Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

До Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернулась [PERSON] з позовом до фермерського господарства "Регіон" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №9 від 09.03.2011 року, зареєстрований 20.08.2012 року під №122525514001905. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 09 березня 2011 року між нею, [PERSON] та ФГ «Регіон», в особі голови Кравченка Володимира Ілліча було укладено договір оренди земельної ділянки №9 від 09.03.2011 року, зареєстрований 20.08.2012 року під №122525514001905, згідно якого позивач досяг домовленості (згоди) з Відповідачем щодо орендних відносин між ними, а саме, що позивач передає відповідачу в оренду свою приватну власність - земельну ділянку загальною площею 11,4409 га (кадастровий №1225255100:02:002:0328), строк дії договору оренди - 05 (п`ять) років (в період з 09.03.2011 року по 09.03.2016 року), нормативна грошова оцінка земельної ділянки (на момент укладення договору оренди) складала 91766,00 грн., що розташована на території - Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, щорічна орендна плата в грошовій формі в розмірі 2750,28 грн., або в натуральній формі в розмірі: 3000 кг фуражного зерна, 200 кг соняшника, оранка городу на площі до 0,5 га, ритуальні послуги - 500,00 грн.. Стверджує, що зазначені умови оренди влаштовували позивача саме тому позивач поставив свій підпис у договорі оренди. Позивач одержувала від відповідача орендну плату за свою земельну ділянку протягом строку дії договору оренди в період з 09.03.2011 року по 09.03.2016 року, а після закінчення обумовленого між ними п`ятирічного строку оренди позивач 30.06.2016 року звернулась письмово до відповідача з заявою про небажання продовжувати орендні відносини та проханням повернути їй в натурі її земельну ділянку, але відповіді від відповідача на свою заяву так і не отримала. Зазначає, що позивач отримала від Головного управління Держеокадастру копію спірного договору оренди з якої дізналась, що строк дії договору оренди землі не 05 (п`ять) років, як вони насправді домовлялись з відповідачем, і як було зазначено в тексті договору оренди, що підписував позивач, а протиправно зазначено відповідачем в тексті договору оренди, що було надано відповідачем на державну реєстрацію строк 10 (десять) років, який не відповідає дійсній домовленості між сторонами, тобто на думку позивача вбачається протиправна фальсифікація умов договору з боку відповідача, який змінив аркуш договору з зазначеним строком дії договору оренди з 05 (п`ять) років на 10 (десять) років, і вже після заміни аркушу договору подав його на державну реєстрацію. Тому позивач просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №9 від 09.03.2011 року, зареєстрований 20.08.2012 року під №122525514001905, щодо земельної ділянки загальною площею 11,4409 га (кадастровий №1225255100:02:002:0328), строк дії договору оренди - 10 (десять) років, що розташована на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, який укладений між [PERSON] та Фермерським господарством «Регіон», в особі голови Кравченка Володимира Ілліча, в зв`язку з протиправною самовільною зміною відповідачем строку дії договору з 05 (п`ять) років на 10 (десять) років, без згоди та волевиявлення позивача. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі 704,80 грн.. Справа була прийнята до провадження і вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача до суду було подано відзив на позов, згідно якого відповідач проти позову заперечував, обґрунтовуючи заперечення тим, що 09 березня 2011 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки. Як зазначає позивач 09.03.2011 року, між нею та відповідачем договір оренди №9 від 09.03.2011 року, зареєстрований 20.08.2012 року під № 122525514001905 строком на 5 років, в тім це не відповідає дійсності та легко спростовується самим договором оренди, який був укладений між сторонами строком на 10 років. В обґрунтування позивачем своїх позовних вимог тим, що нібито відповідач замінив аркуш договору та подав його на державну реєстрацію взагалі нічим не підтверджується та є надуманим. Крім цього позивач зазначає, що одержувала від відповідача орендну плату за свою земельну ділянку лише протягом строку дії договору оренди в період з 09.03.2011 року по 09.03.2016 року. Однак договірні зобов`язання з боку відповідача виконувались та виконуються належним чином, позивачка у повному обсязі та вчасно отримувала орендну плату, в тому числі і за 2017 рік, чим вчиняла дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків, згідно укладеного договору оренди землі та підтвердила дійсність правочину. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи норми матеріального права позивач не обґрунтував належним чином позов та не навів достатніх доказів для задоволення його вимог, тому просив відмовити в задоволенню позову в повному обсязі. 12 жовтня 2018 року у справі закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в задоволені позову. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) договір оренди землі-це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. (Статтю 15 доповнено абзацом дванадцятим згідно із Законом N 509-VI ( 509-17 ) від 16.09.2008) . Згідно з правовою позицією, висловленою зокрема у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, при вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди землі суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв`язку укладенням таких договорів, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ 352326 виданого Софіївською райдержадміністрацією 09.12.2010 року, являється власником земельної ділянки площею 11,4409 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса знаходження земельної ділянки Софіївська селищна рада Софіївського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1225255100:02:002:0328, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.13, 17). 09 березня 2011 року [PERSON] уклала договір оренди земельної ділянки №9 з Фермерським господарством «Регіон» строком на 10 років. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему Софіївському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №122525514001905 від 20 серпня 2012 року. (а.с.7-9). 30 січня 2018 року представник [PERSON] звернувся із заявою до голови ФГ «Регіон» про повернення земельної ділянки [PERSON] у зв`язку з закінченням строку дії договору оренди, зазначаючи, що строк дії договору закінчився у 2017 року, дата в договорі зі строком на 10 років є підробка (а.с. 16). [PERSON] отримала орендну плату за 2018 рік в 2018 році в розмірі 20000 грн., що підтверджується платіжною відомістю, де є підпис самого орендодавця. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначав, що підставою для визнання договору оренди земельної ділянки від 09 березня 2011 року недійсним, є недотримання вимог статей 203, 215 ЦК України. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним(ст. 204 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України. Тобто із цієї конституційної норми прямо вбачається, що укази та розпорядження Президента України є підзаконними актами, тому, звісно, вони мають меншу юридичну силу, ніж Конституція та закони України. Згідно ч.ч. 2,3 ЦК України, основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Цивільні відносини можуть регулюватися актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7 ст. 10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Пунктом 1 Указу Президента України 92/2002 визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Указом Президента України № 725/2008 внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. Указ Президента № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008, має рекомендаційний характер (Постанова Верховного Суду України від 25.06.2011 р. справа №6-17цс11). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом(ч.1 ст. 229 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. До таких висновків щодо застосування цих норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року, справа № 755/3903/17, провадження № 61-27176св18. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду( ч.1, 5, 7 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В судовому засіданні та матеріалами справи підтверджені ті обставини, що позивач отримувала орендну плату по договору оренди землі, укладеному між нею та ФГ «Регіон» від 09 березня 2011 року в 2018 році, що є прямим підтвердженням схвалення зазначеного правочину позивачем. Відповідачем на виконання вимог суду був наданий оригінал договору оренди землі, укладений між позивачем та ФГ «Регіон» від 09 березня 2011 року. Клопотань про призначення судової почеркознавчої чи судово-технічної експертизи документів позивачем на розгляд суду подано не було, хоча після витребування оригіналу оспорюваного договору судом неодноразово розгляд цивільної справи відкладався для забезпечення рівних прав учасників цивільного процесу. Позивач також на думку суду не надав суду доказів того, що в момент вчинення правочину 09.03.2011 року, були недодержані вимоги, передбачені у статті 203 ЦК України. При цьому, позивач взагалі не посилається на те, що зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що особи, які вчинили правочин, що волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки позивач визнала умови договору оренди земельної ділянки від 09.03.2011 року шляхом отримання орендної плати за 2018 рік в сумі 20000 грн.. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позивач не довів своїх позовних вимог та не надав суду доказів про умисне введення його в оману під час укладення договору оренди від 09 березня 2011 року з ФГ "Регіон" щодо істотних умов цього договору, тому в задоволенні позову суд відмовляє з підстав його необґрунтованості. Крім того, в зв`язку з відмовою в позові, відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування судових витрат.

Outcome: dismissed