Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання членом сімї наймача квартири та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просила суд : визнати її членом сім`ї наймача квартири [ADDRESS] та зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради укласти договір найму квартири [ADDRESS] . Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад народних депутатів, державних підприємствах і установах, корпоративних і громадських організацій УРСР від 13.07.1998 року її дідусь [PERSON] , 1939 р.н. був основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Зазначає, що її бабуся [PERSON] , 1937 р.н. проживала за вищезазначеною адресою разом з дідусем з 1977 року та після його смерті [INFO] , стала основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Позивач вказує на те, що вона проживала разом із бабусею з 2015 року та вела спільне господарство, оскільки бабуся в силу свого похилого віку та стану здоров`я потребувала стороннього догляду. [INFO] бабуся позивача - [PERSON] померла, а позивач залишилася проживати у вищезазначеній квартирі, в якій проживає і на даний час. Вважає, що в силу приписів ст.64 ЖК України, являється членом сім`ї наймача [PERSON] та набула право на переукладення договору найму квартири [ADDRESS] . З посиланням на викладене, а також на норми ст.47 Конституції України, ст.ст. 64,65,106 ЖК України, просить суд ухвалити рішення, яким визнати її членом сім`ї наймача квартири [ADDRESS] [PERSON] та зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради укласти з нею договір найму квартири. Позивач в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву датовану 24.11.2020 року про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не забезпечив явку свого представника , проте подана до суду заява датована 24.11.2020 року про розгляд справи у відсутності відповідача у зв`язку з дією карантину , в якій просить розгляд справи провести за наявними матеріалами справи. 24 листопада 2020 року позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності та долученння доказів; 24 листопада 2020 року відповідачем подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності відповідача за наявними матеріалами . Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або , крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи встановлені судом: Судом встановлено, що на підставі договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад народних депутатів, державних підприємствах і установах, корпоративних і громадських організацій УРСР від 13.07.1998 року [PERSON] , 1939 р.н. був основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , що стверджується даними договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад народних депутатів, державних підприємствах і установах, корпоративних і громадських організацій УРСР від 13.07.1998 року та даними акту здачі і приймання квартири, кімнати від 13.07.1998 року. Судом встановлено, що [INFO] в м. Ужгород помер [PERSON] , 1939 р.н. , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.11.2020 року, виданим Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №720. Судом встановлено, що [INFO] в м. Ужгород померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.09.2020 року, виданим Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №934. Згідно довідки №216 від 05.10.2020 року КП «Ужгородський комбінат комунальних підприємств» Ужгородської міської ради позивач [PERSON] здійснювала поховання бабусі [PERSON] власним коштом. Згідно довідки №5059 від 16.11.2020 року ПП «Ужгородський будинковий сервіс» [PERSON] , 1937 р.н. померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована за адресою : [ADDRESS] . До дня смерті проживала разом із внучкою [PERSON] , вели разом спільне господарство. Згідно заяв сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 04.11.2020 року нотаріально завірених приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Олійник Л.Є. за №1016,1017,1018 останні підтвердили , що [PERSON] проживала із своєю рідною бабусею [PERSON] , 1937 р.н. однією сім`єю за адресою [ADDRESS] , вели разом спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. [PERSON] проживає за вищезазначеною адресою з 2015 року і по теперішній час. Встановлені судом обставини та досліджені в ході розгляду справи докази вказують на те, що позивач разом зі своєю бабусею [PERSON] , 1937 р.н. проживали однією сім`єю за адресою [ADDRESS] , вели разом спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. Факт постійного проживання позивача за адресою : [ADDRESS] підтверджується окрім інших доказів , заявами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 04.11.2020 року нотаріально завіреними приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Олійник Л.Є. за №1016,1017,1018. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Статтею 47 Конституції України закріплений принцип непорушності конституційного правана житло, зокрема ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України та ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За нормами ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Державний житловий фонд утворюють жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях,що належать державі. Згідно зі ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад ( житловий фонд місцевих Рад). В силу ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з п. 5 п. б) ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить ведення обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. Крім того, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, що передбачено ст. 61 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет міської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення,що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 64 ЖК УРСР - члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Зважаючи на викладені приписи законодавства, слід дійти висновку, що за життя наймача квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , як дружина наймача належала до членів сім`ї наймача. Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.1986 р. у справі «Джонсон проти Ірландії», яке є джерелом права в Україні, поважний суд визначив, що поняття сім`я виходить за межі формальних відносин та встановлених законом угод, тобто не обмежується виключно стосунками, заснованими на шлюбі, і може включати інші «родинні» зв`язки, коли сторони живуть спільно . Згідно положень ч.2 та ч.4 ст.3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом ітаких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Законодавцем встановлено, що "сім`я" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає доведеним в ході розгляду справи факт спільного проживання позивача разом зі своєю бабусею [PERSON] однією сім`єю, існування у них усталених відносин, ведення разом спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків, а відтак на переконання суду наявні правові підстави для визнання позивача членом сімї наймача [PERSON] . Відповідно ч. ч. 1,2 ст. 106 ЖК УРСР - повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Виходячи з викладених приписів законодавства, у зв`язку із смертю наймача [PERSON] , його дружина [PERSON] ,будучи членом сімї наймача набула статус наймача за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача [PERSON] . Таким чином встановлені в судовому засіданні обставини дають підстави для визнання позивача членом сімї наймача [PERSON] та у відповідності до приписів ст. 106 ЖК УРСР позивач на переконання суду набула право визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму замість попереднього наймача, а отже набула право на переукладення договору найму квартири [ADDRESS] . Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач на законних підставах за згодою наймача вселилася у жиле приміщення в якому постійно проживає з 2015 року, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved