Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області, із позовом, де, уточнивши в подальшому свої позовні вимоги, просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 21 день невикористаної щорічної відпустки в розмірі 7920,99 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 486,17 грн. за кожен день затримки розрахунку та грошову компенсацію частини втрачених доходів у зв`язку з інфляцією в розмірі 289,12 грн. Ухвалами судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18.06.2019 року та 30.08.2019 року позовна заява була залишена без руху, однак недоліки позивачем усунуті, справу було вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 21 серпня 1999 року по 31 грудня 2018 року вона працювала у Відділі освіти виконкому Жовтоводської міської ради. Наказом №2095-к/тр від 10.12.2018 року вона була звільнена у зв`язку з переведенням до комунального закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради. Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не компенсована невикористана щорічна відпустка у розмірі 21 календарний день. В день звільнення позивача 31.12.2018 року відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Натомість, запевнив позивача у можливості отримати невикористану щорічну відпустку за новим місцем роботи, що є грубим порушенням ч.1,3 ст.24 ЗУ «Про відпустки» та ч.1 ст.116 КЗпП України. Також позивач вважає, що відповідач повинен здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день постановлення судом рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 486 грн. 17 коп., а також грошову компенсацію частини втрачених доходів у зв`язку з інфляцією в розмірі 289 грн. 12 коп. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, де Відділ освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради просить відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог та зазначає, що у зв`язку із реорганізацією комунального закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради, згідно рішення Жовтоводської міської ради від 26 вересня 2018 року «Про реорганізацію комунального закладу освіти навчально-виховного комплексу «Дивосвіт» із санаторними групами і класами, за заявою [PERSON] , її було 31 грудня 2018 року звільнено за переведенням до комунального закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради та 02 січня 2019 року прийнято за переведенням із відділу освіти цього ж закладу. При звільненні за переведенням заявниця не зверталась до відділу освіти із заявою про виплату їй компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. З 01.01.2019 року КЗО НВК «Дивосвіт» переведено на фінансову автономію і бухгалтерський облік здійснюється закладом самостійно. Відділ освіти не має підстав та кошторисних призначень для виплати компенсації [PERSON] за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік. [PERSON] має право скористатися невикористаною відпусткою за попередній відпускний період у КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради, до якого її прийнято за переведенням. У затвердженому на 2019 рік кошторисі КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» в розділі на оплату праці і нарахування на заробітну плату передбачено кошти освітньої субвенції на виплату відпускних педагогічним працівникам повної тривалості - 56 календарних днів з урахуванням невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2018 рік та днів щорічної основної відпустки нового періоду. Також, на думку відповідача позивачем не вірно обраховано суму компенсації за невикористану відпустку та її значно завищено. Зазначають, що Відділом освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради 05 серпня 2019 року була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 2018 рік [PERSON] на загальну суму 7478,8 грн.: сума 1346,18 грн. перерахована на картку «ПриватБанку» № [NUMBER] . Окрім того, відповідач вважає, що [PERSON] звернулась до суду поза межами встановленого строку позовної давності, оскільки була звільнена з посади 31.12.2018 року, а до суду звернулась 12.06.2019 року. Таким чином, відповідач просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. У своїй відповіді на відзив позивач [PERSON] зазначила, що у Відзиві відповідач, з одного боку веде мову про те, що на теперішній час Відділ освіти, у зв`язку з фінансовою автономією установи за новим місцем роботи [PERSON] , не має правових підстав та кошторисних призначень для виплати їй у 2019 році грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2018 рік, а з іншого боку, - повідомляє про свій, хоч і несвоєчасно, але виконаний обов`язок, а саме: про те, що Відділом освіти 05.08.2019 року була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 2018 рік. Окрім того, позивач зазначає, що згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Проте, Відповідачем в день її звільнення і до 05.08.2019 року не було виплачено належну їй грошову компенсацію за невикористаний 21 день щорічної відпустки у 2018 році. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також, позивач зазначає, що оскільки предметом даного спору є стягнення належних грошових коштів звільненому працівнику, до яких відносяться компенсаційні виплати за невикористані дні щорічної відпустки, що є складовою заробітної плати, а тому і звернення до суду із даним предметом спору не обмежується будь-яким строком. Висновок відповідача про те, що обчислення суми компенсації за невикористану відпустку проведено із завищенням суми середньомісячного заробітку позивач вважає неправильним, оскільки розрахунок суми, що стягується, здійснено на підставі даних про заробітну плату [PERSON] , наданих їй Відділом освіти та відповідно до Порядку №100, Порядку №159. Окрім того, позивач вважає, що висновок Відділу освіти щодо обов`язку [PERSON] звернутися до відповідача із заявою про виплату їй компенсації за невикористані дні щорічної відпустки або скористатися невикористаною відпусткою за попередній відпускний період у закладі освіти, до якого її було прийнято за переведенням, є помилковим через ігнорування відповідачем норм діючого законодавства. Окрім того, 04.09.2019 року відповідач подав клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради, однак не зазначив у своєму клопотанні, яким чином рішення по даній справі вплине на права та обов`язки КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Дивосвіт», у зв`язку із чим суд вважає за необхідним у задоволенні даного клопотання відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з трудовою книжкою [PERSON] , остання знаходилась з відповідачем у трудових відносинах з 21.08.1999 року (а.с.7-23). Відповідно до копії наказу від 10.12.2018 року №2095-к/тр начальника відділу освіти виконкому Жовтоводської міської ради [PERSON] була звільнена 31.12.2018 року з посади вчитель початкових класів КП-2331 Комунального закладу освіти навчально-виховного комплексу «Дивосвіт» із санаторними групами і класами у зв`язку з переведенням до комунального закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради п.5 ч.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.28). Відповідно до довідки відділу освіти виконкому Жовтоводської міської ради за №238 від 31.12.2018 року [PERSON] станом на 31.12.2018 року має невикористану щорічну відпустку за період роботи з 21.08.2018 рік по 31.12.2018 рік - 21 календарний день (а.с.33). У своїй заяві від 07.05.2019 року позивач просила відповідача повідомити чи буде їй надано та оплачено відпустку за час роботи в міському відділі освіти (а.с.30). Із відповіді Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на дану заяву, від 04.03.2019 року №01-16/222, відповідач повідомив, якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткову відпустки і не одержав грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткову відпустки зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи. Відповідно до Положення про відділ освіти, затвердженого рішенням сесії Жовтоводської міської ради № 2378 - 24(І)/VІІ від 28.11.2018 року відбулися зміни в організації роботи відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, а також відповідно до рішення Жовтоводської міської ради від 26 вересня 2018 року №1970-44(І)VІІ «Про реорганізацію комунального закладу освіти навчально-виховного комплексу «Дивосвіт» із санаторними групами і класами» КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради з 01.01.2019 року переведено на фінансову автономію і бухгалтерський облік здійснюється закладом самостійно. А тому відділ освіти не має підстав та кошторисних призначень для виплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку. Також, позивачу даним листом було роз`яснено ст. 9 Закону України «Про відпустки» та рекомендовано скористатися невикористаною відпусткою за попередній період роботи на новому місці роботи (а.с.32). Відповідно до довідки про доходи [PERSON] остання працювала у Відділі освіти та їй нараховано заробітну плату: за листопад 2018 року - 10067,39 грн., за грудень 2018 року - 17830,69 грн. (а.с.24, 50). Таким чином, судом встановлено із досліджених доказів, що на момент звільнення з Відділу освіти Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради позивач мала невикористану відпустку 21 календарний день за період роботи з 21.08.2018 рік по 31.12.2018 рік. У відзиві, наданому відповідачем зазначено, що Відділом освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради 05 серпня 2019 року була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 2018 рік на загальну суму 7478,8 грн., однак відповідних доказів на підтвердження цього факту відповідачем не надано, тому суд не приймає його до уваги. Так, згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України, громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Таким чином, суд знаходить доведеною вимогу позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану ним відпустку при звільненні та вважає, що така компенсація має бути стягнута з відповідача в мажах заявленої суми у позові, оскільки обґрунтованих доказів наданого відповідачем у відзиві розрахунку ним не надано. Також не береться судом до уваги твердження відповідача про те, що позивач не звертався до нього із заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку, оскільки законодавством встановлено, що ця компенсація входить до розрахункової суми і виплачується працівнику при звільненні. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 7920,99 грн., яка розрахована із суми заробітної плати за останні перед звільненням дванадцять місяців поділена на суму робочих днів за ці місяці 133524,10 : 354 = 377,19 грн., яка множиться на 21 день невикористаної відпустки. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз`яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем до цього часу не проведено, оскільки мала місце невиплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника, а невикористана відпустка входить до заробітної плати та до таких правовідносин застосовується ст.117 КзПП України. Таким чином, з Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 31 грудня 2018 року по день ухвалення рішення у справі 21 жовтня 2019 року (включно), що складає 200 робочих днів. При розрахунку середнього заробітку за весь період затримки розрахунку судом береться середньоденна заробітна плата розрахована позивачем на підставі вищедослідженої довідки про доходи (а.с.24, 50). Так, середньоденна заробітна плата позивача згідно вказаної довідки становить 486,17 грн. Остаточний розрахунок з позивачем відповідач затримав на 200 робочих дня. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 97234 грн. (486,17 грн. /середньоденна заробітна плата позивача/ х 200 дні /кількість робочих днів затримки розрахунку = 97234 грн.). Саме така сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з п.4 Постанови №159 від 21.02.2009 року «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає розмір частини втрачених доходів у зв`язку з інфляцією, що становить 289,12 грн. (7920,99 грн. * 3,65%). Заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати, а саме: - основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Проаналізувавши зазначену норму, суд приходить до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду. Вищевикладена позиція не суперечить правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 04.05.2018 року у справі №808/858/16. Отже, на користь позивача з відповідача належить стягнути компенсацію за невикористану відпустку в сумі 7920,99 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 97234 грн. та грошову компенсацію частини втрачених доходів у зв`язку з інфляцією 289,12 грн. Згідно з п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1536,8 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117, 232, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями),Закону України «Про відпустки» ,

Outcome: approved