Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстрована, однак не проживає [PERSON] . Так, відповідач з 2000 року фактично не проживає в даному будинку, не бере участі у витратах по його утриманню, не дбає про його схоронність, не сплачує комунальних послуг. У вказаному будинку відсутні будь-які речі відповідача. Факт реєстрації місця проживання відповідача порушує право позивача на розпорядження та користування майном, позбавляє можливості оформлення субсидії. Тому позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування зазначеним будинком, а також присудити з неї судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в сумі 768,40 грн. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, 22 серпня 2019 року представник позивача подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в його та позивача відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи була двічі повідомлена належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання у спірному будинку, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося не врученим (а.с. 22). Надісланий на вказану адресу судовий виклик в судове засідання 10.09.2019 року відповідачу не вручено за закінченням терміну зберігання (а.с. 42). Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності, і не подала відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.10.2013 року, виданого державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. за реєстровим № 1466, та рішення Коломийського міськрайонного суду від 26.04.2016 р. (справа № 346/4970/15-ц) позивачу на праві приватної власності належить спірний житловий будинок (а.с. 5-7). Вказана інформація підтверджується також даними Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.07.2016 року (а. с. 8, 9). Довідкою № 1105, виданою 13.08.2015 року абонентським відділом КП «Жилоінфоцентр», стверджується, що місце проживання відповідача зареєстроване в зазначеному будинку (а.с. 10). Вказаним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26.04.2016 року встановлено, що місце проживання відповідача не відоме, за місцем реєстрації вона не проживає більше 14 років (а. с. 6, 7). Відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням, оскільки вона більше року там не проживає. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в сумі 768,40 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Відповідно до правил ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід присудити на користь позивача вказані судові витрати. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та,

Outcome: approved