Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Затоківської селищної ради, [PERSON] , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, просить суд: визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3026 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0323 га (кадастровий номер [NUMBER] ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] »; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 20.07.2015 року, щодо земельної ділянки, площею 0,0323 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER] ); визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 20.07.2015 року, індексний номер 22979260, на підставі якого за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0323 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER] ); у разі задоволення позову стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою виявлено схему земельних оборудок на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського, пов`язаної із виведенням земель комунальної власності територіальної громади Затоківської селищної ради на користь приватних осіб. Встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі» та Затоківською селищною радою 30.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,2 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] для будівництва бази відпочинку терміном на 5 років, який в подальшому 08.10.2013 року було розірвано на підставі договору про розірвання договору оренди земельної ділянки. На підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 24.04.2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0323 га (кадастровий номер [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] земель наданих раніше у користування ТОВ «Вояж-Сі». Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3026 відповідачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0323 га (кадастровий номер [NUMBER] ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . У подальшому державним реєстратором Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області згідно рішення від 20.07.2015 № 22979260 зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0323 га по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.2015 № [NUMBER]. Позивач вважає, що [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку набуто з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Крім того, судом скасовано рішення селищної ради, яким затверджено технічну документацію, на підставі якої сформовано спірну земельну ділянку. Відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено у порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території. Державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності прийнято з порушенням законодавства, оскільки заявлене право не підлягало державній реєстрації. Вказані порушення і стали підставою для звернення до суду позивачем в інтересах держави з відповідним позовом. Представник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області прокурор Євглевський А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача - Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явився, надавши до матеріалів справи свій письмовий відзив від 11.07.2018 року, у якому виклав мотиви своїх заперечень, вказуючи, що надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному кадастрі відповідно до ЗУ «Про державний земельний кадастр» , без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складання документації із землеустрою. гр. [PERSON] звернулась до Затоківської селищної ради із клопотанням про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,0323 га (кадастровий номер [NUMBER] ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3026 відповідачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0323 га (кадастровий номер [NUMBER] ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що відповідач на цілком законних підставах звернулась до Затоківської селищної ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, яка на той момент була сформована та була вільною. Передана у власність [PERSON] земельна ділянка була сформована шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки на підставі затвердженої технічної документації, яка містить усі складові передбачені ст. 50 ЗУ «Про землеустрій», на яку посилається прокуратура в обґрунтування свої вимог. Цільове призначення сформованої земельної ділянки площею 0,0323 га, яка передана [PERSON] і зареєстрована за нею на праві власності - землі рекреаційного призначення (вид використання - Е07-03 для індивідуального дачного будівництва). Таким чином, формування земельної ділянки відбулось без зміни цільового призначення, а саме категорії - «Землі рекреаційного призначення», лише зі зміною виду використання земельної ділянки в межах даної категорії. Тому формування спірної земельної ділянки відбулось на цілком законних підставах. Разом з тим зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту того, що земельна ділянка сформована з порушенням Генерального плану смт. Затока. Так, не було надано ні копії генерального плану смт. Затока, а ні детального плану території, а ні копії технічної документації. Окрім того, зауважує, що прокуратура не мала права звертатись із вищевказаним позовом до суду, оскільки це не входить до її компетенції. Представник відповідача - [PERSON] - адвокат Каланжов В.І. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог повністю заперечував, про що зазначив у своєму відзиві від 21.06.2018 року, посилаючись на те, що відповідач - Затоківська селищна рада не наділена повноваженнями та можливостями щодо формування та реєстрації земельної ділянки, не має доступу до відомостей, які містяться в Державному земельному кадастрі, так само і можливостей вносити зміни до державного земельного кадастру, як в частині зміни цільового призначення земельної ділянки тощо. Зазначене свідчить про те, що єдиним органом (посадовою особою) наділеною повноваженнями щодо формування земельної ділянки є Державний земельний кадастр та державні кадастрові реєстратори, які в свою чергу здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок та надають останнім ознак об`єктів цивільних прав. Таким чином, рішення державного кадастрового реєстратора про державну реєстрацію земельної ділянки свідчить про відповідність поданих заявником документів вимогам чинного законодавства. Спірна земельна ділянка на момент ухвалення оскаржуваного рішення Затоківської селищної ради вже була сформована, їй було присвоєно кадастровий номер, визначено площу, межі, місцезнаходження (адресу), в т.ч. цільове призначення. Державну реєстрацію земельної ділянки, як об`єкту цивільного обороту здійснив кадастровий реєстратор, який наділений повноваженнями проводити перевірку відповідності поданих документів вимогам законодавства та не обмежений у можливостях відмовити в державній реєстрації земельних ділянок. З огляду на викладене, вважає відповідач, висновок позивача про обов`язковість складання проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки - не відповідає обставинам справи, не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Отже, сформована земельна ділянка, яка має унікальний кадастровий номер, визначену площу та конфігурацію та вилучена з земель державної або комунальної власності, не може бути об`єктом фактичного вилучення земельної ділянки за допомогою прокурорського втручання. Вказані обставини мають ознаки земельного рейдерства, оскільки задоволення позовних вимог призведе до фактичної втрати відповідачем законного права приватної власності на земельну ділянку. Також, зазначив, що вимоги, у яких позивач вказує, що державний реєстратор мав би відмовити в державній реєстрації права власності земельної ділянки через невідповідність поданих документів належить до юрисдикції адміністративного суду. Окремо звернув увагу на безпідставність звернення позивача в інтересах держави. Не погоджуючись з наведеним вище відзивом, позивач надав до суду відповідь на відзив від 10.07.2018 року, у якому підкреслив, що [PERSON] на завершенні своїх доводів прийшла до висновку, що Затоківська селищна рада не мала повноважень щодо зміни цільового призначення, що фактично є підтвердженням доводів позовної заяви місцевої прокуратури. Вважає, що порушення інтересів територіальної громади смт. Затока полягають у незаконному набутті [PERSON] права власності на земельну ділянку комунальної власності площею 0,0323 га. Прийняття рішення про передачу у власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності або користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки державної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно. Таким чином, відновлення становища, яке існувало до незаконного оформлення [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення, якими є рішення селищної ради про передачу земельної ділянки у власність, а також рішення приватного нотаріуса про проведення державної реєстрації права власності. Представник відповідача - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справ повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Як встановлено матеріалами справи між Затоківською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-СІ» 13.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,200 га терміном на 5 років для будівництва бази відпочинку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] який було розірвано 08.10.2013 року, що підтверджується договором про розірвання договору оренди земельної ділянки. /л.с.15-25/. Згідно листа № 02/15/19/4751/2201 від 13.08.2014 року виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради повідомлено, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 року № 1966 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-СІ» складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» до управління містобудування та архітектури міської ради була надана технічна документація із землеустрою земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . /л.с.26/ 17.04.2014 року на ХХХХІХ - й сесій VІ скликання Затоківської селищної ради було прийнято рішення № 1933 ««Про надання дозволу ТОВ «Вояж-СІ» складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок». /л.с.32/. Рішенням Затоківської селищної ради № 1967 від 20.06.2014 року, затверджено технічну документацію з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва і обслуговування б/в «Вояж-СІ» за адресою: [ADDRESS] /л.с.34/. Згідно Висновку по технічній документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок ТОВ «ВОЯЖ-СІ» для будівництва бази відпочинку за адресою: [ADDRESS] № 522 від 08.08.2014 року Управління містобудування та архітектури погодило ТОВ «ВОЯЖ СІ» поділ та об`єднання земельних ділянок загальною площею 1,2000 га на окремі земельні ділянки для передачі наступним громадянам: гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,0323 га за адресою: [ADDRESS]. /л.с.27/. Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3026 відповідачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0323 га (кадастровий номер [NUMBER] ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . /л.с.37/. У подальшому державним реєстратором Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0323 га по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.2015 № [NUMBER] , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна /л.с.41-43/. Проте, позивач вказує, що рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 № 1933 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» та від 20.06.2014 року № 1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва і обслуговування б/в «Вояж-СІ» за адресою: [ADDRESS]» були визнані протиправними та скасовані, що підтверджує поставною Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2014 року по справі № 815/4904/14 /л.с.28-32/. Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог посилається на порушення відповідачем Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, вимог ст.ст. 79-1, 118, 122 ЗК України. Також, позивач, вказуючи на викладені у ст. ст. 118, 122 ЗК України вимоги, щодо отримання громадянином земельної ділянки у власність, зазначає на необхідність виготовлення та надання на погодження відповідного проекту землеустрою бажаної земельної ділянки. Як на підставу задоволення позову посилається на порушення порядку розпорядження Затоківською селищною радою спірною земельною ділянкою, вважає, що внаслідок поділу земельної ділянки, належної раніше ТОВ «Вояж-Сі» для будівництва бази відпочинку, Затоківська селищна рада мала б розпорядитись спірною земельною ділянкою до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва, вважає, що в даному випадку порушено положення Генерального плану смт. Затока, також посилається на порушення відповідачем Затоківською селищною радою вимог земельного законодавства при відведенні земельної ділянки комунальної власності та як наслідок порушення державних інтересів. Тобто, при зверненні до суду, як на одну з підстав такого звернення позивач посилається на порушення законодавчо визначених норм та приписів земельних відносин, в тому числі, щодо формування, державної реєстрації нової земельної ділянки, її наступної передачі. Не погоджуючись з позовними вимогами представник відповідача Затоківської селищної ради та представник відповідача [PERSON] посилались на те, що органи прокуратури не мають повноважень на представництво інтересів органів місцевого самоврядування. Підставою для представництва прокурором інтересів держави має бути наявність порушень або загроз порушень цих самих інтересів. У позові прокурор не зміг чітко зазначити в чому саме відбулося порушення матеріальних або інших інтересів держави. Суд погоджується з вказаними ствердженнями відповідача, не вдаючись до оцінки наданих прокурором доказів щодо процедури оформлення права власності відповідачем на земельну ділянку, площею 0,0323 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER] ), та вважає їх обґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може звертатись до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або держави чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому ЦПК України та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу. Частиною 4 ст. 56 ЦПК України, визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99, поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Відповідно до ст. 187 Земельного кодексу України, контроль використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України. Статтею 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. За приписами ст. 15-2 Земельного кодексу України, які кореспондуються з приписами ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (держгеокадастр та його територіальні управління), у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Держгеокадастр є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства. Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року за № 333, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.10.2016 року за № 1391/29521, затверджено Положення про Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області. Відповідно до цього Положення Посадові особи Головного управління в межах своїх повноважень мають право: складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився; передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину. Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.08.2014 року за № 317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.09.2014 року за № 1126/25903 (діючого до 05.03.2018 року - тобто в період виникнення спірних правовідносин) затверджено "Порядок підготовки та внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань з питань дотримання вимог земельного законодавства ". Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року за № 910-р, погоджено пропозицію Міністерства аграрної політики та продовольства України, щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року за № 15 «Про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» функцій і повноважень Державної інспекції сільського господарства, що припиняється, із здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Таким чином дія «Порядку підготовки та внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань з питань дотримання вимог земельного законодавства» поширювалась на Держгеокадастр, як законодавчо визначений механізм, щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави в тому числі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності. Відповідно до п. 1.3 вищезазначеного Порядку, від імені Державної інспекції сільського господарства України та її територіальних органів (далі - інспекційні органи Держсільгоспінспекції України) вносити Клопотання до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування мають право: Головний державний інспектор сільського господарства України та його заступники, головні державні інспектори сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та їх заступники. Відповідно до п. 2.2 Порядку, клопотання вносяться в тому числі з метою: приведення у відповідність до законодавства рішень, прийнятих органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель. Згідно п. 5.2 Порядку, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування виконати вимоги, зазначені у клопотанні, чи при неотриманні від них протягом 30 днів з дати отримання клопотання письмового повідомлення про результати розгляду клопотання, відповідний інспекційний орган Держсільгоспінспекції України, що вніс клопотання, направляє копію клопотання та матеріали, які засвідчують факт порушення земельного законодавства, до відповідного органу прокуратури для вжиття заходів згідно з вимогами чинного законодавства. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру в Одеській області. Останнє є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку, в тому числі, щодо попередження порушення вимог земельного законодавства та наступного звернення до органів прокуратури та суду. Поряд з цим позивач стверджує про відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції контролю (нагляду) у спірних правовідносинах. Згідно з положеннями ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Згідно з положеннями ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. З сукупного аналізу вищевказаної норми Конституції України (п.3 ч.1 ст.131-1), що має найвищу юридичну силу, та приписів Закону України «Про прокуратуру» випливає, що підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді повинна бути в сукупності наявність двох обставин: виключного випадку та дотримання порядку, визначеного законом. Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки, щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 ВС/КАС зробив наступний правовий висновок, щодо застосування судами ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»: «участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах (в тому числі касаційне оскарження судових рішень) стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу». В Постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10.05.2018р. у справі № 910/18283/17, викладено наступний правовий висновок: «не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави». Згідно положень ч. 1ст. 167 ЦК України, держава діє у цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію про те, що вже сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (п.п. 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Менчинська проти Росії», п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мартіні проти Франції»). Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони почуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції" від 07.06.2001 року). Підтримка прокуратурою однієї зі сторін, безумовно, може бути виправданою за належних обставин, наприклад, зокрема, коли захисту потребують державні інтереси. Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді цивільного спору. Як було вище зазначено Держгеокадастр в Одеській області має право: звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Таким чином законодавець визначив право Держгеокадастру в межах наданих повноважень звертатись до суду із віндикаційним позовом, а саме витребувати майно (земельні ділянки) від недобросовісних набувачів. Поряд з цим законодавець не встановлює жодних обмежень для Держгеокадастру в реалізації зазначених повноважень, в тому числі обмежень, щодо повернення земельних ділянок, шляхом скасування рішень місцевих рад, щодо передачі вказаних земельних ділянок, прийнятих з порушенням норм діючого земельного законодавства. Зазначене обмеження нівелювало б саму мету створення Держгеокадастру, як центрального органу виконавчої влади покликаного здійснювати контроль, охорону та захист земель усіх категорій та форм власності. Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо. Так, у справі «Ferreira Alves v. Portugal» (№25053/05, 21.06.2007) ЄСПЛ наголосив, що не має значення, чи виступає прокурор як сторона у справі, оскільки він може вплинути на рішення суду, і такий вплив потенційно може бути не на користь заявника (п.38). У справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) Європейський суд відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). Просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін процесу, має сенс лише в тому випадку, коли це відбувається з метою впливу на суд. У зв`язку з цим ЄСПЛ послався на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (п.38). У цій справі Євросуд констатував, що втручання прокурора у розгляд справи на стадії оскарження рішення завдало шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін (п. 39). У справі «Корольов проти Росії, №2» (№5447/03, 1.04.2010) ЄСПЛ установив: «Прокурор вступив у справу на стадії касаційного провадження, і такий вступ зводився до простої підтримки рішення суду першої інстанції, тобто повторення правових доводів відповідачів, що мало на меті вплинути на суд. Отже, принцип процесуальної рівності, який вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін, у такій справі дотримано не було». В постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 927/880/17, зроблено наступний правовий висновок: «участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору. З вказаних підстав правильно виходили суди попередніх інстанцій дійшовши висновків про залишення позову Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури без розгляду. Верховний Суд звертає особливу увагу судів першої інстанції на необхідність перевірки підстав звернення та допуску прокурора до представництва». В постанові ВС від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17 суд висловив наступну позицію: «оцінюючи правові наслідки необґрунтованого допуску прокурора до представництва, суд виходить з того, що підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора. У разі вирішення справи по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, лише у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України». З наданих позивачем матеріалів до позовної заяви вбачається відсутність інформації про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та доказів про повідомлення позивачем Держгеокадастр та (або) його територіальні управління про здійснення представництва його інтересів в суді. Судом враховується позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018р. у справі № 917/1461/17, щодо необхідності дослідження повноважень Держгеокадастру та його територіальних органів, як органів виконавчої влади, через яких держава Україна реалізує своє право державної власності на земельні ділянки та право на звернення до суду з позовами за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а також правомірності пред`явлення позову прокурором саме без зазначення Держгеокадастру та його територіальних органів в якості позивача. Тобто у правовому регулюванні діяльності органів виконавчої влади суттєве значення має обґрунтоване визначення виконуваних цими органами функцій та їх компетенції. Функції становлять найважливішу складову управлінської діяльності, походять від загального змісту державного управління, складають змістову характеристику діяльності. Функції характеризують основний напрям і зміст діяльності суб`єкта. Державний орган бере участь у виконанні всіх функцій держави, але переважно зайнятий тими з них, які прямо витікають з його призначення. Через покладення державою на свій конкретний орган певного комплексу функцій досягається спеціалізація державної діяльності, виділяються ті державні структури, які опікуються окресленою сферою суспільних відносин, певним родовим або видовим об`єктом державного управління. Саме у такий спосіб можна встановити, що забезпечує конкретний орган, чим він займається, за що несуть відповідальність його посадові особи. Компетенція, у свою чергу, є проявом діяльності органу держави, що спирається на владні повноваження. Найважливішою ознакою органу держави є наявність у нього компетенції - владних право спроможностей (сукупності прав і обов`язків) певного змісту та обсягу. Реалізація органом держави своєї компетенції - це не тільки його право, а й обов`язок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що положення органів державної влади, врегульоване правовими нормами, утворює його правовий статус, що включає, зокрема компетенцію органу державної влади, що охоплює конкретні функції та повноваження стосовно певних предметів відання. Функції визначають напрями, сфери діяльності державного органу, а повноваження показують, що конкретно орган може або повинен робити щодо певного предмета відання. Однак, при зверненні до суду необхідно брати до уваги не лише функції органу державної влади і повноваження його посадових осіб, але і його правосуб`єктність як юридичної особи, унормовану ст. 91 ЦК України. В постанові Верховного Суду від 23.10.2018 року по справі № 906/240/18 зроблено наступний правовий висновок: «Касаційний господарський суд погоджується із висновком апеляційного господарського суду про те, що прокурором при зверненні з позовом у цій справі в інтересах держави безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу. При цьому, посилання Прокурора на те, що чинним законодавством України визначені органи, уповноважені державою здійснювати функції контролю у сфері публічних закупівель (Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Держаудитслужба України), проте у вказаних органів відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти недійсними, Касаційний господарський суд відхиляє, з огляду на те, що таке ствердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому Прокурор не враховує того, що положення таких нормативних - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави». В справі, що розглядається, враховуючи норми діючого законодавства в сфері земельних відносин, суд також не може погодитись із висновком позивача про відсутність органу, уповноваженого здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах та відсутність у вказаного органу, як юридичної особи - учасника цивільних правовідносин, можливості та правоздатності самостійно звернутись до суду. З огляду на те, що позивач безпідставно не зазначив орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та /або охоронюваного законом інтересу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі, що є підставою для відмови в позові. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17; від 07.05.2018 року у справі № 910/18283/17; від 10.05.2018 року у справі № 918/323/17; від 19.07.2018 року у справі №822/1169/17; від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для врахування при вирішенні даної справи. Крім того, у Висновку Верховного Суду України, викладеного в Постанові від 12.12.2018 року, справа № 495/9141/16-ц, провадження № 61-26012св18 суд зазначив: «Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру». У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Проте при вирішенні спору суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову виконувачем обов`язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави. Зокрема, не з`ясували який суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж, що такий суб`єкт владних повноважень відсутній.» На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що прокурор не навів суду доказів наявності виключного випадку для подання позову Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, [PERSON] , виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, не обґрунтував представництва прокурором інтересів держави у цій справі, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed