після підписання сторонами спірного договору 06 серпня 2014 року, позивач [PERSON] отримував орендну плату за надану в оренду земельну ділянку, що підтверджується відповідними відомостями на виплату грошей та зерна за 2014, 2015, 2016 роки ТОВ «Агрофірма «Матюші». Таким чином, якщо навіть і припустити, що спірний договір позивач особисто не підписував, він вчиняв дії, які свідчать про прийняття такого договору до виконання. Разом з тим, у суду відсутні підстави вважати, що позивач не підписував оскаржуваний договір. На підтверджування цієї обставини, позивач та його представник не надали жодного належного та допустимого доказу. Представник відповідача зазначила в судовому засіданні, що на час укладення спірного договору між сторонами, вона не працювала в ТОВ агрофірма "Матюші". Зі слів працівників агрофірми «Матюші», але яких працівників не зазначила, вона чула, що договір ніби-то замість позивача підписувала його дружина. Доказів на підтвердження зазначеного до суду не надала. Представник відповідача вважає, що умови договору позивача влаштовували, так як за оренду земельної ділянки він отримував орендну плату, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач виконував умови вказаного договору належним чином. В подальшому, влітку 2016 року, від позивача до відповідача надійшло дві заяви про розірвання договору оренди землі, в задоволенні яких було відмовлено. Представник відповідача вважає, що підстав для визнання недійсним спірного договору немає, так як відповідачем виконувалися всі умови даного договору. Допитана в якості свідка дружина [PERSON] - [PERSON], якій ніби-то було довірено підписувати оскаржуваний договір, надала пояснення з яких вбачається, що офіційно позивач не надавав їй повноваження на представлення його інтересів щодо надання спірної земельної ділянки в оренду відповідачу та на розірвання в подальшому договору оренди, остання не пам'ятає коли саме підписувався оскаржуваний договір, та однозначно не впевнена в тому, що вона підписувала саме договір, хоча і підпис на ньому схожий з її підписом. Спірна земельна ділянка належить на праві приватної власності її чоловіку - позивачу по справі. Чоловік є інвалідом першої групи, і тому вона всі документи підписує від його імені. Позивач, як зазначила в судовому засіданні свідок, не надавав їй згоди на підписання з відповідачем договору оренди землі, і про підписання спірного договору дізнався приблизно в 2016 році. В подальшому свідок пояснила, що в 2014 році позивач дізнався про оренду його земельної ділянки. Влітку 2016 року свідок з власної ініціативи, без відома та згоди позивача, подала відповідачу підписану нею заяву про розірвання договору оренди даної земельної ділянки. На вказану заяву відповідачем була надана письмова відмова на розірвання вказаного договору. Влітку 2016 року, свідок вдруге, але вже за згодою позивача, звернулася з письмовою заявою до відповідача про розірвання договору оренди даної земельної ділянки, на що, також отримала письмову відмову на розірвання договору оренди даної земельної ділянки. Відповідач проводив оплату за оренду земельної ділянки. Позивач та свідок, хоча офіційно і перебувають у зареєстрованому шлюбі, але приблизно два роки не проживають однією сім»єю по сімейним обставинам. Свідок інколи приходить по місцю проживання позивача, щоб йому допомогти, так як той є інвалідом першої групи. Такі пояснення свідка не можуть бути покладені судом в основу рішення, так як не узгоджуються з іншими обставинами справи та наданими сторонами доказами. Сторонами не надано до суду докази, які б підтвердили чи спростували пояснення вказаного свідка. Крім того, ні позивач, ні представник позивача не надали до суду докази того, що позивач є інвалідом першої групи. Так, відповідно до п. 16 оскаржуваного договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 (п'ятиденний) строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання - передачі. Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між ТОВ «Агрофірма «Матюші» та [PERSON] підписано акт приймання - передачі земельної ділянки, який підписано сторонами правочину. В позовній заяві позивач не стверджує того, що зазначений акт ним не підписувався, не стверджував про це і представник позивача у судовому засіданні. Враховуючи цю обставину та те, що позивач тривалий час сумлінно вчиняв дії, спрямовані на виконання умов договору, а саме у 2014, 2015, 2016 роках отримував орендну плату за землю, суд вважає, що твердження позивача про його незгоду з умовами договору є безпідставними та нічим не доведені. Щодо самого факту підписання чи не підписання спірного договору позивачем, суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як зазначалось судом вище в рішенні суду, позивач та його представник не надали суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що [PERSON] не підписував оскаржуваний договір. В той же час, позивач та його представник не вважали за необхідне клопотати перед судом про збирання необхідних доказів, зокрема проведення судової почеркознавчої експертизи на підтвердження невідповідності підпису [PERSON] та особи, яка підписувала спірний договір. Враховуючи той факт, що позивач та його представник свій обов'язок доказування відповідно до ст. 60 ЦПК України не виконали, суд об'єктивно позбавлений можливості дійти висновку про те, що [PERSON] не підписував оскаржуваний договір. Щодо недотримання істотних умов договору в оскаржуваному договорі, суд зазначає наступне. За положенням ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦПК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Істотні умови договору визначені законодавцем у ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Як зазначено в роз'ясненнях, наданих в п.2 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У п. 7 вище вказаної постанови пленуму роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. В позовній заяві [PERSON] та усних поясненнях його представника в судовому засіданні, відсутні будь-які посилання на недотримання істотних умов в оскаржуваному договорі. В позовній заяві позивач обмежився цитуванням ст. 15 Закону України «Про оренду землі», в якій законодавець закріпив істотні умови договору оренди землі. [PERSON] не вказав які саме, на його думку, істотні умови договору було порушено. Співставивши вимоги ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та оскаржуваний договір, суд невідповідності останнього Закону, не знайшов. Враховуючи всі встановлені по справі обставини з наведеними вимогами закону, суд дійшов висновку, що позивач не довів належним доказами заявлені позовні вимоги, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне понесені судові витрати залишити за позивачем. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed