Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач 21 лютого 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06 вересня 2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4KP50030723, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредитні кошти у сумі 2\~078,70 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 25,08% річних від суми залишку заборгованості. Судовим наказом виданим Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 28.04.2009 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки заборгованості в сумі 7\~077,77 грн. за договором №\~DNH4KP50030723 від 06.09.2005 року було стягнуто вищевказану суму боргу. В порушення умов кредитного договору позичальник несвоєчасно і не у повному розмірі здійснювала повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у порядку і на умовах встановлених кредитним договором, у звязку із чим, станом на 04 лютого 2014 року має заборгованість в сумі 28\~073,22 грн., з якої: -заборгованість за кредитом 1\~192,74 грн.; -заборгованість по процентам за користування кредитом 8\~382,40 грн.; -пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 18\~498,08 грн.; Посилаючись на викладені обставини, уточнивши свої позовні вимоги позивач просив суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором №\~DNH4KP50030723 від 06.09.2005 року у сумі 28\~073,22 грн. та судові витрати по справі. Заочним рішенням суду від 08 травня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі (а.с.49-51). 29 липня 2016 року [PERSON] не погодившись із заочним розглядом справи подала до суду заяву про перегляд вказаного заочного рішення суду (а.с.75-81). Ухвалою суду від 29 серпня 2016 року заочне рішення суду від 08.05.2014 року скасовано, справу призначено до судового розгляду (а.с.90). В судовому засіданні позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. Просила у позові відмовити. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст складений 14 квітня 2017 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Судом встановлено, що 06 вересня 2005 року на підставі заяви позичальника №\~DNH4KP50030723 між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 2\~078,70 грн. на споживчі цілі, терміном на 12 місяців по 06.09.2006 року включно, при умові сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,09% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в умовах (а.с.6). Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, - кредит надав позичальниці. Судовим наказом виданим Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 28\~квітня\~2009 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №\~DNH4KP50030723 від 06.09.2005 року в сумі 7\~077,77 грн., яка складається із :заборгованості за кредитом 1\~688,61 грн.; заборгованості по процентам за користування 2 921,97 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 1\~892,06 грн.; штраф (фіксована частина) 250,00 грн. штраф (процентна складова) 325,13 грн. та судові витрати по справі в сумі 50,39 грн. (а.с.4,32-33). Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.103-105) станом на 04.02.2014 року заборгованість [PERSON] становить 29\~976,88 грн., з якої:заборгованість по кредиту 1\~192,74 грн.; заборгованість по процентам 8\~382,40 грн.; пеня 18\~498,08 грн.; штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 1 403,66 грн. Враховуючи вищевикладене та дослідивши матеріали справи суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом. У відповідності до ст..530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Згідно статті 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно п.31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі . Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно ст..253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, стосовно застосування положень частини третьої статті 267\~ЦК України\~зазначено наступне. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267\~ЦК України,\~позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303\~ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідачка у своєму клопотанні від 06 квітня 2017 року та в судовому засіданні просить суд застосувати строки позовної давності (а.с.121-124). Суд зауважує, що посилання позивача на те, що в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт строк позовної давності визначено в 5 років (п.5.5. (а.с.10), не можуть бути прийняті судом до уваги, так як на сторінках даних Умов відсутні підписи відповідачки як позичальника, а отже, вона не була в повній мірі ознайомлена із даними Умовами, а тому строк позовної давності застосовується на загальних підставах, тобто в 3 роки. Враховуючи вищевикладене виходить, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6\~листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18\~червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року. Враховуючи те, що позивач звертався в квітні 2009 року до суду із заявою про стягнення заборгованості за вказаним договором станом на 10.12.2008 року. Даний позов вже про стягнення заборгованості станом на 04.02.2014 року з вирахуванням суми стягнутої судовим наказом, до суду подано 21 лютого 2014 року, тобто після спливу встановленого законом строку позовної давності в три роки. Клопотань про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності його пропуску позивачем не заявлялось. Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не підлягають задоволенню, то сплачений судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed