Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

в вересні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з вересня 2007 року перебуває в шлюбі з третьою особою [PERSON] 26 лютого 2010 року її чоловік уклав з ТОВ «Авто просто» договір № 312278 на придбання автомобіля «ДЕУ Ланос». За умовами договору її чоловік зобов'язувався щомісяця сплачувати повні внески, а відповідач зобов'язувався надати послуги з забезпечення отримання автомобіля. Виконуючи умови договору її чоловік в період з 26.02.2010 року по 13.09.2012 року сплатив відповідачу сумісні сімейні кошти на загальну суму 47060 грн. Вважає, що відповідач ввів в оману її чоловіка і не зовсім виконав умови Угоди, чим суттєво вплинув на їх з чоловіком спільне матеріальне становище. Зазначила, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Просила визнати недійсною угоду купівлі автомобіля від 26.02.2010 року укладено між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON]; зобов'язати ТОВ «Авто Просто» повернути [PERSON] кошти в розмірі 47060 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що вимоги позивача є безпідставними та надуманими. Позивачка не є належним позивачем у справі, оскільки не є стороною угоди, її права даною угодою не порушуються, а до суду може звернутись особа права якої порушуються, оспорюються і не визнаються. Просив у позові відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON] перебувають в шлюбі з 8 вересня 2007 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про шлюб(а.с.6) 26 лютого 2010р. між третьою особою [PERSON] та ТОВ «Авто Просто», було укладено Угоду № 312278 з додатками № 1, № 2, які є невід'ємними частинами Угоди (а.с. 7-14). Згідно із ст. 1 Угоди № 312278 від 26.02.2010 року предметом угоди є надання учаснику послуг системи Авто Так, спрямованих на придбання Автомобіля. Як вбачається з додатку № 1 до Угоди [PERSON] мав намір отримати автомобіль «ДЕУ Ланос», вартістю 70470,00грн. Звертаючись до суду з позовом позивач в обґрунтування заявлених вимог зазначає, що відповідач ввів в оману її чоловіка і не зовсім виконав умови Угоди, чим суттєво вплинув на їх з чоловіком спільне матеріальне становище, а тому вважає, що укладений її чоловіком правочин є недійсним на підставі ст.ст. 229,230 ЦК України. Разом з тим суд не може погодитись з такими доводами позивача, зважаючи на таке. Згідно з п.7 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом . Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З аналізу приведених вище норм вбачається, що оспорювати правочин з підстав визначених ст.ст. 229,230 ЦК України може саме особа яка діяла під впливом помилки чи обману. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що угоду № 312278 від 26.02.2010 року укладала з відповідачем не позивачка, а її чоловік третя особа [PERSON], а отже з наведеного вбачається, що позивачка як не сторона правочину повинна довести суду, що укладеною угодою зачіпаються її права і такі підлягають захисту. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим позивачка в порядку ст. 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів, що укладена оспорювана угода внаслідок помилки та обману порушує її інтереси. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача, що на виконання умов угоди третя особа витратила сімейні кошти, оскільки належних доказів нею не надано і таких у судовому засіданні не здобуто. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судом встановлено, що позивачкою не доведено порушення її прав оспорюванню угодою з підстав ст.ст. 229, 230 ЦК України, а тому суд приходить до висновку про відмову в позові в повному обсязі. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed