Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

ПАТ КБ ПриватБанк звернулося 18.08.2016 р. до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За позовом, посилаючись на ст..ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та умови договору б/н від 24.10.2007 р., просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 38913 грн. 53 коп. з яких: заборгованість за кредитом 5110,29 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 28712,12 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3000,00 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процента складова) 1841,12 грн. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.39-40). [PERSON] заявила клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та її представника, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.01.2007 р. відповідно до укладеного договору б/н [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджено підписом у заяві. При укладанні договору, сторони керувались ст..634 ч.1 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач зобов»язання за вказаним договором належним чином не виконав, через що станом на 31.07.2016 р. має заборгованість перед банком в сумі 38913,53 грн., з яких: заборгованість за кредитом 5110,29 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 28712,12 грн., заборгованість за пенею та комісією 3000 грн., штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процента складова) 1841,12 грн. Викладене підтверджується розрахунком заборгованості станом на 31.07.2016 р., кредитним договором, анкетою-заявою, умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегулювані цими актами. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. В судовому засіданні відповідач наголошувала на тому, що з грудня 2012 р. вона не сплачувала кредитних коштів за договором, а відображені позивачем в розрахунку відомості про такі проплати, не відповідають дійсності. Суд вважає доводи відповідача неспроможними з огляду на наступне. За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.57 ЦПК України визначено, що на підставі письмових доказів суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Підстав визнавати наданий позивачем розрахунок заборгованості, як і виписку з особового рахунку відповідача (а.с.3-6, 53-62), суд не встановив, а тому приймає їх до уваги при постановленні рішення. Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Договір між банком та відповідачем був укладений 24.10.2007 р. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за даним договором 18.08.2016 р. (а.с.1). Дійсно, в силу вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України). Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13, яка є обов'язковою для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України: «Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів». В силу вимог ст. 267 ч. ч. 3,4 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача та відповідач в процесі розгляду справи просили суд застосувати строк позовної давності. Проте, зміст розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] перед Банком за вищезазначеним договором № б/н від 24.10.2007 року, який був додатком до позову Банку у цій справі (а.с.3-6), та із стовпців № 11 «сплачено відсотків» та № 15 «сума погашення за наданим кредитом» якого вбачається, що відповідач постійно з 17.01.2008 року по 31.01.2014 р. робила часткові погашення заборгованості за вказаним договором (зокрема, 17.01.2008 р., 23.01.2008 р., 22.02.2008 р., 25.03.2008 р., 29.04.2008 р., 27.05.2008 р., 02.07.2008 р., 01.08.2008 р., 27.08.2008 р., 30.09.2008 р., 31.10.2008 р., 03.12.2008 р., 26.12.2008 р., 13.02.2009 р., 26.02.2009 р., 24.03.2009 р., 27.04.2009 р., 15.05.2009 р., 25.05.2009 р., 18.06.2009 р., 23.06.2009 р., 30.07.2009 р., 04.09.2009 р., 25.05.2009 р., 30.10.2009 р., 26.11.2009 р., 23.12.2009 р., 19.01.2010 р., 25.02.2010 р., 26.03.2010 р., 26.04.2010 р., 26.05.2010 р., 25.06.2010 р., 07.07.2010 р., 27.08.2010 р., 23.09.2010 р., 26.10.2010 р., 26.11.2010 р., 24.12.2010 р., 25.01.2011 р., 23.02.2011 р., 24.02.2011 р., 24.03.2011 р., 22.04.2011 р., 24.05.2011 р., 23.06.2011 р., 25.07.2011 р., 25.08.2011 р., 23.09.2011 р., 25.10.2011 р., 25.11.2011 р., 23.12.2011 р., 25.01.2012 р., 23.02.2011 р., 26.03.2012 р., 24.04.2012 р., 01.06.2012 р., 15.05.2012 р., 25.07.2012 р., 29.07.2012 р., 22.08.2012 р., 25.09.2012 р., 23.10.2012 р., 22.11.2012 р., 26.12.2012 р., 23.01.2013 р., 31.03.2013 р., 29.04.2013 р., 12.06.2013 р., 25.06.2013 р., 24.07.2013 р., 23.08.2013 р., 25.09.2013 р., 26.10.2013 р., 27.11.2013 р., 31.01.2014 р. ), що свідчить про визнання [PERSON] боргу перед банком за вищезазначеним договором та, в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦК України, перериває перебіг позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч. 3 ЦК України). Таким чином, існування між сторонами кредитного договору підтверджується також фактичним виконанням сторонами його умов, хоча і не завжди добросовісним з боку відповідача. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог банку і стягнення заборгованості, адже позивачем доведено факт невиконання відповідачем зобов"язань за кредитним договором та надано відповідний розрахунок суми заборгованості, що відповідачем частково або повністю не спростований, а доводи відповідача, є необґрунтованими з наведених вище підстав. На підставі ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1378 грн.

Outcome: approved