Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Аспект плюс», у якому після уточнення позовних вимог просить стягнути заборгованість з невиплаченої заробітної плати в сумі 8307,00 грн., середній заробіток за затримку розрахунку за період з 31.10.2013 року по 13.03.2014 року в сумі 14839,16 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., затрати на правову допомогу в сумі 250 грн. Позов обґрунтовано ст. 116, 117 КЗпП України, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про Порядок обчислення середньої заробітної плати». Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. відповідно до ст.76 ЦПК України, повідомлення про причину неявки до суду не надійшло. Приймаючи до уваги, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд згідно зі ст. 224 ЦПК України ухвалив заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач знаходився з відповідачем у трудових відносинах з 02.04.2012 року по 31.10.2013 року. Був звільнений з роботи з 31.10.2013 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці. Відповідно до довідки відповідача від 11.11.2013 року № 182 заборгованість із заробітної плати становить 8307 грн., у тому числі за травень 2013 - 432,10 грн., червень 2013 року -1417,85 грн., липень - 1474,47 грн., серпень - 1061,10 грн., вересень - 2202,82 грн., жовтень 2013 року -1718,66 грн. Позивач вказує, що в порушення його законних трудових прав, у визначені законом строки не була виплачена заробітна плата та не проведено розрахунку при його звільненні з роботи і це було зроблено без поважних на те причин, що призвело до моральних страждань позивача та прийняття ним додаткових зусиль для організації його життя. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, положеннями статті 116 КЗпП України передбачено, що саме на підприємство покладено обов'язок повного та своєчасного розрахунку з працівником, що звільняється. З довідки підприємства вбачається, що відповідач в день звільнення позивача з роботи повного розрахунку не провів. Таким чином, суд дійшов висновку, що при звільненні остаточний розрахунок з позивачем не проведено. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Виходячи з аналізу змісту норми ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, слід дійти висновку, що підставою такої відповідальності є, по-перше, факт порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та, по-друге, вина власника. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідач не довів, що здійснив розрахунок з позивачем при його звільненні 31.10.2013 року. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 8307 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядку) у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середня заробітна плата повинна обчислюватися виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (останні два місяця роботи). Згідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Сума середнього заробітку, що підлягає стягненню за період з 31 жовтня 2013 року по 13 березня 2013 року становить 14839,16 грн. (110,74 грн. середньоденний заробіток (а.с. 6) х 134 робочих днів ). Відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, саме на власника підприємства покладено обов'язок відшкодовувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять яких-небудь інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Згідно до роз'яснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" ) відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами, які найшли підтвердження в судовому засіданні. Сам факт не проведення повного розрахунку з робітником в день його звільнення свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди. В рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року дано тлумачення, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117,237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В даному випадку, рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року за № 4-рп/2012, дано тлумачення щодо можливості стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що несвоєчасним проведенням розрахунку позивач не може вести звичайний спосіб життя, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя й з дотриманням вимог ст.237-1 КЗпП України та врахувавши конкретні обставини справи, виходячи із засад розумності, справедливості, співмірності, та вважає, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково в сумі 500 грн. Вказана сума відповідає характеру та ступеню моральних страждань позивача, конкретним обставинам справи. Стосовно вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмір 250 грн. суд зазначає наступне. Згідно статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, який бере участь у справі. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання авансу. Довідка від 04.12.2013 року, підписана адвокатом [PERSON], свідчить про те, що позивачу була надана юридична допомога щодо складання позовної заяви до суду, за що [PERSON] внесено 250 грн. Проте, до матеріалів справи не надано документів, оформлених у встановленому законом порядку - квитанцій до прибуткового касового ордера або платіжного доручення з відміткою банку, касових чеків тощо. За таких обставин, сума витрат на правову допомогу в розмірі 150 грн. необґрунтована, ні підтверджена належними доказами, а тому не підлягає відшкодуванню. Розмір судового збору буде дорівнювати сумі 503,56 грн., що складається з 231,46 грн. (задоволені майнові вимоги 14839,16 +8307=23146,16 х 1%) та 57,35 грн. (частково задоволені вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в сумі 500 грн., з позову 1000 грн. -114,70 грн.). Оскільки позивач за законом звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial