Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, які уточнила 27.03.2019 року, до [PERSON] , [PERSON] , якими просила встановити факт прийняття спадщини шляхом володіння спадковим майном та визнати право власності за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 5/12 часток житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , які належали померлому, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є дочкою спадкодавця, на момент його смерті постійно проживала та була зареєстрована за однією адресою із спадкодавцем, чим фактично прийняла спадщину. За життя [PERSON] заповіт не залишав. Спадкоємцем за законом першої черги на вищевказане майно окрім позивачки є дружина [PERSON] та син [PERSON] На звернення позивачки до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д . з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, їй відмовлено у зв`язку з тим, що в неї відсутній правовстановлювальний документ на житловий будинок та крім неї на момент смерті [PERSON] у нього була дружина [PERSON] Ухвалою суду від 15.02.2019 року залучено до участі у справі співвідповідача [PERSON] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Представник позивачки в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, надали суду заяви про визнання позову та розгляд справи у їх відсутність (а.с.35,47). У судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що [PERSON] з малолітства проживала разом із спадкодавцем, на день смерті [PERSON] , померлого [INFO] , була неповнолітньою та знаходилася на його утриманні, після смерті доглядала будинок, фактично вступила в управління та володіння будинком та на даний момент там проживає. Вислухавши представника позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.07.1984 року, зареєстрованого в реєстрі №І-2152, [PERSON] придбав у [PERSON]. 5/12 часток незакінченого будівництвом будинку [ADDRESS] (а.с.20-21). Згідно технічної документації, виготовленої Ізмаїльським БТІ у 2009 році, по [ADDRESS] власником 5/12 часток житлового будинку є [PERSON] (а.с.17-19). Відповідно до довідки ФОП [PERSON] від 06.02.2019 року №27, згідно інвентаризаційної справи користувачем житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , є [PERSON] (померлий) на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.1984 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори, реєстр №І-2152. Зазначений житловий будинок з надвірними спорудами побудований у 1969 році та згідно чинного законодавства не підлягає прийняттю в експлуатацію (а.с.34). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.12.1991 року, [INFO] помер [PERSON] , актовий запис №1011 (а.с.5). Згідно із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10.12.2018 року [PERSON] . заповітів / спадкових договорів не залишив. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 5/12 часток житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За життя спадкодавець заповіту не залишив, що підтверджено Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №54415718, №54415753, №54415736 від 10.12.2018 року, згідно яких інформація про заповіт складений та посвідчений від імені [PERSON] відсутня (а.с.12-14). Осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), немає. Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Так, спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст.529 ЦК УРСР (1963 року) після смерті [PERSON] стала її донька [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21.03.1989 року (а.с.7), дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 21.08.1982 року (а.с.6), син [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 23.01.2019 року (а.с.32). Згідно ч.1 ст.549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачка [PERSON] згідно ст. 531 ЦК УРСР (1963 рік), є спадкоємцем за законом, оскільки була на той час непрацездатною особою - неповнолітньою особою, що перебувала на утриманні спадкодавця, та спадщину прийняла фактично шляхом спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , тому вважаються такою, що фактично прийняли спадщину шляхом володіння спадковим майном, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (1963 року). Згідно матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] з заявами про прийняття спадщини не заверталися. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , листом від 18.12.2018 року №946/02-14 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, у зв`язку з тим, що у заявниці відсутній Державний акт на право власності на земельну ділянку [ADDRESS] Крім того, на момент смерті [PERSON] у нього була дружина - [PERSON]. (а.с.8). Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п.3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується право власності померлого [PERSON] на 5/12 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Також, судом встановлено, що позивачка [PERSON] спадщину після померлого прийняла фактично, оскільки проживала зі спадкодавцем за однією адресою, вступила в управління та володіння зазначеним житловим будинком, що входить до предмету спадщини, що підтверджується показами свідків та наявними письмовими доказами, осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає, інші спадкоємці на спадщину не претендують на неї. Також підтверджено факт знаходження позивачки на утриманні спадкодавця. З огляду на встановлене, позивачка обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідачі визнали позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved