Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] нарахованих на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат у розмірі 565567,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з договором позики від 30 січня 2014 року відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 11600 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 08 квітня 2016 року складало 299280 грн. із кінцевим строком повернення до 30 квітня 2014 року. До теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до Троїцького районного суду Луганської області, який рішенням від 15 червня 2016 року задовольнив вимоги позивача та стягнув з відповідача суму боргу 299280,00 грн. З ухваленням у 2016 році рішення про стягнення боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, позивач має право на отримання сум, передбачених у ст.625 ЦК України за увесь час прострочення. Ухвалою від 26.04.2021 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Відповідач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином на підставі п.19 Перехідних Положень ЦПК України та Законів України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії рішення Троїцького районного суду Луганської області від 15.06.2016. справа №433/707/16-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 30 січня 2014 року у розмірі 299280 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 копійок (а.с.23-24). Відповідно до довідки Луганського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління (м.Харків) від 19.04.2021 вих.№6932/18.1-76, на виконанні в Луганському МВ ДВС перебуває виконавче провадження №52360796 за виконавчим листом №433/707/16-ц, який виданий 09.08.2016 за рішенням Троїцького районного суду Луганської області відносно заборгованості [PERSON] за договором позики. Станом на 19.04.2021 року заборгованість складає 297048,69 грн. (а.с.22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) викладено висновок, що стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Рішення суду про стягнення заборгованості, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Таким чином, кредитор має право нараховувати на неповернуту суму боргу інфляційні втрати згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в межах позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, або повністю за весь період невиконання судового рішення, у разі незаявлення про сплив позовної давності (правова позиція висловлена у постанові №200/20991/14-ц від 31.03.2021 року Касаційного цивільного суду Верховного Суду) Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 15.06.2016 року у справі №433/707/16-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 299280,00 грн. Згідно з частинами першою та другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання рішення суду діє загальне правило про настання відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України. Згідно розрахунку позивача, за період з 30.04.2014 до 22.04.2021 сума 3% річних та інфляційних втрат складає 544462,65 грн. (а.с.19-20). Поряд з цим, в прохальній частині позовної заяви до стягнення заявлена сума 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 565567,00 грн. (а.с.21) Суд погоджується з розрахунком нарахованих на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 544462,65 грн, наведеним позивачем у позовній заяві (а.с.19-20) та вважає його вірним. В той же час, в матеріалах справи відсутні відомості щодо обґрунтованості нарахування заявленої до стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 565567,00 грн. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги вище зазначене, позов підлягає задоволенню частково в сумі 544462,65 грн. В решті позовних вимог слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Вирішуючи питання стосовно судового збору суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати у розмірі 5712,23 (а.с.21). Згідно з дублікатом квитанції №0.0.2101785372.1 від 23 квітня 2021 року при подачі позову позивачем був сплачений судовий збір у сумі 5655,67 грн., інших доказів щодо понесених судових витрат суду не надано. Отже, саме цю суму суд враховує при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Ціна позову, визначена позивачем у розмірі 565567,00 грн. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 544462,65 грн. Так як позовні вимоги задоволені частково на 96,27 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частки позовних вимог в сумі 5444,71 грн. (5655,67 * 96,27 % = 5444,71 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial