Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В позовній заяві позивачка вказала, що 21 жовтня 2016 року відповідач [PERSON] , керуючи трактором марки «Т-25» з причепом, вчинив наїзд на її чоловіка [PERSON] , 1949 року народження, жителя с. Білобожниця Чортківського району. Внаслідок такого наїзду [PERSON] було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, а саме: закрита травма живота з множинним розривом кишечника, його брижі та селезінки, перелом тазу, відкритий уламковий перелом крила здухвинної кістки, перелом лобкової кістки справа. Дані тілесні ушкодження були несумісними для життя, хоча чоловікові і була надана медична допомога, а тому [INFO] він помер. В період з 21 жовтня по [INFO] чоловік позивачки [PERSON] постійно перебував на стаціонарному лікуванні в Чортківській районній лікарні. На його лікування було витрачено власні кошти на придбання ліків, різних медикаментів, проведення рентгенів в сумі 14 278,95 гривень, на похорон - 18 445 гривень (придбання труни з відповідним облаштуванням, одягу, свічок, хреста, вінків - 11 260 гривень, телефонні розмови - 115 гривень, проведення поминальних обідів відповідно до християнських звичаїв - 7 070 гривень). Таким чином, злочинним правопорушенням [PERSON] завдав [PERSON] матеріальної шкоди на загальну суму 32 724 гривень. Крім того, злочинним правопорушенням відповідач спричинив їй і моральну шкоду, яка полягає у моральних переживаннях та душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою щодо чоловіка, внаслідок чого він помер. Під час досудового слідства [PERSON] пред`явила цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 282 724 гривень. Вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 2 березня 2018 року відповідач [PERSON] був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. Згідно ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 роки та звільнено від призначеного покарання на підставі п. "є" ст. 1 Закону України " Про амністію у 2016 році". Під час судового розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] між позивачкою і ним було досягнуто відповідної домовленості, згідно якої відповідач частково відшкодував завдану їй матеріальну та моральну шкоду і зобов`язався до 07.03.2018 року відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 6 000 гривень та до 15 серпня 2018 року - 6 тонн зерна пшениці, а також обіцяв відшкодувати витрати на пам`ятник покійному чоловікові. Відповідач [PERSON] повернув позивачці лише 6000 гривень, однак до цього часу не видав їй 6 тонн зерна пшениці та не відшкодував вартість пам`ятника, встановленого на могилі чоловіка. Вартість однієї тонни пшениці 6-го класу становить 5 400 гривень, а вартість шести тонн зерна становить - 32 400 гривень. Вартість гранітного пам`ятника (подвійника) та його встановлення становить 65 000 гривень, а тому вартість 1/2 частини пам`ятника становить 32 500 гривень. Позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідача 64 900 гривень завданої їй кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди та 1 000 гривень витрат за надання правничої допомоги. В березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із додатковою позовною заявою, в якій просила стягнути на її користь 150 000 гривень моральної шкоди, а також додатково 1 000 гривень витрат за надання правничої допомоги. В травні 2019 року [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що повністю погасив матеріальну шкоду в сумі 33 900 гривень, про що [PERSON] надала йому розписки. Не погоджується з додатковою позовною заявою про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000 гривень, адже вказані вимоги були предметом розгляду цивільного позову в рамках кримінального провадження, суд оцінив завдану моральну шкоду в натуральних показниках, а саме шість тонн зерна пшениці. Щодо довідки, яку видав відділ агропромислового розвитку Чортківської райдержадміністрації, № 1-06/340 від 08.10.2010 року, де вказана ціна 5 400 гривень, вказана довідка не є належним та допустимим доказом. Вважає, що з врахуванням транспортних витрат, затрат на сушку, очистку, вартість тонни пшениці становить 2 733 гривень. [PERSON] зазначив, що не відмовляється відшкодувати витрати на виготовлення пам`ятника та його спорудження, проте вартість виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника коливається від 6 000 гривень до 14 900 гривень. У відповіді на відзив [PERSON] зазначила, що цивільний позов про відшкодування моральної шкоди під час розгляду кримінального провадження по суті фактично не розглядався, рішення по цивільному позову судом не приймалося. Позивачка не заперечує щодо зменшення позовних вимог про відшкодування вартості зерна, а саме на суму 20 % ПДВ, яке включено в його вартість. Позовні вимоги про відшкодування витрат на придбання та встановлення надгробного пам`ятника та стягнення моральної шкоди підтримує повністю. В жовтні 2019 року позивачка [PERSON] подала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила зобов`язати відповідача виконати своє зобов`язання щодо передачі їй зерна пшениці в кількості 6 000 кг як відшкодування шкоди, завданої злочинним правопорушенням. В іншій частині позовні вимоги підтримує повністю. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники Камінський М. В. , Котов В. В. підтримують позовні вимоги, викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнає частково, погоджується з позовом в частині вимог щодо відшкодування вартості на придбання та встановлення пам`ятника, але в межах 15 000 гривень. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди заперечує, посилаючись на відсутність доказів заподіяння такої шкоди, хоча погоджується з тим, що позивачка має право на відшкодування такої шкоди в розумних межах. Вислухавши пояснення позивачки, її представників, відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Білобожницькою сільською радою Чортківського району Тернопільської області. Згідно вироку Чортківського районного суду Тернопільської області від 2 березня 2018 року 21 жовтня 2016 року біля 16 години 00 хвилин водій [PERSON] , керуючи технічно справним трактором Т-25 «Владимировец» реєстраційний номер [NUMBER] із номером кузова № [NUMBER], 1986 року випуску, із під`єднаним до нього одноосним причепом без реєстраційного номера, що знаходився у складському приміщенні ПАП «Білобожницьке», що по [ADDRESS] , розпочав на ньому рух заднім ходом. Перед початком руху [PERSON] не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а під час руху заднім ходом із швидкістю біля 1,5 км/год. не був достатньо уважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на зміну, чим порушив вимоги пунктів 1.5 ч. 1, 2.3 (б, д), 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року із послідуючими змінами та доповненнями (далі ПДР України), які зобов`язували його не створювати своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Так, рухаючись заднім ходом, [PERSON] в порушення вимог п. 10.9 ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху не звернувся за допомогою до інших осіб, хоча мав таку можливість, створивши при цьому небезпеку чи перешкоду іншим учасникам руху. В цей час складським приміщенням, позаду трактора у попутному йому напрямку рухався пішохід [PERSON] , [INFO] , який проживав в с. Білобожниця Чортківського району Тернопільської області. Маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода, який рухається в межах траєкторії руху трактора, водій [PERSON] не вживав своєчасно заходів до зупинки керованого ним транспортного засобу, чим порушив ще й вимоги п. 12.3 ПДР України. Внаслідок порушення вказаних пунктів ПДР України, [PERSON] не забезпечив безпеку дорожнього руху та під час руху заднім ходом допустив наїзд задньою частиною приєднаного причепа до керованого трактора Т-25 «Владимировец» на пішохода [PERSON] . У результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, а саме: закриту травму живота у вигляді розриву селезінки, множинні розриви тонкого кишківника, розриви брижі тонкого кишківкика, обширна очеревинна гематома; відкритий уламковий перелом крила правої здухвинної кістки, перелом правої лобкової та правої сідничних кісток, розриви обох здухвинно-крижових зчленувань, переломи 5, 6, 7, 8, 9 лівих ребер; рана, садна та синець на тулубі, садна на правій руці та обох ногах, від яких [INFO] в приміщенні Чортківської ЦКРЛ помер. Вказаним вироком [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами. На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» [PERSON] звільнено від призначеного покарання. Позивачка [PERSON] (дружина загиблого [PERSON] ) понесла витрати на придбання та спорудження надгробного пам`ятника в сумі 65 000 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 50 від 29.11.2018 року, виданою фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Згідно відповіді фізичної особи-підприємця [PERSON] № 08 від 18.10.2019 року, наданої представнику позивачки Камінському М. В. , вартість стандартних (по одинарному захороненню) пам`ятників і огорож за 2019 рік, виготовлених та встановлених ним на території Чортківського району Тернопільської області становить від 15 000 гривень до 35 000 гривень. У відповідності до ч. 2, 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з вимогами ст. 1201 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов 'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам 'ятника, ці витрати. Відповідач [PERSON] керував на підставі довіреності джерелом підвищеної небезпеки - трактором Т-25 «Владимировец» реєстраційний номер [NUMBER] із номером кузова № [NUMBER], 1986 року випуску, із під`єднаним до нього одноосним причепом без реєстраційного номера, а тому відповідно до вимог наведених правових норм зобов`язаний відшкодувати витрати на спорудження надгробного пам`ятника потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної події. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Таким чином, в зазначеній постанові Пленуму Верховний Суд України визначив умови відшкодування витрат на виготовлення пам`ятників і огорож, виходячи з їх фактичної вартості, але водночас і обмежив розмір такого відшкодування граничною вартістю саме стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» суб`єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством. Питання стандартизації надмогильних споруд врегульоване Державними стандартами України БВ.2.2-35:2013, якими передбачено загальні технічні вимоги до надмогильних споруд та склепів. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторонаповинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною позивачки суду надано докази про граничну вартість стандартного пам`ятника на території Чортківського району, а саме відповідь фізичної особи-підприємця [PERSON] № 08 від 18.10.2019 року, згідно якої вартість стандартних (по одинарному захороненню) пам`ятників і огорож за 2019 рік становить 15 000 гривень, а максимальна вартість становить 35 000 гривень. Таким чином, суд вважає, що позивачкою подано належні та допустимі докази, які дають підстави дійти висновку, що граничною вартістю стандартних пам`ятників по одинарних похованнях на території Чортківського району в 2019 році є сума коштів у розмірі 15 000 гривень. Таким чином, понесені позивачкою витрати на виготовлення та встановлення пам`ятника в розмірі 65 000 гривень не узгоджуються з вимогами чинного законодавства щодо відшкодування таких витрат. А тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково в межах суми граничної вартості витрат на виготовлення та встановлення пам`ятників для Тернопільської області в сумі 15 000 гривень. При цьому суд також зазначає, що відповідач в цій частині позовні вимоги не заперечує. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України. Отже, позивачка [PERSON] як дружина покійного [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її чоловіка. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктами 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Позивачка [PERSON] втратила рідну людину, чоловіка, якого любила та поважала, порушено звичайний для неї спосіб життя, а втрата близької людини вимагає від неї додаткових зусиль для організації життя, оскільки померлий, за життя, був для неї опорою, моральною підтримкою, матеріальним забезпеченням і вона переносить нервові потрясіння та душевні страждання. Моральні страждання, які переживають близькі через втрату рідної людини, не залежать від наявності або відсутності від померлого матеріальних благ, жодним чином не впливає на перенесені страждання через втрату близької, рідної, кровного споріднення людини. Втрата завжди спричиняє відчай ніколи більше не побачити чоловіка, страждання, та відчай безповоротності втрати. Здоров`я та життя людини є найвищою цінністю людства, тому винні дії відповідача [PERSON] , що стали причиною загибелі потерпілого, є правовою підставою для відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що позивачка безсумнівно зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати чоловіка, однак заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки 60 000 гривень моральної шкоди. Водночас суд зазначає, що під час судового розгляду справи встановлено, що вимога позивачки про зобов`язання відповідача передати їй 6 тонн зерна пшениці згідно розписки від 1 березня 2018 року, стосується відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної їй смерттю чоловіка. Так як позивачка, крім вищезазначеного, звернулась також з вимогами про відшкодування моральної шкоди ще і в грошовій формі і суд прийшов висновку про часткове задоволення таких вимог, а тому не знаходить підстав задовольнити позовні вимоги позивачки про зобов`язання відповідача передати їй 6 тонн зерна пшениці, оскільки в даному випадку позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є вирішеними. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Із матеріалів справи, що позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору, однак понесла судові витрати в сумі 2 000 гривень, пов`язані із наданням їй професійної правничої допомоги адвокатом Камінським М.В., що стверджується квитанцією № 2 від 11 січня 2019 року, ордером адвоката серії АА № 000250 від 10 січня 2019 року, попереднім розрахунком судових витрат від 10 березня 2019 року, квитанцією від 10 березня 2019 року, актом надання - прийому наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 10 березня 2019 року. Зважаючи на такі вимоги цивільного процесуального законодавства, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачки в загальній сумі 75 000 гривень, що становить 34,9 % від позовних вимог 214 900 гривень (75 000 х 100% : 214 900), а тому з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України слід стягнути 536 гривень 34 копійки судового збору, іншу частину судового збору в сумі 1000 гривень 46 копійок слід компенсувати за рахунок держави (1536,80 - 536,34). В користь позивачки суд також стягує 698 гривень судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (2 000 х 34,9 % : 100%), так як позовні вимоги [PERSON] задоволено в сумі 75 000 гривень, що становить 34,9 %.

Outcome: partial