Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач 08.10.2014 року звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог відзначив, що 20.12.07 р. з ТОВ «Укрпромбанк» ним було укладено кредитний договір № 579/ФКВ-07 про надання кредиту у розмірі 39000 доларів США, зі сплатою 10,50% річних (далі - Кредитний договір). У забезпечення виконання кредитного договору з ТОВ «Укрпромбанк» 20.12.07 р. він уклав договір застави № 579/ZФКВ-07 (далі Договір застави). Предметом застави був автомобіль «Тойота», модель Авалон, який в подальшому згідно додаткового договору № 1/579 від 25.02.07 р. до кредитного договору та додаткового договору № 579/ZФКВ-07-1 до договору застави було замінено на автомобіль «Тойота», модель Хаилендер. Листом без номера та дати, за підписом [PERSON], ліквідатора ТОВ «Укрпромбанк», та [PERSON], голови Ради директорів ПАТ «Дельта Банк», позичальник був повідомлений про здійснення з 01.07.2010 року заміни кредитора у зобов'язаннях шляхом відступлення права вимоги за кредитним договором і договорами застави. Також позичальник був попереджений, що з дати отримання цього листа усі оплати в якості погашення заборгованості за кредитним договором №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року необхідно буде спрямувати на рахунок АТ «Дельта Банк». Позивач вважає, що під час укладення та виконання кредитного договору з боку ТОВ «Укпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» були допущені численні порушення, кожне з яких окремо та в своїй сукупності тягнуть за собою визнання кредитного договору недійсним. По-перше. З посиланням на ч.2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.2.1 розділу 2, п.3.1 - 3.2 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умову кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила №168) позивач в обґрунтування позову вказав, що його письмово не було ознайомлено з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значені та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Така інформація не відображена й у самому Кредитному Договорі ні під час його підписання, ні під час його виконання. В Додатку №1 до Кредитного договору відображено графік платежів лише на 2008 та 2009 роки, тобто лише 24 місяці, хоча пунктом 1.2. Кредитного договору встановлено строк кредитування не 24, а 84 місяці. При цьому датою повернення кредиту, відповідно до п.1.3. Кредитного договору, являється 18 грудня 2014 року, проте графік платежів на 2009-2014 роки Кредитним договором не визначено. По-друге. З посиланням на п.17 ч.1 ст.1, абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умову кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила №168), позивач вказав, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Умови договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемними. Однак Банком (ТОВ «Укрпромбанк») в Кредитному договорі встановив наступні незаконні платежі: - «1.6. Комісія за надання Кредиту - 1, 80 (один цілих вісім десятих) % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору», тобто 702 доларів США. - «1.10. Комісія за надання Кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів Банку з розрахунково-касового обслуговування розміщена у кожному операційному (касовому) залі Банку) - 100 (сто) гривень 00 копійок». Надання кредиту являється одночасно дією, яку банк здійснює на власну користь, адже банк у подальшому отримує грошові кошти в якості плати за користування кредитом, а також дією, яка вчиняється банком (надання кредиту) та споживачем (отримання кредиту) з метою встановлення правовідносин. Адже без надання кредиту оспорюваний правочин неможливо вважати укладеним. - «1.7. Комісія за управління Кредитом - 0, 10 (нуль цілих один десятих) % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору, щомісячно протягом 84 місяців користування», тобто 3276 доларів США. - «1.8 Комісія за видачу готівкових коштів - 0, 4 (нуль цілих чотири десятих) % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору», тобто 156 доларів США, незалежно від кількості виданої готівки, щоразу під час отримання готівки. Таким чином, окрім плати за розрахунково-касове обслуговування, ТОВ «Укрпромбанк», а в подальшому ПАТ «Дельта Банк», необґрунтовано зобов'язує позивача як Позичальника додатково сплачувати комісію у розмірі 156 доларів США. Отже ТОВ «Укрпромбанк» встановив у Кредитному договорі необґрунтовану та незаконну додаткову комісію на загальну суму 3978 ( 3276 + 156) доларів США. Особливо позивач звертав увагу на те, що в Кредитному договорі неоднозначно вказуються відомості щодо комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту. Спочатку в Кредитному договорі зазначається, що така комісія відсутня: «1.9. Комісія за дострокове проведення розрахунків по Кредиту - відсутня». Однак далі в договорі комісія визначається обов'язковим платежем у випадку дострокового проведення розрахунків по Кредиту: «2.12. Нарахування комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту здійснюється щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, за факт повного/часткового повернення Кредиту в поточному місяці, у валюті Кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ на день нарахування (для кредитів в іноземній валюті). Нарахована комісія сплачується Позичальником у національній валюті по 20 (двадцяте) число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем її нарахування та одночасно з остаточним поверненням Кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу Банку або шляхом безготівкового перерахування. Платежі здійснюються за реквізитами, зазначеними у п. 2.17 цього договору. 2.12.1 У разі дострокового часткового повернення Позичальником Кредиту грошові кошти понад суми щомісячного платежу за Кредитом зараховуються в рахунок погашення чергових платежів за Кредитом після утримання комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту». Таким чином, [PERSON] вказує, що в Кредитному договорі не визначається розмір такої комісії, що надає банку можливість безмежного зловживання та збагачення за рахунок Позичальника, в тому числі шляхом втягнення останнього в так звану штучно створену «боргову яму». По-третє. У порушення частини 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», в Кредитному договорі встановлено комісію за надання Кредиту в післяопераційний час: «1.10. Комісія за надання Кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів Банку з розрахунково-касового обслуговування) розміщена у кожному операційному (касовому) залі Банку) -100 (сто) гривень 00 копійок». «2.9. Сплата комісії за надання Кредиту у післяопераційний час здійснюється у день надання Кредиту у валюті Кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати (для кредитів в іноземній валюті). Комісія сплачується Позичальником у національній валюті до отримання Кредиту, шляхом внесення готівкових коштів у касу Банку або шляхом безготівкового перерахування. Платежі здійснюються за реквізитами, зазначеними у п. 2.17 цього договору». Четверте. Позивачем також вбачаються несправедливими та такими, які є підставами для визнання недійсними, наступні положення Кредитного договору: «4.2.Позичальник зобов'язується: 4.2.8. протягом дії цього договору, без попередньої письмової згоди банку: не отримувати кредити в інших банківських установах; не надавати поруки по відношенню до інших юридичних та фізичних осіб; не обтяжувати своє рухоме та/або нерухоме майно будь-якими зобов'язаннями». Встановлені Банком у пункті 4.2.8. Кредитного договору обов'язки Позичальника позивач вважає несправедливими умовами договору, адже внаслідок встановлення незаконних обмежень реалізації Позичальником наданих йому цивільним законодавством прав, свобод та інтересів спричиняється істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків саме на шкоду Позичальника, що є порушенням положень ч.3 ст.203 ЦК України, яка передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. П'яте. Позивач вказує, що суперечать чинному законодавству та являються інструментом щодо можливості здійснення рейдерських дій Відповідачем наступні положення Кредитного договору: «6.2. Банк має право вимагати дострокового повного повернення Кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим Договором, а також відшкодування збитків, завданих Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником та/або його поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями, майновими поручителями) умов цього Договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором, а Позичальник зобов'язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання Позичальником відповідної вимоги від Банку (а у випадку передбаченому п. 4.2.5. - не пізніше наступного робочого дня) повернути суму заборгованості по Кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим Договором, а також відшкодувати збитки, завдані Банку, у разі настання будь-якого із наступних випадків: а) порушення Позичальником строків платежів, що встановлені цим Договором; б) невиконання Позичальником передбачених даним Договором зобов'язань по цільовому використанню Кредиту; в) інформація та документи, що підлягають поданню Позичальником Банку у відповідності або в зв'язку з даним Договором, представлені Позичальником несвоєчасно, в неповному обсязі, або якщо така інформація та документи або їх частина не відповідає дійсності; г) при виникненні обставин, які викликають загрозу своєчасному виконанню Позичальником зобов'язань за цим Договором (у тому числі погіршення матеріального стану Позичальника); д) Позичальником та/або іншими особами, що є поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями, майновими поручителями) Позичальника не виконуються обов'язки за укладеними договорами забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором (договорами страхування предмету (-ів) застави за цими договорами), у тому числі, у разі виникнення загрози втрати або зменшення вартості будь-якого з предметів застави; є) порушення Позичальником інших умов даного Договору; ж) обмеження з ініціативи Позичальника та/або інших осіб, у тому числі тих, що є поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями, майновими поручителями) позичальника, прав банку щодо повернення заборгованості за цим договором. Зазначені в цьому пункті випадки є істотними порушеннями позичальником умов цього Договору». Незаконність таких положень Кредитного договору встановлюється відповідно до частини 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно до якої, у випадку, коли кредитодавець за договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. З положень приведеної норми слідує, що право вимоги дострокового повернення кредиту ТОВ «Укрпромбанк», а в подальшому ПАТ «Дельта Банк», отримує виключно у випадку допущення Споживачем одного з перерахованих істотних порушень умов договору про надання споживчого кредиту, або інших істотних порушень договору про надання споживчого кредиту. Наявність істотного порушення умов договору може бути встановлена лише у випадку завдання таким порушенням шкоди. Однак жодне з числа зазначених у Кредитному договорі порушень умов договору не відповідає ані критеріям істотності, ані частині 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», адже вказують лише на потенційну можливість завдання шкоди Банку, а не реальне настання таких несприятливих наслідків. Шосте. Порушення прав Позивача вбачаються також умовами пункту 6.1. Кредитного договору, яким зазначається наступне: «6.1. У випадку зміни порядку кредитування та/або умов придбання кредитних ресурсів, їх вартості (зміни облікової ставки Національного банку України), погіршення фінансового чи майнового стану Позичальника, або у разі погіршення стану заставного майна, Банк має право переглянути умови кредитування, встановлені цим Договором (в т.ч. процентну ставку та комісії), про що повідомляє Позичальника в письмовій формі за 30 (тридцять) календарних днів до введення в дію зазначених змін. Нові умови кредитування застосовуються з 31 (тридцять першого) дня з дати надіслання Позичальнику відповідного повідомлення. У випадку незгоди із новими умовами кредитування Позичальник вправі в будь-який момент достроково повернути повністю Кредит та сплатити проценти за фактичний період користування ним. В такому випадку, комісія за дострокове повернення Кредиту не стягується». Такі положення Кредитного договору, на думку позивача, не відповідають чинному законодавству та суттєво порушують права, свободи та законні інтереси Позичальника з огляду на наступне: здійснення банком маскування незаконних умов договору «правом Позичальника дострокового повернення кредиту»; порушення форми та порядку зміни умов кредитування. З урахуванням ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що зміна Банком умов договору (в тому числі щодо процентної ставки та комісій) в односторонньому порядку, відповідно до п.6.1.Кредитного договору, являється зміною умов кредитування та сукупної вартості кредиту, а якими Позичальник отримує інший обсяг прав та на нього покладаються зовсім нові обов'язки. Тому Позичальник має бути не тільки повідомленим про нові умови кредитування та сукупну вартість кредиту, але й необхідністю отримати від нього згоду на внесення відповідних змін до Кредитного договору. В іншому випадку такі зміни до Кредитного договору мають визнаватись такими, до суперечать вимогам чинного законодавства та суттєво порушують права та законні інтереси Позичальника - недопустимість зміни процентної ставки, зокрема, після 10 січня 2009 року. З посиланням на ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що є підстави стверджувати, що положення пункту 6.1 Кредитного договору є несправедливими. Сьоме. В умовах міжнародної фінансової кризи, яка виникла вже після укладення Кредитного договору, відбулися суттєві зміни на валютному ринку. Подорожчання іноземної валюти, зокрема долара США, призвело до виникнення у Позивача суттєвих матеріальних труднощів. У порушення ч.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не повідомив Позивача про виникнення обставин (міжнародна фінансова криза), за яких явно не задовольняються його інтереси як споживача кредитних послуг. Приведені порушення Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» мають визнаватись як нечесна підприємницька практика ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та застосування ними несправедливих умов договору, які являються підставами для визнання Кредитного договору недійсним відповідно до положень ст.ст. 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Восьме. Приведені в дійсній позовній заяві обставини вказують на порушення ТОВ «Укрпромбанк» під час укладення Кредитного договору та здійснення порушень ПАТ «Дельта Банк» під час виконання умов Кредитного договору вимог ч.ч. 1, 3 ст.203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), що за думкою позивача є підставою для визнання Кредитного договору недійсним відповідно до положень статті 215 ЦК України. Дев'яте. Як на одну з підстав позову, позивач посилається на ч.1 ст.215 ЦК України, а також на ст. 230 ЦК України - обман у зв'язку з замовчуванням та свідомим ненаданням Банком (ТОВ «Укрпромбанк») належної інформації стосовно умов кредитування, сукупної вартості кредиту, графіку платежів, можливості укладення договору в національній валюті та пов'язаних з іноземною валютою ризиків, які має нести лише Позичальник, а також неповідомленням Позичальнику представниками ПАТ «Дельта Банк» про подорожчання валют, у зв'язку з чим стала очевидною подальша незаінтересованість Позичальника у виконанні Кредитного договору, та неодноразове введення в оману щодо розміру заборгованості за Кредитним договором. Десяте. Позивач посилався на те, що після заміни кредитора з ТОВ «Укрпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» почали виникати розбіжності в розрахунках. ПАТ «Дельта банк» не представив позивачу банківські розрахунки заборгованості та відсотків за кредитом, чим вважає також ввели його в оману. На підставі викладеного, посилаючись на ст.. 55 Конституції України, ст..203, 215, 216, 230, 533, ч.2 ст. 651 ЦК України, п.4 ч.1 ст.4, ч.ч.2, 4, 10 ст.11, ст.. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», просив: 1.визнати недійсним кредитний договір №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року; 2.застосувати наслідки недійсності правочину, зарахувавши зустрічні обов'язки сторін та зобов'язати: -[PERSON] повернути ПАТ «Дельта Банк» отримані 39000 дол. США; -ПАТ «Дельта Банк» повернути [PERSON] сплачені на погашення тіла кредиту - 42 487, 37 дол. США та на погашення відсотків - 11 435, 65 дол. США; а всього - 53 923, 02 дол. США, а також 3 238, 71 грн. комісій та 7625, 82 грн. страхового відшкодування; -ТОВ «Укрпромбанк» повернути [PERSON] 7 729, 91 грн. - отриманих комісій. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, та просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. При цьому зазначив , що перший кредитний договір не викликав у нього сумнівів до тих пір, доки права за ним не передали до ПАТ «Дельта банк». Він неодноразово звертався до них з заявами щодо визначення правильної суми заборгованості, де строк кредитування був на 84 місяців, але графік оплат було складено лише на 2 роки, а на 2009-2011рр. не визначався. Йому протиправно нараховувались і виставлялись платежі з зазначенням комісії , які він як споживач не повинен сплачувати, і це є також несправедливими умовами. Банк без повідомлення споживача вніс зміни в проценту ставку, підвищив її., це є неправомірним. Положення в договорі щодо курсу валюти є нечіткими. Суду надано судову економічну експертизу, якою визначено що рахунки були неправильні. Також він підтримав інші підстави позову . Представник ПАТ «Дельта Банк» [PERSON], діюча по довіреності, позов не визнала, пояснивши, що зобов'язання за кредитним договором Банк виконав в повному обсязі та підтримала надані до суду письмові заперечення від 09.02.2016 року (т.2, а.с.35-40, а.с.73-75). Представник ТОВ «Укрпромбанк» неодноразово в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд вважає згідно ст..169 ч.2 ЦПК України можливим проводити судове засідання у їх відсутності. З матеріалів справи судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 579/ФКВ-07 (надалі - Кредитний договір, копія є в матеріалах справи), за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 39 000,00 дол. США на придбання автомобіля, строком кредитування - 84 місяці з терміном повернення - до 18.12.2014 р. Відсоткова ставка за користування кредитом була визначена у розмірі 10,50% річних. Згідно п.1.11 договору, позичальник зобов'язаний сплачувати платежі за цим Договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим Договором та Графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв'язку із укладенням цього Договору, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору (надалі - «Графік платежів за договором»), який є невід'ємною частиною цього Договору. У забезпечення виконання кредитного договору з ТОВ «Укрпромбанк» 20.12.07 р. позивач уклав договір застави № 579/ZФКВ-07 (далі - Договір застави). Предметом застави був автомобіль «Тойота», модель Авалон. 25 лютого 2009 року між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено додатковий договір №1/579 до кредитного договору №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року, згідно з яким були внесені зміни до п.п.3.1, 3.4 кредитного договору №579-ФКВ-07 від 20.12.2007 року, викладені ці пункти в наступній редакції: «3.1. виконання позичальником зобов'язань за цим Договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених Договором) забезпечується заставою автомобіля «Тойота», модель Хаилендер, 2008 року випуску, р.н. [NUMBER], заставною вартістю 415 800 грн. 00 коп., власник [PERSON], порукою фізичної особи - [PERSON]». «3.4. позичальник зобов'язаний протягом одного календарного дня, з моменту укладення договору застави, забезпечити страхування предмету (-ів) застави, зазначених у п.3.1.цього договору, на користь банку в страховій компанії за погодженням з банком ряду ризиків. Усі ніші умови кредитного договору були залишені без змін. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь «Дельта Банку», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема й за Кредитним договором № 579/ФКФ-07, що підтверджується доданими до заперечень копією Витягу з Договору про передачу активів від 30.06.2010 р. та Додатком до нього. Отже, відповідно до зазначеного вище, АТ «Дельта Банк» придбав право вимоги до Позивача за спірним Кредитним договором. Також, з матеріалів справи суд вбачає, що у липні 2011 р. [PERSON] звернувся з позовом до Біляївського районного суду Одеської області, за яким також оскаржував вищевказаний кредитний договір № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року та просив застосувати реституцію (т.1, а.с.135-138). Позивач серед фактичних підстав позову від 05.07.2011 року вказав, що: «…Після заміни ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта Банк» у нього почали виникати розбіжності в розрахунках погашення заборгованості, які свідчать про невідповідність суми сплачених Банку коштів (мною значно більше сплачено) відносно коштів, які сповіщаються Банком як залишок Кредиту…». «…Неправомірні дії з боку ПАТ «Дельта Банк» є фактичним доказом зміни умов Кредитного Договору в однобічному порядку, за начебто невиконання грошового зобов'язання, штучно створених Банком, набуває таку суттєву зміну прав та моїх обов'язків, які перешкоджають виконувати свої обов'язки за Кредитним Договором у повному обсязі, що викликало недовіру до Банку та втрачає сенс договірних відносин…». «…Фактичне виникнення істотних змін умов Кредитного Договору, незаконно створених Банком, в порівнянні з тими якими Сторони керувалися при укладанні Кредитного Договору, згідно наведеної норми цивільного закону, є підставою для зміни або розірвання на вимогу сторони за рішенням суду за наявності умов, передбачених у ч. 2 ст. 652 ЦК України…Я вважаю, що подальше виконання Кредитного Договору на умовах, які здійснює ПАТ «Дельта Банк» є порушенням принципів цивільно-правових відносин, суперечить основним засадам цивільного законодавства, які закріплені в статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості, та не відповідає вимогам ч. ч. 1, 2 ст. 14 цього ж кодексу…Таким чином, такий Кредитний Договір, зміст якого суперечить умовам його виконання й не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності має бути в цілому, на вимогу споживача фінансових послуг, визнаний недійсним…». Серед правових підстав позову [PERSON] посилався, зокрема, на ст. ст. 203, 215, 216, 227, 236, 509, 616, 652 ЦК України. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.12 р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі (т.1, а.с.116-118). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.06.2012 року (т.1, а.с.119-122) рішення суду 1-ї інстанції від 02.03.2012 року було залишено без змін, також колегією суддів вказано, що позовна заява не містить жодної фактичної та правової підстави щодо недійсності кредитного договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк». Доводи [PERSON] стосуються зміни новим кредитором умов кредитного договору, зміни або розірвання кредитного договору. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: ●зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ●особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ●волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ●правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ●правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору №579/фкв-07 від 20.12.2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (мета кредитування - придбання автомобіля), особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів». Преамбула Закону України №1023-XII від 12.05.1991р. "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно до положення п.п.22, 23 ст.1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як передбачено ч.2 ст.11 Закону та ч.2 ст.12 Закону України від 12.07.2001р. №2664-II «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст.56 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Згідно із ч.1 ст.55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком У відповідності до ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на день укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення договору, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб'єкта господарювання, яка між тим не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює наслідком ненадання зазначеної інформації недійсність правочину. У п. 7.1 Кредитного договору № 579/ФКВ-07 передбачено, що шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування Банку та отримання копії відповідного листа - повідомлення про умови кредитування Банку, за якими надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього Договору, всі умови цього Договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має та зобов'язується їх дотримуватися та виконувати. Окрім того, представником відповідача надано примірник листа-повідомлення про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по банківському продукту, з якими [PERSON] ознайомився 18.12.2007 року та посвідчив власним підписом. Будь-яких доказів того, що вказаний інформаційний лист перед підписанням даного Договору позивач не отримував, [PERSON] не надав. Отже, уся інформація, передбачена законодавством про захист прав споживачів, під час укладення спірного Кредитного договору Позичальником була отримана. При цьому, суд враховує те, що 20.12.2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON] також було підписано Додаток № 1 до Кредитного договору № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 р. «Графік платежів», який, між іншим, містить розрахунок сукупної вартості кредиту, як це передбачено Постановою НБУ № 168. Зазначений документ містить інформацію щодо сплати тіла та процентів кредиту, суму комісії, розмір платежів за супутні послуги, крім того, в Додатку зазначається, яким чином визначаються тарифи за страхування предмету застави (відповідно до Закону України «Про страхування», тарифів відповідної страхової компанії…), нотаріальне посвідчення договорів (згідно ЗУ «Про нотаріат», тарифів приватних нотаріусів і т.п.), вартість розрахунково-касового обслуговування, валютно-обмінних операцій, інших банківських послуг - визначається у разі надання таких послуг, виходячи з чинних на день надання послуг згідно діючих тарифів Банку. Згідно із п.3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Суд вважає необґрунтованими посилання Позивача на те, що Графік складено лише на 2 роки, а тому не може розглядатися як виконання Кредитором вимог Постанови НБУ № 168. Зазначене спростовується тим, що на сторінці 2 Додатку № 1 вказано, що для кредитів, виданих на строк більше 2 років, витрати за кредитом в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування. Суд вбачає, що [PERSON] не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами кредитного договору. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення його ТОВ «Укрпромбанк» в обману, та введення в оману, оскільки при підписанні договору позивач був ознайомлений з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права. З матеріалів справи таких обставин судом також не встановлено. Крім того, у судовому засіданні позивач не заперечував, що дійсно підписав спірний договір та протягом тривалого часу сплачував платежі по ньому. Суд вважає, що уклавши кредитний договір №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов [PERSON], заявлений з таких підстав як не ознайомлення його з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача, відображення графіку платежів лише на два роки на 2008 та 2009 роки, необґрунтований та матеріалами справи не підтверджений, а тому за даними підставами задоволенню не підлягає. Стосовно другої та третьої підстав позову [PERSON] суд враховує наступне. Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходить, що комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку. Сплата комісія за кредитним договором була передбачена наступники пунктами кредитного договору №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року, а саме: П.1.6 договору : комісія за надання кредиту - 1,80 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; П.1.7 договору: комісія за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; П.1.8 договору: комісія за видачу готівкових коштів - 0,4 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; П.1.10 договору: комісія за надання кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів банку з рахунково-касового обслуговування) розміщена у кожному операційному (касовому) залі банку) - 100 грн. 00 коп. Порядок сплати відповідний комісій був визначений у п.2.8-2.12 кредитного договору. Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 Кодексу). Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, якщо умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, такий договір є договором приєднання, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. При цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Водночас, оскільки кредитний договір передбачає не лише отримання однієї послуги, а й виконання за рахунок споживача іншої, такий договір за своєю юридичною природою є договором, в якому міститься елемент договору комісії, тобто є змішаним договором. Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України до відносин сторін у змішаному договорі застосовується у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України, під договором комісії розуміється договір, за яким одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням іншої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії є різновидом договорів про надання послуг, норми які закріплені в главі 63 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 2 статті 901 Цивільного кодексу України безпосередньо стосуються й зобов'язань, що виникають із такого договору. Зокрема, частиною 1 статті 901 зазначеної глави Цивільного кодексу України закріплено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Оцінюючи викладені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що кредитний договір містить елементи різних договорів, виникнення зобов'язання за якими однаково вбачається лише за завданням (дорученням) другої сторони. Зважуючи на відсутність можливості у споживача фінансових послуг при приєднанні пропонувати свої умови договору, споживач не може передбачати будь-які завдання для банку щодо бажаної послуги, тим більше відносно обслуговування кредиту. Відповідно до абзацу 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.4 Правил надання інформації про умови кредитування, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу та обґрунтувати її вартість (зокрема, нормативно-правовими актами щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів і тарифів). У підпунктах а); б); в) зазначеного вище пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ Правил № 255 наведено перелік банківських комісій, які класифіковані в залежності від мети їх оцінки та основи обліку пов'язаного з ними фінансового інструменту. Однак зі списку не вбачається такого виду комісії як комісія за надання та обслуговування кредиту, комісія за дострокове проведення розрахунків по кредиту, за надання кредиту в післяопераційний час. Згідно з пунктом 3.6. Правил надання інформації про умови кредитування, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Також суд враховує, що згідно зі статтею 68 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку та положень (стандартів) України. До 01.01.2009 року (до набрання чинності Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджену постановою Правління Національного банку України № 481 від 27.12.2007 року), банки організовували свій бухгалтерський облік

Outcome: partial