Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, де просить ухвалити рішенням, яким стягнути з [PERSON] 90670,55 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з травня 2010 року по вересень 2018 року включно, 12949,64 грн 3% річних та 75880,75 грн інфляційних витрат за період з травня 2010 року по вересень 2018 року включно. Також просить стягнути 3500,00 грн компенсації за отримання правової допомоги адвоката. На обґрунтування позову зазначила, що з 03.09.2004 р по 11.07.2007 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 25.07.2006 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на її користь на утримання доньки в розмірі ј частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03.07.2006 року до досягнення дитиною повноліття. Однак відповідач в повній мірі аліменти не сплачував внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01.10.2018 р. складає 90670,53 грн, що підтверджується відповідним розрахунком Автозаводського відділу ДВС м.Кременчука. З цих підстав просила стягнути з відповідача неустойку (пеню), 3% річних, інфляційні витрати та витрати на правову допомогу в зв'язку зі зверненням до суду. 21.03.2019 представник позивача подав заяву про уточнення та збільшення позовних вимог і остаточно просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 80057,74 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з травня 2010 року по січень 2019 року включно, 11359,12 грн. 3% річних та 80087,69 грн. інфляційних витрат за період з травня 2010 року по січень 2019 року включно та 3500,00 грн. компенсації з отримання правової допомоги адвоката. 15.02.2019 відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву відповідно до якого [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, оскільки відсутня його вина у виникненні заборгованості через необізнаність необхідності сплати аліментів після позбавлення його батьківських прав та відсутності доходу певний період. Крім того, просив врахувати вимоги ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України та наявність постанови головного державного виконавця Автозаводського ВДВС м. Кременчука від 08.02.2019 р. про накладення на нього штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів в сумі 55327,91 грн. Вважає, що стягнення інфляційних витрат та 3% річних протирічить нормам ст.625 ЦК України та сімейному законодавству, але, якщо суд прийде до висновку про правомірність їх стягнення, просив застосувати строк позовної давності стосовно цих вимог. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити повністю. Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши представників позивача і відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.07.2006 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON], [INFO] в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03.07.2006 року до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало чинності. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі вищезазначеного рішення суду Автозаводським районним судом м. Кременчука видано виконавчий лист №2-2496 від 25.07.2006 і 29.08.2006 відкрито виконавче провадження з його примусового виконання. Відповідно до довідки - розрахунку, виданої головним державним виконавцем Автозаводського ВДВС міста Кременчука ГТУЮ у Полтавській області від 30.10.2018 року за вих. № 92095, долученої позивачем до позову, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.10.2018р. складає 110655,83 грн. В зв'язку з незгодою [PERSON] з розміром заборгованості і надання останнім відомостей щодо його працевлаштування державним виконавцем Автозаводського ВДВС міста Кременчука ГТУЮ у Полтавській області проведено перерахунок заборгованості по сплаті аліментів і станом на 01.02.2019 р. відповідно до довідки-розрахунку розмір заборгованості відповідача становить 79084,92 грн. Судом встановлено, що головним державним виконавцем Автозаводського ВДВС міста Кременчука ГТУЮ у Полтавській області Коротких Д.Г. розмір аліментів за червень 2018 р. визначено в сумі 498,17 грн, що суперечить нормам Закону України «Пpo Державний бюджeт на 2018 рік» яким мінімальний прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років встановлено в розмірі 1860 гpивeн, тобто мінімальний розмір аліментів на червень 2018 р. складав 558,00 грн. В іншій частині розрахунок відповідає вимогам закону, тому з урахуванням вимог ст.195 Сімейного кодексу України розмір заборгованості [PERSON] по аліментам станом на 21.03.2019 р. складає 80057,74 грн. Згідно ч.2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідачем та його представником належних доказів неможливості сплачувати аліменти із об»єктивних, незалежних від нього причин, суду не надано, як і не надано доказів, які б свідчили про те, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини. Як вбачається з наведеного позивачем у додатку № 1 до заяви про уточнення та збільшення позовних вимог розрахунку розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 30.05.2010 по 30.01.2019 складає 1382026,62 грн. Суд погоджується із вказаним розрахунком неустойки (пені) виходячи з наступного. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З аналізу норм глави 49 ЦК України вбачається, що неустойка (пеня) - це вид забезпечення виконання зобов'язання, її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правової природи пені, як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 25.04.2018 р. по справі №572/1762/15ц, пеня за прострочення сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому проводилося стягнення. Разом з цим абзац другий частини 1 ст. 196 Сімейного кодексу України передбачає, що у разі застосування до особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Частина 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Відповідно до постанови головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області Коротких Д.Г. від 08.02.2019 року, в зв'язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, на [PERSON] накладено штраф у розмірі 50% від суми заборгованості, що складає 55327,91 грн. Враховуючи вимоги ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України щодо обмеження суми неустойки (пені) 100 відсотками розміру заборгованості та застосування до відповідача заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» суд вважає, що стягненню підлягає (неустойка) пеня в розмірі 24729,83 грн. (80057,74 - 55327,91). Згідно ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Поширення дії ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України на будь-яке грошове зобов'язання, в тому числі і на зобов'язання щодо виконання рішення суду майнового характеру узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 31.01.2019 в справі №761/4878/16-ц, в постанові від 24.01.2019 в справі № 758/5545/16-ц, постанові від 23.01.2019 в справі №320/7215/16-ц, постанові від 15.01.2019 в справі №910/17566/17. Відповідно до додатку № 1 до заяви про уточнення та збільшення позовних вимог за період з 30.05.2010 по 30.01.2019 розмір 3% річних складає 11359,12 грн, інфляційних витрат - 80087,69 грн. Суд вважає даний розрахунок проведено у відповідності до норм чинного законодавства. Разом з тим, відповідач просив застосувати до спірних правовідносин щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних строк позовної давності. Ст.256 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Зі змісту положень ст.261 Цивільного кодексу України вбачається, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила і початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки рішення суду встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача сплачувати аліменти щомісячно та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу по аліментам. А відтак, суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Отже, оскільки рішенням суду від 25.07.2006 визначено, що відповідач щомісячно мав сплачувати аліменти, суд вважає, що перебіг позовної давності для стягнення інфляційних витрат та 3% річних за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 12.12.2018 суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності і стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з 01.12.2015 по 12.12.2018, що складає 7502,77 грн. та 3% річних в сумі 1868,37 грн. за аналогічний період. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача, відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 695 грн. 80 коп. Щодо стягнення судового збору з відповідача, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п.3 ч. ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За викладених обставин з урахуванням часткового задоволення позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 340 грн. 94 коп.

Outcome: partial