Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2019 року звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство-15339» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, в якому просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство-15339» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 91924,89 гривень. В обґрунтування вимог позивач вказав, що він з 21.04.2015 року по 30.11.2017 року працював водієм автобуса в Приватному акціонерному товаристві «Автотранспортне підприємство-15339», що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці. Позивача будо звільнено з роботи 30.11.2017 року по ст.36 п.1 КЗпП України, за згодою сторін. Однак, з позивачем не було проведено розрахунок при звільненні. Судовим наказом Октябрського районного суду м.Полтави від 10.12.2018 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство-15339» на користь [PERSON] 7118,10 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 27.12.2018 року відповідач сплатив позивачу 7118,10 гривень, згідно судового наказу від 10.12.2018 року, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку від 14.02.2019 року. Таким чином, час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку мав місце в період з 30.11.2017 року по 27.12.2018 року включно, тобто 392 дні затримки розрахунку при звільненні по день проведення фактичного розрахунку. За останні два відпрацьованих позивачем календарних місяці, що передували звільненню, а саме: жовтень-листопад 2017 року, в жовтні 2017 року було 22 робочих дні і в листопаді 2017 року було 22 робочих днів, що в загальному становить 44 робочих днів. Таким чином, виходячи з розрахунку (10318,10/44) х 392, відповідач повинен сплатити позивачу 91924,89 гривень. Ухвалою суду від 01.03.2019 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем подано до суду відзив, в якому він просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Зазначив, що згідно облікових даних [PERSON] нараховано за жовтень 2017 року - 3260 гривень, за листопад 2017 року - 7058,10 гривень, з яких 3260 гривень - заробітна плата, 3798,10 гривень - компенсація за невикористані відпустки. Вказав, що фактично середня заробітна плата за жовтень-листопад становила 3260 гривень в місяць, фактична заборгованість на день звільнення становила 5730,07 гривень, враховуючи відрахування 18% ПДФ та 1.5% військового збору. Ухвалою суду від 26.04.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача доказів. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання неодноразово не з`являвся, про розгляд справи повідомлений належним чином; відповідач надав відзив на позов. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 21.04.2015 року по 30.11.2017 року [PERSON] працював водієм автобуса в Приватному акціонерному товаристві «Автотранспортне підприємство-15339», був звільнений по ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін (а.с.4 - трудова книжка). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом Законів про працю України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовим наказом Октябрського районного суду м.Полтави від 10.12.2018 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство-15339» на користь [PERSON] 7118,10 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (а.с.6 - судовий наказ). 27.12.2018 року судовий наказ відповідачем було виконано і перераховано належні позивачу грошові суми на його картковий рахунок (а.с.7). Судом встановлено, що до суду звернувся звільнений підприємством позивач з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, право на яку передбачене ч.1 ст.117 КЗпП України, в зв`язку з порушенням його права на отримання сум, належних працівникові при звільненні, передбаченого ч.1 ст.116 КЗпП України, в день його звільнення 30.11.2017 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Суд, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Так, відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст.2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Відповідно до вищевказаних положень суд визначає розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з 30.11.2017 року по 27.12.2018 року наступним чином. Згідно облікових даних відповідача, [PERSON] нараховано за жовтень 2017 року - 3260 гривень, за листопад 2017 року - 7058,10 гривень, з яких 3260 гривень - заробітна плата, 3798,10 гривень - компенсація за невикористані відпустки. Отже, фактично середня заробітна плата за жовтень-листопад становила 3260 гривень в місяць , без відрахування 18% ПДФ та 1.5% військового збору. З цієї суми мають бути утримані податки та інші обов`язкові платежі.Позивачем не було спростовано ці дані. Таким чином, заробітна плата за два останніх повних календарних місяця, що передують звільненню позивача становила 5248,60 гривень (6520 гривень - 1271,40 гривень (19,5% ПДФ та ВЗ)). 5248,6 грн. : 44 робочих днів = 119,29 гривень, що становить середньоденну заробітну плату позивача. Тоді, розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з 30.11.2017 року по 27.12.2018 року становить: 119,29 грн. х 269 робочих днів = 32089,01 грн. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог[PERSON] частково та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 32089,01 гривень за період затримки з 30.11.2017 року по 27.12.2018 року. Суд вважає, що позивачем не доведені вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 59835,88 грн.(91924,89 грн. - 32089,01 грн.). При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо не співмірності заявленої суми, з посиланням на те, що питома вага заборгованості по заробітній платі при звільненні до стягуваної суми за цим позовом становить лише 2,85%. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, надані сторонами розрахунки, суд вважає за можливе визначити суму середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, який зазначений вище. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки з вини роботодавця належить звільненому працівникові сум у строки, визначені 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку із його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України (постанова Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16). Отже, відхиляючи доводи відповідача, суд виходить з того, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснюється відповідно до вимог працівника у сумі, яка вирахувана на день звільнення працівника, а зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку є правом суду. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Таким чином, при зверненні з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 91924,89 гривень позивач не був звільнений від сплати судового збору. З огляду на те, що позов задоволено частково, а саме на 34,91%, а відмовлено на 65,09 %, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 320,91 гривень судового збору, а з позивача на користь держави - 598,34 гривень судового збору. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial