Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просив суд встановити юридичний факт того, що він, [PERSON], [INFO], постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 рік і по теперішній час. Свою заяву заявник обгрунтував тим, що він, [PERSON], народився [INFO] в с. Джрвеж, Абовянського району, Котайської області, республіка Вірменія. В червні 1990 року прибув в Україну, а саме в м. Липовець, Вінницької області, де і залишився постійно проживати до цього часу. Не маючи власного житла на території України він, [PERSON], постійно проживав у знайомих або найманих будинках чи квартирах. Станом на дату звернення до суду він проживає по [ADDRESS]. Встановлення факту постійного проживання на території України з 1990 року по даний час йому необхідно для оформлення громадянства України на підставі ст. 8 ЗУ «Про громадянство України». Іншого порядку встановлення факту постійного проживання на території України поміж судового рішення законом не визначено, тому він вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] вимоги заяви підтримав у заявленому обсязі, просив задовольнити їх. Представник заінтересованої особи Липовецького районного сектору Управління ДМС України у Вінницькій області Скляр О.В. вимоги заяви [PERSON] не визнав, свою позицію аргументував у письмовому запереченні, яке додане до матеріалів цивільної справи, відповідно до якого Липовецький районний сектор Управління ДМС України у Вінницькій області вважає заяву [PERSON] необґрунтованою та безпідставною, оскільки у заяві заявника не зазначено з яких причин [PERSON], позбавлений можливості отримати документи в адміністративному порядку, що підтверджують факт постійного проживання на території України, без звернення до суду. На підтвердження факту постійного проживання на території України заявник посилається лише на свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], однак, такі докази є одним із можливих засобів доказування, який має бути перевірений і оцінений судом за загальним правилом оцінки доказів, в тому числі за допомогою інших доказів. Крім цього, з моменту перетину території України [PERSON], було 20 років у зв'язку із чим у останнього мав би бути паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року, який виданий республікою Вірменією та який підтверджує громадянство колишнього СРСР, однак [PERSON], не вживав ніяких заходів щодо вчинення дій по обміну відповідного паспорту та не надав доказів про не можливість заміни паспорта колишнього громадянина СРСР, зразка 1974 року, на паспорт нового зразка громадянина України (у зв'язку із тим, що він проживав на 24 серпня 1991 року на території України). Також звернуто увагу суду на те, що [PERSON], підпадає під адміністративну відповідальність за ч.1 ст. 203 КУпАП, оскільки при фактичному проживанні на території України на останнього органами ДМС складається відповідний адміністративний протоколи. Відповідно до судової повістки про виклик до суду за вказаною адресою у заяві заявник по [ADDRESS], [PERSON], не проживає. Відтак [PERSON], надає не правдиві докази свого місця проживання, чим завідома водить суд в оману, щодо постійного місця перебування на території України. Ураховуючи те, що [PERSON], не надав до суду паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про постійну чи тимчасову прописку, яка б підтверджувала факт постійного проживання на території України, інших документів, у тому числі документів про трудову діяльність на території на якій проживає, представник заінтересованої особи просив суд відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України заявника [PERSON] В порядку ст.180 ЦПК України судом було допитано свідків. Свідок [PERSON] суду засвідчив, що з червня 1990 року, по приходу з армії, він, [PERSON] познайомився з [PERSON], з яким підтримує дружні стосунки і по даний час. До 1992 року, по влаштуванню ним на роботу, вони з [PERSON] бачились в м. Липовець не менше один два рази на тиждень. Також зазначив, що йому достовірно відомо, що [PERSON] наймав житло в якоїсь бабці, а далі у знайомих. Свідок [PERSON] суду засвідчив, що із заявником [PERSON] він познайомився влітку 1990 року в м. Липовець, і з того часу підтримує з останнім дружні стосунки. Де конкретно проживав [PERSON] в м. Липовець, йому, [PERSON], не відомо. Восени 1990 року він, [PERSON], пішов служити до лав Збройних сил, по поверненні також бачив [PERSON] в м. Липовець і по даний час. Станом на 24.08.1991 року чи перебував [PERSON] в м. Липовець, йому не відомо, оскільки він відбував військову службу. Свідок [PERSON] суду засвідчив, що із заявником він познайомився у 1992 році і з того часу підтримує з ним дружні стосунки. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи та давши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності дійшов висновку про таке. Відповідно до ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. N 2235-III "Про громадянство України" (далі - Закон N 2235-III) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів, зокрема: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом в Інформаційному листі від 01.01.2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" . На підтвердження факту постійного проживання заявника в м. Липовець, Вінницької області, Україна станом на 24 серпня 1991 року надано наступні докази: свідоцтво про народження, переклад якого здійснено з вірменської на українську мову, відповідно до якого [PERSON] народився [INFO], Вірменська РСР, Абовянський район, с. Джервеж; лист - повідомлення від 20.03.2015 року за №2302/153 консула Посольства Республіки Вірменії в Україні, в силу якого констатовано, що [PERSON], [INFO] являється громадянином Республіки Вірменії і документований паспортом серія [NUMBER], виданим 17.03.2010 року; паспорт серія [NUMBER] із перекладом на російську мову; згідно довідки Котайського відділу поліції від 11.09.2006 року, громадянин [PERSON] звертався в поліцію в зв'язку із втратою паспорта. Згідно показів свідка [PERSON], якого суд привів до присяги, судом з'ясовано, що [PERSON] з червня 1990 року і станом на 24.08.1991 року постійно проживав на території України. Ураховуючи те, що покази свідків [PERSON] та [PERSON] не підтверджують факт перебування заявника на території України станом на 24.08.1991 року, відтак суд не бере їх до розгляду, так як вони не стосуються предмета доказування, що відповідає вимогам ст.58 ЦПК України. Відповідно до положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже, покази свідка як у сукупності з іншими доказами так і самі по собі є доказами на підтвердження факту проживання заявника в м. Липовець, Вінницької області, Україна, станом на 24 серпня 1991 року, що стосується предмета доказування та спростовує доводи представника заінтересованої особи наведені ним у письмовому запереченні щодо обмежень показань свідків, які мають бути оцінені судом і за допомогою інших доказів. Судом встановлено, що факт про встановлення якого заявник просить суд має для нього юридичне значення, оскільки тягне правові наслідки - набуття громадянства України, іншого порядку встановлення такого факту чинним законодавством не передбачено, а також відсутній спір про право, тому суд дійшов до переконання, що заява підлягає до часткового задоволення, оскільки встановлення факту перебування заявника на території України по теперішній час не дає йому права на отримання громадянства та паспорта громадянина України, тобто не має юридичного значення. На підставі викладеного та

Outcome: partial