Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», третя особа: [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та стягнення моральної шкоди в якому просила суд, уточнивши позовні вимоги визнати незаконним та скасувати наказ № 108-0 від 30.03.2018 року філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Полтавська регіональна дирекція «ЛТАВА» про звільнення [PERSON] із займаної посади старшого редактора із 30.03.18 року у зв»язку із змінами в організації виробництва за п.1 ст. 40 КЗпП України. Поновити її на посаді редактора філії Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Полтавська регіональна дирекція «ЛТАВА». Стягнути з публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на її користь середній заробіток за час вимішеного прогулу з 30 березня 2018 року до дня винесення рішення по справі. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на її користь моральну шкоду в розмірі 70000,00 грн., та стягнути з публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на її користь всі судові витрати пов»язані із розглядом даної справи, а саме витрати на правничу допомогу та судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що вона працювала старшим редактором редакції суспільно-політичних програм ТВО програм обласного радіо. Наказом менеджера Полтавської регіональної дирекції «ЛТАВА» від 30.03.2018 р. № 108-0, була звільнена у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці, згідно п.1 ч. 1\~ст.40 КЗпП України. Вважає, що при звільненні позивача не було дотримано вимог законодавства, оскільки не було враховане її переважне право залишення на роботі, не було враховано рішення вищого виборного органу профспілки, не було враховано її високі професійні якості та її рівень освіти. У зв»язку з чим позивач вважає, що її звільнили неправомірно, а тому звернулась до суду за захистом. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 10.05.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 11.06.2018 року на адресу суду Публічним акціонерним товариством «Національна Суспільна Телерадіокомпанія України» направлено відзив на позов. Згідно поданого відзиву відповідач наголосив, що підставою для звільнення позивача було скорочення даної посади. Відповідачем було дотримано процедур проведення змін в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) у ПАТ «НСТУ» та не порушено жодних прав позивача. 19.06.2018 року надійшло клопотання від позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03.07.2018 року справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 25 січня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні надали пояснення, в яких підтримали позов та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив в його задоволенні відмовити, підтримав доводи викладенні в відзиві. Третя особа, у судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог\~ст.. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Встановлено, що згідно запису в трудовій книжці № БТ-ІІ № 5117720 [PERSON], остання перебувала на посаді старшого редактора редакції «Суспільно-політичних програм» ТВО обласного радіо ( наказ № 62-0 п.29 30.065.2016). Наказом менеджера Полтавської регіональної дирекції «ЛТАВА» [PERSON] від 30.03.2018 р. № 108-0, [PERSON] була звільнена у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці, згідно п.1 ч. 1\~ст.40 КЗпП України. Згідно протоколу №2 засідання Наглядової ради ПАТ «НСТУ» від 23 січня 2017 року, відповідно до основних напрямів діяльності ПАТ «НСТУ» на 2017 рік з урахуванням пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, якою встановлено форми, в яких можуть відбуватися зміни в організації виробництва і праці, а саме: ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, 21.12.2017, правлінням ПАТ «НСТУ» було прийнято рішення про затвердження та введення в дію з 02.04.2018 року нової структури та штатного розпису ПАТ «НСТУ» та, на його виконання, видано наказ ПАТ «НСТУ» від 21.12.2017 № 469 «Про організацію заходів, повязаних зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) у ПАТ «НСТУ» . З урахуванням положень статті \~494 КЗпП України, якою встановлено обовязок роботодавця або уповноваженого ним органу завчасно (не пізніше ніж за три місяці до початку проведення процедури скорочення чисельності та штату) надати професійним спілкам інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення та з метою дотримання вимог передбачених частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», адміністрацією ПАТ «НСТУ» було подано усім профспілковим організаціям, членами яких є працівники ПАТ «НСТУ» та посади яких підпадають під скорочення, відповідні листи. Крім того вищезазначену інформацію, було доведено Первинній профспілковій організації Полтавської обласної державної телерадіокомпанії «Лтава» та Полтавській обласній організації Профспілки працівників культури України листом ПАТ «НСТУ» від 26.12.2017 № 02-18/4542. Як і передбачалося підпунктом 6.2. відповідачем здійснено усі необхідні заходи для дотримання процедури проведення змін в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) у ПАТ «НСТУ», зокрема: Проведено спільні консультацій з профспілковими організаціями, що діють в ПАТ «НСТУ», за результатом яких було розроблено та схвалено відповідний комплекс заходів щодо помякшення умов скорочення штату та чисельності працівників при реформуванні ПАТ «НСТУ». На виконання положень статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», 05.01.2018 року до Державної служби зайнятості було направлено листа № 02-18/15 щодо проведення змін в організації виробництва і праці (скорочення чисельності та штату) у ПАТ «НСТУ» (копія листа додається). Створено в [PERSON] дирекції та відокремлених структурних підрозділах ПАТ «НСТУ» (в тому числі і в філії ПАТ «НСТУ» «Полтавська регіональна дирекція «Лтава» - далі Філія) відповідні Комісії з визначення переважного права на залишенні на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередженню про майбутнє звільнення з роботи (далі Комісія), якими було опрацьовано особові справи працівників, на наявність переваг в залишенні на роботі (в розумінні статей 42, 119, 184, 186-1 КЗпП України). Звертаємо увагу суду на той факт, що окрім інших, до складу Комісії був залучений Голова первинної профспілкової організації Полтавської обласної державної телерадіокомпанії «ЛТАВА», що підтверджується наказом філії ПАТ «НСТУ» «Полтавська регіональна дирекція «Лтава» від 10.01.2018 № 4. [PERSON] дирекції ПАТ «НСТУ» від 05.01.2018 № 02-18/15-1 надано усім філіям перелік вакантних посад в ПАТ «НСТУ». Комісією персонально повідомлено працівників про майбутнє скорочення з одночасним ознайомленням з переліком усіх наявних в ПАТ «НСТУ» вакантних посад та пропонуванням переведення на відповідні (за кваліфікацією, досвідом роботи та станом здоровя працівника) посади. Крім іншого позивач стверджує, що перше персональне повідомлення про скорочення посади позивачка отримала 11 січня 2018 року, без вакантних посад проте матеріалами справи вказане спростовується оскільки позивач була ознайомлена з персональним письмовим попередженням від 11 січня 2018 року про наступне вивільнення, в якому окрім іншого вказано «Водночас, відповідно до листа [PERSON] дирекції ПАТ «НСТУ» про наявність вакантних посад від 05.01.2018 р. № 02-18/15-1 пропонуємо Вам посади згідно з переліком вакантних посад» та зробила власноруч на ньому наступний напис «Порушення Кодексу законів про працю України», що нею підтверджується у позовній заяві, при цьому, від проставлення особистого підпису про ознайомлення позивач відмовилася, про що було складено відповідний акт. Окрім того, [PERSON] була одним із представників Первинної профспілкової організації Полтавської обласної державної телерадіокомпанії «ЛТАВА» під час проведення спільних консультацій із зазначеною профспілковою організацією, стосовно процедури проведення змін в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) Філії, а тому була ознайомлена зі усіма документами, що стосувалися процедури вивільнення працівників ПАТ «НСТУ», зокрема і Філії (копія протоколу № 2 від 16 січня 2018 р. додається). 21.03.2018 Комісією, відповідно до листа ПАТ «НСТУ» від 15.03.2018 № 02-18/713, було повторно запрошено позивача для ознайомлення з переліком усіх наявних в ПАТ «НСТУ» вакантних посад станом на 15.03.2018 року та запропоновано обрати відповідну (за кваліфікацією, досвідом роботи та станом здоровя працівника) вакантну посаду для переведення. За результатом ознайомлення [PERSON] з переліком усіх вакантних посад, які були в ПАТ «НСТУ» станом на 15.03.2018, позивачем самостійно було обрано для переведення журналістські посади редактора та редактора «ТО «Ранок» Філії, про що проставлено особистий підпис. Відповідно до Закону України «Про вищу освіту», кваліфікація це офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту. Частино третьою статті 7 цього закону встановлено, що у дипломі молодшого бакалавра, бакалавра, магістра зазначаються назва закладу вищої освіти (наукової установи), що видав цей документ (у разі здобуття вищої освіти у відокремленому підрозділі закладу вищої освіти (наукової установи) - також назва такого підрозділу), а також кваліфікація, що складається з інформації про здобутий особою ступінь вищої освіти, спеціальність та спеціалізацію, та в певних випадках - професійну кваліфікацію. Так позивач [PERSON] у позовній заяві зазначає, що вона має чотири вищі освіти та є працівником з високою кваліфікацією, проте відповідач зауважує, що відповідно до поданих нею документів, в особовій справі позивача наявні копії лише двох дипломів. Так, відповідно до копії диплому ЛД ВЕ № 002083, вона отримала вищу освіту за спеціальністю російська мова, література та історія та здобула кваліфікацію вчитель російської мови, літератури та історії, відповідно до диплому спеціаліста МВ № 11552810, [PERSON] отримала вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста, що не є відповідною освітою для претендента на зайняття журналістських посад редактора та редактора «ТО «Ранок» Філії (в розумінні кваліфікаційних вимог, зазначених у посадової інструкції до даних посад та випуску № 83 Довідника кваліфікаційних характеристик професій). Копії дипломів Полтавського обласного вечірнього університету журналістики та Харківського національного університету імені [PERSON], які зазначено [PERSON] у позовній заяві, як доказ здобуття освіти за спеціальністю «Журналістика», відсутні у особовій справі позивача, а копія вищевказаного диплому Харківського національного університету імені [PERSON] взагалі не наданий навіть додатком до позовної заяви. Щодо подання [PERSON] сертифікатів, подяк та грамот, напевно на підтвердження рівня своєї кваліфікації, то варто зауважити, що ці документи не є доказами, які свідчать про здобуття іншої кваліфікації, ніж зазначена у дипломах про вищу освіту, чи перекваліфікації позивача. З урахуванням вищезазначеного, а також інформації з особової справи [PERSON], 26.03.2018, на засіданні комісії, за участі голови первинної профспілкової організації ПОДТРК «ЛТАВА», позивачу було відмовлено в переведенні на посади редактора та редактора «ТО «Ранок» Філії у звязку з невідповідністю її кваліфікації до журналістських посад, які нею було обрано для переведення. Первинною профспілковою організацією відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пленум Верховного Суду України у п. 19постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначає, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чидійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації,скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,які єдокази щодозмін ворганізації виробництваі праці,про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації,чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за\~п.1ст.40 КЗпПможе мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за і посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. При цьому, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою як звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з\~п.1ст.40 КЗпП Українилише на підставі скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником усіх відповідних положень щодо порядку скорочення штату підприємства, а саме: 1)попередження про звільнення, не менше ніж за два місяці; 2)пропозиція працівникові іншої вакантної посади; 3)згода профспілкового органу на звільнення, якщо працівник є членом профспілки; 4)з'ясування обставин того, чи не має працівник переважного права залишитися на роботі. Отже, судом встановлено та знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, що відбулися зміни в організації виробництва і праці відповідача, які полягали у скороченні чисельності та штату. За правиламист.42 КЗпП Українипри скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне, право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Статтею 49-2 КЗпП Українизакріплено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Для виявлення працівників, які користуються переважним правом на залишення на роботі, роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини:наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинністьЗакону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Враховуючи зазначене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40КЗпП\~України з дотримання норм чинного законодавства. Щодо доводів позовної заяви про відсутність згоди профспілкового органу на звільнення, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ч. 1ст. 43 КЗпП Українирозірвання трудового договору з підстав, скорочення штату або чисельності працівників, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відтак, суд критично ставиться до висновків Первинної профспілкової організації «щодо ненадання згоди на звільнення позивача, оскільки таке рішення не обґрунтоване. Відповідно дост. 39 ЗУ «Про професійні спілки»у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Відповідно достатті 252 КЗпП Українизвільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). В аспекті положень частини сьомої статті43і частини шостої статті39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобовязаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України,стаття 3 ЦК України, статті1,213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає\~«бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами». Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №6-703 цс15. Як вбачається з матеріалів справи, профспілковою організацією прийнято рішення про відмову у наданні згоди на звільнення позивача з не наведенням правового обґрунтування такої відмови, а тому посилання позивача на те, що прийняті профспілковими органами рішення мали обґрунтування відмови у наданні згоди, є помилковим. Таким чином, суд прийшов до висновку про необґрунтованість підстав для задоволення вимог про скасування наказу про поновлення на посаді позивача. Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які давали б підстави для поновлення позивача на займаній посаді, тому відсутні і підстави для задоволення позовних вимог позивача про та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання про поновлення позивача на роботі. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1КЗпП Українита передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема,статтею 23\~ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких\~фізична\~особа\~зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до частини першої статті 1167\~ЦК\~України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1\~КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року № 6-23цс12. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем не надано жодних доказів про завдання їй відповідачем моральної шкоди, а відтак в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Виходячи зі змісту частин 1-5\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на наведене в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed