Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному майні, виключення майна зі спадщини, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 01.12.1998 року по 04.07.2008року; визнати кв. [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності; виключити Ѕ частину вказаної квартири зі складу спадкового майна після померлого [INFO] [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на цю Ѕ частину квартири. Свої вимоги мотивує тим, що вона була знайома з [PERSON] з 1996року, наприкінці 1998року вони стали проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, у квартирі позивачки за адресою: [ADDRESS] . 10.07.2003року на спільні кошти її та [PERSON] вони придбали кв. [ADDRESS] . 05.07.2008року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського РУЮ у м. Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №796. Вказує, що [INFO] її чоловік [PERSON] помер. Позивачка звернулась до приватного нотаріуса КМНО Демчик В.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [PERSON] .. Проте, наприкінці травня 2018року стало відомо про те, що відповідачі по справі - сини померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] також подали заяви про прийняття спадщини. Вважає, що оскільки квартира була придбана за спільні кошти сім`ї, внаслідок спільних трудових зусиль, вона є об`ктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач звернувся за захистом порушеного права до суду. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 27 липня 2018року у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року у справі було закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі, просили позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надали пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов не визнали, надали суду відзив, в якому зазначили, що спірна квартира набута не в шлюбі і не може вважатися спільною сумісною власністю [PERSON] та померлого [PERSON] ; крім того позивачем не доведений причинно-наслідковий зв`язок між нібито спільною працею та придбанням спірної квартири; вказують, що [PERSON] придбав спірну квартиру за рахунок коштів від продажу ѕ частини кв. [ADDRESS] , яку він успадкував з своєю сестрою після смерті їх батьків. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Демчик В.В. в судове засідання не з`явилась, надіслала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі та прийняти рішення у відповідності до вимог закону. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи дійшов таких висновків. Згідно договору купівлі-продажу від 10.07.2003року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Меліховою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3336, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . 05.07.2008року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського РУЮ у м. Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №796, що підтерджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] помер в м.Києві у віці 63 років [INFO] , про що 02.12.2017року Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м.Києві складено відповідний актовий запис №18679, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса КМНО Демчик В.В. з заявою про прийняття спадщини за законом. Звертаючись до суду, позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю її [PERSON] та [PERSON] з 01.12.1998року по 04.07.2008 року, посилаючись на те, що вони до укладення шлюбу жили однією сім`єю як чоловік та жінка. Чинним законодавством України встановлено, що "сім`єю" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст.12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Згідно із ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином, при з`ясуванні наявності чи відсутності підстав вважати, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, підлягають встановленню в сукупності такі факти, як спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; та показами свідків. Суд приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та дружина з червня 1998року, коли [PERSON] переїхав жити до [PERSON] , обоє працювали, вели спільне господарство, разом відпочивали, квартиру придбавали за кошти сім`ї, оскільки у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про заінтересованість свідків в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються та не суперечать іншим наданим доказам. Згідно із ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Інших доказів, які б спростовували висновки суду, матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] з 01.12.1998 року по день укладання шлюбу. Що стосується вимоги позивачки про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному майні, виключення майна зі спадщини, суд дійшов таких висновків. За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). З огляду на те, що спірна квартира придбана під час проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, за спільні їх кошти, тому право спільної сумісної власності на неї виникає в обох. Таким чином, враховуючи викладене, виходячи, в тому числі, з вимог принципів справедливості, добросовісності та розумності, як загальних засад цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Оскільки належність спільного майна розподіляється між [PERSON] та [PERSON] порівну, то позовні вимоги про визнання права власності на частку у спільному майні та виключення майна зі спадщини є похідними від вимоги про визнання майна спільною сумісною власністюта застосовуються як наслідок таких вимог, відповідно до вимог закону. Враховуючи той факт, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , з визнанням за позивачем права власності на Ѕ частину цієї квартири, то вказана частина квартири повинна бути виключена зі спадщини. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Проаналізувавши надані докази та враховуючи вимоги законодавства України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними і обгрунтованими. Інших доказів, які б спростовували висновки суду, матеріали справи не містять. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved