Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 16.11.2020 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович (третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Вельков Олег Віталійович) про захист прав споживача, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення моральної шкоди, згідно якого просить суд: - визнати виконавчий напис, вчинений [PERSON] , приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області 03 жовтня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за №4069, про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості в загальній сумі 31\~599,65 грн. таким, що не підлягає виконанню; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000,00 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 22\~400 грн. Позов мотивований тим, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Велькова Олега Віталійовича перебуває виконавче провадження №63468230 з примусового виконання виконавчого напису № 4069, виданого 03.10.2020 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості, що виникла за Кредитним договором №05006944904 від 03 вересня 2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та [PERSON] , у загальній сумі 41599,65 грн. Ознайомившись 06.11.2020 із матеріалами виконавчого провадження, позивачем встановлено, що 03 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарасом Володимировичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №4069, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості, що виникла за Кредитним договором №05006944904 від 03 вересня 2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та [PERSON] , яка складається з: - простроченої заборгованості за сумою кредиту 7\~580,21 грн.; - простроченої заборгованості за відсотками та комісією 22\~324,81 грн.; - строкової заборгованості за відсотками та комісією 194,63 грн. - сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису 1500,00 грн. Загальна сума заборгованості 31599,65 грн. Стягнення здійснюється за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року. Позивач стверджує, що її заборгованості перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за вказаним вище кредитним договором взагалі не має, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 у справі №501/5715/13-ц (провадження №22-ц/785/7653/15), яким позов [PERSON] задоволено, визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 03.09.2008, укладеним між [PERSON] та ТОВ «ПростоФінанс», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи». Згідно мотивувальної частини вказаного судового рішення, яке набрало законної сили та не скасовано до теперішнього часу, протягом всього часу дії договору [PERSON] належно виконувала зобов`язання, сплачувала кошти в розмірі, встановленому договором, а заборгованість в розмірі 9744,34 грн. утворилась за рахунок безпідставного збільшення позивачем відсоткової ставки. У зв`язку з цим, позивач стверджує, що нарахована ТОВ «Кредитні Ініціативи» заборгованість за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року на підставі кредитного договору, зобов`язання по якому припинені, та ця обставина встановлена судовим рішенням у цивільній справі, є безпідставною, в зв`язку з чим не підлягає стягненню. Крім того, позивач вказує в позові, що оскільки ТОВ «Кредитні ініціативи» було учасником судової справи №501/5715/13-ц (провадження №22-ц/785/7653/15), по якому судом апеляційної інстанції винесено остаточне рішення, звернення до приватного нотаріуса та вчинення виконавчого напису нотаріуса, яке згодом звернуто до виконання, в рамках якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно сприяло психологічному напруженню, розчаруванню та незручностям, що вимагає від позивачки додаткових зусиль (фізичних та матеріальних), а також додаткового часу для поновлення її інтересів, що негативно впливає на її моральний стан, а тому вважає, що є підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди, розмір якої оцінюється стороною позивача в 10\~000 грн. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідачі відзиву на позов не надали, були належним чином сповіщені про день і час судового розгляду справи. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечив (а.с.75). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 16.11.2020 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.54). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 23.11.2020 справу прийнято до свого провадження (а.с.59-60). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Велькова Олега Віталійовича перебуває виконавче провадження №63468230 з примусового виконання виконавчого напису №4069, виданого 03.10.2020 р., про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості, що виникла за Кредитним договором № 05006944904 від 03 вересня 2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та [PERSON] у загальній сумі 41599,65 грн. (а.с.39-48). Відповідно до копії виконавчого напису вбачається, що 03 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарасом Володимировичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №4069, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості, що виникла за Кредитним договором № 05006944904 від 03 вересня 2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та [PERSON] , яка складається з: - простроченої заборгованості за сумою кредиту 7\~580,21 грн.; - простроченої заборгованості за відсотками та комісією 22\~324,81 грн.; - строкової заборговансті за відсотками та комісією 194,63 грн. - сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису 1500,00 грн. Загальна сума заборгованості 31599,65 грн. Стягнення здійснюється за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року (а.с.27). Відповідно до копії рішення Апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року у справі № 501/5715/13-ц (провадження № 22-ц/785/7653/15), позов [PERSON] задоволено, визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 03.09.2008, укладеним між [PERSON] та ТОВ «ПростоФінанс», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.23-26). Згідно мотивувальної частини вказаного судового рішення, яке набрало законної сили та не скасовано до теперішнього часу, протягом всього часу дії договору [PERSON] належно виконувала зобов`язання, сплачувала кошти в розмірі, встановленому договором, а заборгованість в розмірі 9744,34 грн. утворилась за рахунок безпідставного збільшення позивачем відсоткової ставки. V. Оцінка Суду. Згідно зі статтею 18 ЦК України, а також статями 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» вчинення виконавчого напису це форма захисту цивільних прав кредитора, нотаріусом, за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що підтверджують ці правовідносини. Відповідно до статті 2-1 Закону України «Про нотаріат» наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (надалі Порядок). Вчинення виконавчих написів регламентується главою 16 зазначеного Порядку. Згідно п.3.1 Глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Отже, нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який ідеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. Відповідно до пунктів 1 та 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Статтею 253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно п.1.1 кредитного договору кредит підлягає погашенню в термін до 10.09.2013. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «Кредитні ініціативи» став правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ «ПростоФінанс», укладений 18.05.2012. Таким чином, з 10.09.2013 розпочався перебіг строку позовної давності щодо вимоги про стягнення кредитної заборгованості. З виконавчого напису вбачається, що стягнення нотаріусом вчинено за період з 01.06.2017 по 01.06.2020. Таким чином, нотаріус вчинив виконавчий напис з порушенням строку позовної давності, що відповідно до ст.ст.5, 49 Закону України «Про нотаріат», п.1 глави 13 розділу І, п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку є підставою для відмови у вчиненні виконавчого напису через те, що вчинення такої дії суперечить законодавству України, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Крім того, судом встановлено, що заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за вказаним вище кредитним договором не має, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 у справі № 501/5715/13-ц (провадження №22-ц/785/7653/15), яким позов [PERSON] задоволено, визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 03.09.2008 р., укладеним між [PERSON] та ТОВ «ПростоФінанс», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи». Згідно мотивувальної частини вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, протягом всього часу дії договору [PERSON] належно виконувала зобов`язання, сплачувала кошти в розмірі, встановленому договором, а заборгованість в розмірі 9744,34 грн. утворилась за рахунок безпідставного збільшення позивачем відсоткової ставки. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, нарахована ТОВ «Кредитні Ініціативи» заборгованість за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року на підставі кредитного договору, зобов`язання по якому припинені, та ця обставина встановлена судовим рішенням у цивільній справі, є безпідставною, в зв`язку з чим не підлягає стягненню. Щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідача, суд керується наступним. Тлумачення ст.23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Згідно ч.1 ст.1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» було учасником судової справи №501/5715/13-ц (провадження №22-ц/785/7653/15), по якому судом апеляційної інстанції винесено остаточне рішення, звернення до приватного нотаріусу та вчинення виконавчого напису нотаріуса, яке згодом звернуто до виконання, в рамках якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно сприяло психологічному напруженню, розчаруванню та незручностям, що вимагає від позивачки додаткових зусиль (фізичних та матеріальних), а також додаткового часу для поновлення її інтересів, що негативно впливає на її моральний стан. В ході розгляду справи судом встановлено факт порушення відповідачем прав позивача як споживача послуг, а відтак наявні правові підстави покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду відповідно до принципів розумності та справедливості, частково в розмірі 2000 грн. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Виходячи з викладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторонни або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторонни під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач в позові просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000,00 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 22\~400 грн. Разом з тим, суд доходить до висновку про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу з наступних підстав. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу України). Правовий аналіз договірним правовідносинам, які стосуються надання правової допомоги та сплати в порядку компенсації гонорару адвоката, детально викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, в якій вказується, зокрема таке. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст.903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Убачається, що представником позивача адвокатом Латій О.В. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано копію прибуткового касового ордеру №455 від 11.11.2020 про сплату [PERSON] на користь [PERSON] 22\~400 грн. за договором №455 від 11.11.2020 (а.с.49). Разом з тим, розрахунку таких витрат та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру), акту приймання-передачі наданих послуг не надано до суду, що не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. З цих підстав,

Outcome: partial