Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, передану для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,3100 га на території Степової сільської ради у порядку спадкування за законом після померлого [PERSON], яка належала йому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №129321, зареєстрованого 28.12.2002 року, реєстраційний номер - 244, кадастровий номер - 1221487200:02:002:0310. Представник позивача надав суду заяву в якій просив розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, щодо задоволення позовних вимог не заперечував. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що у 1988 році [PERSON] припинив шлюбні відносини з дружиною - [PERSON], однак шлюб не розірвав у встановленому законом порядку. З листопада 1988 року [PERSON] проживав разом із [PERSON] вів спільне господарство. У 2002 році під час спільного проживання з позивачем, [PERSON] отримав у приватну власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення пл. 4,31 га, як власник сертифікату колишнього КСП «Баглійське» на землях Степової сільської ради, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 28.12.2002 року. 22 червня 2007 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири №15 в буд. № 5 по пров.Шкільному в с.Степове та земельної ділянки (паю), загальною площею 4,31 га, розташованої на території Степової сільської ради. У 2009 році позивач звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання факту спільного проживання з померлим [PERSON] однією сім'єю та визнання права власності на квартиру. 02 жовтня 2009 року Дніпропетровський районний суд виніс заочне рішення, яким було встановлення факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], померлого 22 червня 2007 року. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 15 в буд.№5 по пров.Шкільному в с.Степове Дніпропетровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 22 червня 2007 року. Також у рішенні було встановлено факт, що позивач здійснювала догляд за [PERSON], оскільки останній тяжко хворів, потребував стороннього догляду. Рішення набрало законної сили 13 листопада 2009 року. Згідно з ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Станом на сьогоднішній день вже більше 9 років після смерті [PERSON] позивач одноособово у повному обсязі користується та розпоряджається вищезазначеною земельною ділянкою. 3 огляду на це позивач звернулась до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, постановою від 28.01.2016 року державний нотаріус відмовив у вчиненні такої нотаріальної дії, з огляду на те, що між позивачем та [PERSON] відсутні шлюбні стосунки. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи: рішенням суду встановлено факт того що у 1988 році [PERSON] припинив шлюбні відносини з дружиною - [PERSON], однак шлюб не розірвав у встановленому законом порядку, судом також встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON]. Довідкою виконавчого комітету Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 265 від 19.05.2015 року зазначено, що «[PERSON] дійсно фактично проживав в громадянському шлюбі з 1988 року по день смерті 22.06.2007 року з [PERSON]». У відповідності до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Отже, позивач є спадкоємцем майна померлого четвертої черги спадкування за законом та в силу ст.ст. 1259, 1264 ЦК України має право на спадкування земельної ділянки, для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,3100 га на території Степової сільської ради, що залишилась після смерті [PERSON]. Суд погоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на спадкове майно у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON], задовольнити. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON], не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved