Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона з 22.11.2011 року перебувала з відповідачем у шлюбі, за час якого, а саме [INFO] року у них народилася дочка [PERSON]. Відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду від 21.02.2013 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання цієї дочки в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення цією дитиною повноліття. Рішенням цього ж суду від 12.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Цим рішенням місце проживання вказаної дочки визначено з позивачем. 20.02.2014 року позивач вдруге зареєструвала шлюб, у зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]». В липні 2012 року відповідач покинув сім'ю та з того часу сторони припинили будь-які шлюбні стосунки і стали проживати окремо. Відповідач як батько вказаної дитини не навідувався до неї, не спілкувався з нею, не брав участі у її вихованні, не цікавився її здоров'ям, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток. Крім того, вже більше року позивач не отримує від відповідача аліментів. Доглядом, утриманням та вихованням вказаної дочки займається лише позивач. В зв'язку з цим вона вважає, що зазначені факти свідчать про ухилення відповідача від виховання їхньої малолітньої дочки [PERSON], та просить позбавити на цій підставі відповідача батьківських прав щодо вказаної дитини. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з вищезазначених підстав. Позивач також зазначила, що жодних перешкод відповідачу у його побаченні з їхньою дочкою вона на чинила, а відповідач особисто говорив позивачу, що йому ця дитина не потрібна, і він навіть сам пропонував позбавити його батьківських прав щоб не сплачувати аліментів на її утримання. 19.12.2016 року відповідач приходив до будинку позивача, та, будучи в нетверезому стані, кричав, виражався нецензурно, чим травмував дитину. Оскільки остання його не знає як батька, так як батьком вважає і називає свого вітчима, то відповідачу було запропоновано поступово знайомити дочку з ним, перші побачення проводити у присутності позивача та за місцем проживанням дитини, однак, він не погоджувався на це, категорично вимагаючи під час попередніх телефонних розмов, щоб дитина була одягнена і очікувала на нього, однак, такі умови відповідача лише б зашкодили вразливій дитячій психіці. Сторона позивача просить не брати до уваги нижчевказаний висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки в ньому не враховано, що протягом майже п'яти років він умисно і безпідставно ухилявся від виконання всіх своїх батьківських обов'язків, чого не заперечив по суті й сам відповідач, і тільки на початку березня 2017 року звернувся до служби у справах дітей про встановлення йому графіку побачень з дитиною. Однак, при такому встановленні сторонами та вказаною службою було погоджено, що ці побачення мають відбуватися поступово з метою адаптації дитини та недопущення негативного психічного впливу на неї. Однак, відповідач через 2 дні після встановлення даного графіку, а саме 04.03.2017 року, приїхав автомобілем до господарства позивача і вимагав від її чоловіка щоб той дозволив йому забрати дитину. Оскільки така вимога порушувала вказану умову побачень, то чоловік позивача заперечив. Допитані в судовому засіданні свідки, які часто відвідують будинок позивача та бачаться із її дочкою [PERSON], чітко підтвердили в судових засіданнях, що відповідача там не зустрічали і їм відомо, що він протягом останніх років не цікавився вказаною дочкою. На підставі наведеного сторона позивача просить позовні вимоги задовольнити та присудити з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. Відповідач та його представник адвокат Іванчук Л.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з підстав, вказаних відповідачем в письмових поясненнях, а саме, що позивач свідомо вводить суд в оману, стверджуючи, що відповідач з липня 2012 року по даний час жодного разу не навідувався до дочки, не спілкувався з нею, не брав участі у її вихованні, не цікавився її здоров'ям, не піклувався про її фізичний та духовний розвиток, морально та матеріально не підтримував. Долучені ним фотоматеріали, на яких він спільно з дочкою в різний час, свідчать про протилежне. Крім того, позивач постійно чинить перешкоди у побаченні відповідача з дитиною. У зв'язку з чим відповідач був змушений звернутись до правоохоронних органів за допомогою, а також до служби у справах дітей Коломийської РДА про визначення йому часу для побачень з дочкою. Твердження позивача про неотримання більше року аліментів на утримання дочки також не відповідає дійсності. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21.02.2013 року з нього стягувалися аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів. Поки відповідач працював на роботі, з його заробітної плати вчасно відраховувались кошти на користь позивача. Позивачем як доказ подано довідку ВДВС Івано-Франківського МУЮ про неотримання аліментів, яка свідчить про несплату відповідачем коштів у період з 01.07.2013 року по 29.07.2013 року, однак, така несплата мала місце тільки 2 місяці в 2013 році. Подані відповідачем квитанції свідчать про сплату аліментів добровільно у розмірі, який він має можливість сплачувати, оскільки на даний час він не працює, отримуючи тимчасові заробітки. Щодо виписки з медичної карти амбулаторного хворого відповідач висловився про те, що це дає підстави засумніватись в тому, чи позивач насправді добре дбає про дочку, якщо остання з народження постійно хворіє гострими респіраторними вірусними інфекціями. Також у вказаній виписці зазначено, що під час виїзду за адресою проживання дитини для огляду, її батька не було, що є логічним, оскільки вони з позивачем розірвали шлюб і разом не проживають. Посилаючись на п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав", відповідач зазначає, що вказані в цьому пункті фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідач звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Відповідач любив свою дочку і вважає злочином позбавляти її батьківського спілкування та піклування. Відповідач в судовому засіданні також пояснив, що він не приходив до своєї дочки, оскільки позивач та її чоловік перешкоджали йому в цьому, забороняючи відвідувати цю дитину. Тому відповідач вважав та вважає, що доцільніше буде приділяти їй увагу та спілкуватися з нею тоді, коли вона розпочне навчання в школі. Він також зазначив, що 02.03.2017 року службою у справах дітей Коломийської РДА йому встановлено графік побачень з його дочкою [PERSON]. Однак, цей графік порушено позивачем та її чоловіком, оскільки у визначений день для побачень, а саме в суботу 04.03.2017 року, відповідачу відмовили передати дитину. Таким чином, він вважає, що його вини в тому, що він не бачився з дитиною, немає, він від неї не відмовляється та просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON] вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, а підстав для застосування до відповідача такого заходу на даний час не існує. Тому службою у справах дітей Коломийської РДА надано висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його дочки [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що стверджується даними свідоцтва про її народження (а.с.6). Відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.02.2013 року, яке набрало законної сили 04.03.2013 року, з відповідача на користь позивача з 07.02.2013 року стягуються аліменти на утримання вищевказаної дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення вказаною дитиною повноліття (а.с.7). Судом також встановлено, що сторони розірвали шлюб 12.06.2013 року, що стверджується заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12.06.2013 року, яке набрало законної сили 13.07.2013 року. Згідно з цим рішенням малолітню дочку сторін [PERSON] після розірвання сторонами шлюбу залишено проживати з її матір'ю (а.с.8). Факт проживання вказаної дитини з позивачем стверджується також даними довідки №215, виданої виконкомом Отинійської селищної ради Коломийського району 16.01.2017 року, згідно з якою до складу сім'ї позивача входить вказана дитина (а.с.11). Відповідно до довідки №02-3213-12/1964, виданої 15.01.2014 року відділом держаної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, згідно з виконавчим листом №346/676/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів, остання вказаних платежів за період з 01.07.2013 року по 29.08.2013 року не отримала (а.с.9). Згідно із довідкою-розрахунком №2856, виданою 22.02.2017 року цим же відділом ДВС, згідно з виконавчим листом №346/676/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів заборгованість станом на 01.02.2017 року становить 22 983,36 грн. ( за 2014 рік - 4 622,36 грн.; за 2015 - 10 130,25 грн.; за 2016 - 6 981,75 грн.; за 2017- 1 249 грн. (а.с.31, 32). Відповідно до акту обстеження матеріально - побутових умов за адресою проживання позивача та її малолітньої дочки [PERSON] ([ADDRESS]) від 16.01.2017 року матеріально-побутові умови проживання позивача задовільні. Зі слів позивача, колишній чоловік не спілкується, не навідує та матеріально не забезпечує дочку [PERSON] (а.с.12). Із наданої позивачем виписки з медичної карти стаціонарного хворого амбулаторії загальної практики сімейної медицини смт. Отинія Коломийського районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 16.01.2017 року вбачається, що дочка сторін [PERSON] від народження знаходиться на амбулаторному обліку в амбулаторному ЗПСМ смт.Отинія №1 з діагнозом: респіраторний алергоз: рецидивуючий ларингіт, гострі простудні захворювання. На медичні огляди дитину супроводжувала мати [PERSON], батько дитини [PERSON] жодного разу не цікавився здоров'ям дочки (а.с. 13). Відповідачем долучено копії квитанцій від 26.09., 21.10., 09.12.2016 року про сплату ним на користь позивача аліментів у розмірі по 2 010,05 грн. ( у вересні та жовтні 2016 року) та 1608,04 грн. ( у грудні 2016 року (а.с. 39)). Згідно з довідкою №1847, виданою 27.10.2016 року Крихівецькою сільською радою Івано-Франківської міської ради, до складу сім'ї відповідача входить син [PERSON], [INFO] (а.с.40). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], яка є матір'ю позивача, пояснила, що після народження дочки сторін [PERSON] відповідач не міг витримати дитячого плачу та переходив ночувати до своєї матері. В подальшому він також виявляв цілковиту байдужість до своєї дитини, практично не надавав належної матеріальної допомоги на її утримання, і навіть мізерні суми аліментів сплачував невчасно. Після припинення сторонами спільного проживання відповідач приходив до своєї дочки двічі - в дні її народження на 15 хв. Останнім часом він телефонує та вимагає, щоб дитина була одягнена і очікувала на нього з 10 до 17 год., поки він знайде час до неї прийти. На даний час його поведінка щодо виховання дочки не змінилася, він до неї приходив ще вкінці лютого 2017 року після судового засідання по даній справі, створюючи видимість виконання ним своїх батьківських обов'язків. Свідок [PERSON], який є чоловіком позивача, в судовому засіданні пояснив, що протягом майже 5 років вони спільно проживають, а понад 3 роки перебувають у шлюбі. З ними також проживає дочка сторін [PERSON]. Відповідач на даний час вимагає бачитися з нею з 10 до 13 год., однак, вона до цього не готова, потрібне поступове її звикання до біологічного батька, якого вона раніше не знала, вважаючи і називаючи своїм батьком свідка. Свідку відомо, що в перші роки відповідач рідко приходив до своєї дочки, а протягом останніх 2 років взагалі нею не цікавиться. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях пояснили, що вони є відповідно сусідкою та близькою подругою позивача. Свідок [PERSON] бачила, що відповідач приходив до будинку позивача, де проживає їхня дочка, ще влітку 2016 року. Він до дитини приходить дуже рідко. Свідок [PERSON] вказала, що вона систематично, а саме майже щовихідних буває в будинку позивача, так як вони знайомі близько 4-х років і неподалік проживає сестра свідка. [PERSON] жодного разу не бачила, щоб відповідач приходив до своєї дочки [PERSON], а також не бачила, щоб позивач чи вказана дитина показували свідку подарунки, які їй подарував відповідач. Свідку довелося чути телефонну розмову сторін, під час якої відповідач сварився та обзивав позивача нецензурною лайкою. Цю розмову також почула вказана дитина, від чого вона розплакалася та побігла в іншу кімнату. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дочки [PERSON], не цікавиться її духовним та фізичним розвитком, ні усно, ні письмово не спілкується з дитиною, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи. У висновку органу опіки та піклування Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області вказано про недоцільність позбавляти відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON], [INFO] (а.с.47-49 ). Із змісту вказаного висновку випливає, що він ґрунтується на факті сплати відповідачем аліментів на утримання вказаної дитини, а чинення позивачем перешкод виправдовує його неспілкування з цієї дитиною. При цьому вказано, що позивачем не наведено виняткових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Однак, суд,

Outcome: approved