Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

В листопаді 2015 року до Запорізького районного суду Запорізької області звернулась з позовом [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно та його поділ. Позов було остаточно уточнено 21.03.2016 року. В позовній заяві позивачка та її представник зазначали наступне: Між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 13.09.1980 року було зареєстровано шлюб про що виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області зроблено відповідний актовий запис № 15. Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27.10.2015 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON]А про розірвання шлюбу раніше укладений сторонами шлюб - розірвано. За час сумісного життя у шлюбі було набуто (придбано) спільне майно, зокрема: автомобіль ВАЗ, модель 211540, 2007 року випуску, номерний знак № [NUMBER], придбаний в 2007 р; автомобіль GEELY Emgrand ЕС-7, реєстраційний номерний знак № [NUMBER], 2013 року випуску, придбаний в 2014 р; житловий будинок № 78 за адресою: Запорізька область Запорізький район, с. Веселе, вул. Центральна. Будинок було придбано 17.03.1982 року на підставі договору купівлі-продажу укладеного між колгоспом імені Фрунзе та [PERSON], який було посвідчено Веселівською сільською радою Запорізького району Запорізької області. До реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про право власності [PERSON] на даний будинок не внесено. У звязку із наявністю спору про поділ майна, позивачка звернулась до суду із вимогами про визнання зазначеного вище майна сумісною власністю подружжя та поділ майна. Оскільки зазначений будинок та автомобілі придбано позивачем та відповідачем під час перебування у шлюбі (тобто дані автомобілі та будинок є спільним майном подружжя), а також враховуючи, що вартість автомобілів є не рівною, позивачка вважала правомірним визнання прав власності на ? частину будинку та сплати половини вартості транспортних засобів с залишенням права власності за відповідачем. Виходячи із грошової оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, вартість автомобілів складає: 306400,00 грн. (автомобіль ВАЗ - 89900.00 грн.. автомобіль GEELY Emgrand ЕС-7 -216500,00 грн.), половина яких на суму 153200.00 грн. має бути компенсована позивачці, а вартість будинку із господарськими спорудами та будівлями складає 65000,00 грн. Відповідач позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. По суті позову [PERSON] та його представник у судовому засіданні пояснили наступне: Позивачка просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку № 78 за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с.Веселе, вул. Центральна і зазначає, що він придбаний у 1981 році коли вони були у шлюбі. Проте, даний будинок відповідач у 1981 році не покупав і у нього відсутнє право власності на дане нерухоме майно. В даному будинку [PERSON] разом із позивачкою почали проживати з дозволу колгоспу імені Фрунзе з червня 1982 року і проживають по-сьогодні. Що стосується технічного паспорту на будинок, де власником зазначений [PERSON], то він був зроблений у 1990 році коли проводилася інвентаризація всіх будинків в селі Веселе Запорізького району Запорізької області і відповідача автоматично записали власником, як особу яка проживала в цьому будинку. Відповідач та його представник зазначають, що із договору купівлі-продажу, на який посилається позивачка не можливо встановити за якою адресою знаходиться спірний житловий будинок - адреса будинку в ньому відсутня. А тому твердження позивачки, що вони в шлюбі придбали житловий будинок за адресою : Запорізька область. Запорізький район, с. Веселе, вул. Центральна будинок № 78 нічим не підтверджується. Що стосується автомобіля ВАЗ, модель 211540, 2007 року випуску, номерний знак № [NUMBER] то він вже не є спільним майном подружжя, оскільки у вересні 2012 року за згодою позивачки даний транспортний засіб подарований їх спільній дочці [PERSON], що підтверджується відповідним договором і вона розпоряджається цим автомобілем особисто та разом зі своїм чоловіком. Після укладання простого письмового договору [PERSON] передав [PERSON] ключі та техпаспорт на автомобіль ВАЗ, модель 211540, 2007 року випуску, номерний знак № [NUMBER]. Таким чином, автомобіль ВАЗ, не є предметом спільного майна подружжя і не підлягає поділу Укладаючи з [PERSON] договір дарування від 2012 року автомобіля ВАЗ 211540 д/н АР 0004ВВ відповідач повідомив про це позивачку. Позивачка проти договору не заперечувала, оскільки [PERSON] є їхньої донькою, а відповідач діяв в інтересах родини. З позовом до суду про визнання цього договору дарування недійсним позивачка не зверталася, а тому не може претендувати на вказане майно, як спільне. Що стосується автомобіля Джіллі Емгранд ЕС-7, реєстраційний номерний знак № [NUMBER], 2013 року випуску, то відповідач не згоден з його оцінкою в розмірі 216500 грн., оскільки дане авто було придбано в 15.07.2014 року за ціною 160000 тис грн. Родинних коштів на придбання цього автомобіля було не достатньо. 05.07.2014 року для придбання цього автомобіля було у [PERSON] відповідачем взято в борг грошові кошти у розмірі 90000 грн з строком повернення до 05.07.2017 року. Борг на сьогодні не сплачено. [PERSON] пояснив договір позики, укладений між ним та [PERSON] 05.07.2014 тим, що він взяв в борг 90 тисяч грн на купівлю автомобіля, який є предметом спору. Позивачці відомо про укладання цього договору, але з позовом до суду про визнання його недійсним вона не зверталась. В заперечення позову відповідачем, в якості доказів, було надано розписку про отримання в борг 90 000,00 грн. та договір дарування автомобіля своїй доньці [PERSON] Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, представників та свідків, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню: Судом встановлено наступне: Між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 13.09.1980 року було зареєстровано шлюб про що виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області зроблено відповідний актовий запис № 15. (а.с. 4) Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27.10.2015 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON]А про розірвання шлюбу раніше укладений сторонами шлюб - розірвано.(а.с.25). 17 березня 1982 року між колгоспом імені Фрунзе та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку та господарських споруд, що розташовані в с.Веселе на земельній ділянці 0,25 га. Покупець [PERSON] сплатив колгоспу всю суму повністю. Договір було зареєстровано відповідно до ст.227 ЦК УРСР (1963 року) в виконавчому комітеті Веселівської сільської Ради за номером 16 17.03.1982 року. Вказаний договір не скасовувався та не визнавався недійсним. Згідно наданої ТОВ ЗМБТІ інвентарної справи за № 79 30.11.1990 року за адресою с.Веселе Запорізького району Запорізької області по вул..Центральна,78 проведено інвентаризацію нерухомого майна. Перераховано всі наявні на час інвентаризації будівлі та визначено власника [PERSON]. В 2005 році за адресою с.Веселе вул. Центральна,78 укладався договір на надання послуг електрозв*язку з [PERSON]. В січні 2016 року укладалась додаткова угода про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення. В 2015 році укладено договір про надання послуг з газопостачання. В договорах зазначена єдина адреса Запорізький район с.Веселе вул..Центральна, 78 та власник будинку [PERSON]. Судом було отримано відомості про місце реєстрації відповідача за адресою Запорізька область Запорізький район с.Веселе вул. Центральна,78. [PERSON] зареєстрована в спірному будинку з 14 вересня 1981 року. В наданих суду Веселіською сільською радою Запорізького району копіях по господарських книг зазначено, що в будинку 78 по вул..Центральній в с.Веселе власником домогосподарства є [PERSON]. На замовлення [PERSON] 05.02.2016 року було проведено інвентаризацію будинку та господарських споруд за адресою с.Веселе вул..Центральна,78. Згідно наданого технічного паспорту давність будівель та споруд за вказаною адресою становить 1980-1991 рік. Згідно архівних витягів з протоколів засідання правління колгоспу ім..Фрунзе Веселівського району Запорізької області від 26.10.1981 року № 8 та зборів уповноважених колгоспників цього ж колгоспу від 17.11.1981 р.№ 4 розглядалась заява [PERSON] про продаж житлового будинку за адресою с.Веселе вул..Центральна,78 (будівля ветділянки) . Було рекомендовано зборам уповноважених клопотання [PERSON] задовольнити та надати 0,25 га землі до будинку. Тому у суду не виникає жодного сумніву, що спірним майном є саме будинок 78 по вул. Центральній в с.Веселе Запорізького району. Іншого нерухомого майна за період подружнього життя з [PERSON] [PERSON] в с.Веселому не придбав. Пояснення відповідача та його представника, що в позові [PERSON] мова йдеться зовсім про інше майно суд вважає лише способом ухилення від позову. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. У відповідності зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а саме в результаті укладання угод. На час укладення договору купівлі-продажу відповідачем на будинок, а саме, 17.03.1982 року, діяли норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 128 ЦК 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється передача розпорядчого документу на речі. При цьому ч. 2 ст. 227 УРСР передбачала реєстрацію жилого будинку у виконавчому комітеті місцевої ради, але не визначала, що власник набуває право власності виключно після реєстрації договору в виконавчому комітеті сільської ради. Право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами №78 вул. с.Веселе Запорізького району Запорізької області набуто на підставі посвідченого в сільській Раді договору купівлі-продажу, що відповідає вимогам ст. 227 ЦК УРСР (1963 р.), копія якого міститься в матеріалах справи. Даний договір складено згідно п. 62 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УССР» від 31.10.1975 року і п. 45 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій виконкомами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих» від 09.01.1976 року, ст.4 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу УССР» від 31.01.1966 року. Відповідно до п. 1 ст. 1 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу УССР» від 31.01.1966 року, що діяла до 13.01.1995 року тільки в містах та селищах міського типу реєстрацію житлових будинків проводило бюро технічної інвентаризації. Згідно п. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 3 ці є ж статті передбачено, що якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до п. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Стороною відповідача на заперечення проти позову було надано суду договір дарування автомобіля ВАЗ 211540 д/н АР 0004ВВ від 05.09.2012 року. Договір укладено між [PERSON] та [PERSON] В договорі вказана вартість автомобіля 65000 гривень. Зазначено, що [PERSON] передає [PERSON] технічний паспорт та ключі, та вважає, що з цього часу вона є обдарованою. Жодного згадування про надання згоди на укладання договору [PERSON] в договорі не має. Договір складено в простій письмовій формі, нотаріального посвідчення не має, державну реєстрацію транспортний засіб не пройшов. Позивачка наполягаючи на позовних вимогах зазначила, що вважає правочин нікчемним через невідповідність вимогам Закону. Так, згідно ст.34 Закону України «Про дорожній рух» Державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, повязаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів, складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Згідно п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів… та інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 p. N 1388. "Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання)." Отже, договір дарування автомобіля [PERSON] доньці [PERSON] є нікчемний, так як підлягав державній реєстрації. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Суд повністю погоджується з думкою позивачки та її представника, оскільки доказів щодо укладення договору правомірного відчуження майна відповідачем не надано. Аналогічну думку сторона позивачки висловила і стосовно заперечень відповідача, щодо наявності боргових зобов*язань що виникли при купівлі автомобіля [NUMBER]. Розписка про отримання в борг відповідачем 90000,00 грн. нотаріально не посвідчена, згода подружжя на вчинення дій - відсутня. В Цивільному кодексі України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (ч.1 ст. 1047 ЦК України). Згідно ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який мас невисоку вартість. Договір позики - це один з видів зобов'язань, спрямованих на передачу майна. Законодавче визначення договору позики є: "За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості" ч.1 ст. 1046 ЦК України. Сімейний кодекс України зазначає про обов'язковість згоди другого з подружжя на укладення зазначених договорі, із нотаріальним посвідченням (ч. 3 ст. 65 СК). Стаття 65 СК України розповсюджується як на випадки відчуження, так і на випадки придбання майна одним з подружжя. Такий висновок випливає з аналізу норм цивільного та сімейного законодавства України. Зокрема в ст. 177 ЦК України сказано, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Речі, а також сукупність речей складають поняття «майно», яке визначене в ст. 190 ЦК України. Таким чином, згідно з цивільним законодавством, гроші - це різновид майна. В ст. 65 СК України сказано про розпорядження майном подружжя. З цього можна зробити лише один висновок - розпорядження майном подружжя означає і розпорядження спільними грошовими коштами подружжя. Придбання майна - це зворотна сторона розпорядження грошовими коштами подружжя. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що подружжя за взаємною згодою мають вирішувати питання щодо розпорядження не лише речами, а й спільними грошовими коштами. Правочини щодо придбання майна, які потребують нотаріального засвідчення, один з подружжя може здійснювати лише з письмової та нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя. Отже, на підставі вищевикладеного, розписка відповідача про отримання позики також є нікчемною. Розписка від 05.07.2014 року, що була надана стороною відповідача написана [PERSON] від свого імені. В ній він зазначив, що взяв у борг гроші в сумі 90000 гривень строком на три роки для купівлі автомобіля. Гроші взяв у [PERSON] Зазначено, що гроші отримано в присутності свідка. Нотаріальне засвідчення вказаної розписки відсутнє, відомості про наявність згоди [PERSON] відсутні. Графік погашення борг не визначено та відповідно до пояснень відповідача гроші ще взагалі не поверталися. Судом з приводу наданих доказів було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] до пояснень яких в частині законності укладених договорів слід ставитися критично. [PERSON], що є донькою позивачки та відповідача щодо поділу спірного майна пояснила наступне: вона з батьками більшу частину свого життя, до заміжжя, прожила в будинку за адресою с.Веселе вул.Центральна, 78. Іншого будинку у власності батьків не було. Будинок знаходиться саме за вказаною адресою. Стосовно укладання договору дарування автомобіля пояснила, що юрист запропонував їй та батькові саме таку форму договору. Власником автомобіля й досі зазначено [PERSON], реєстрацію в державних органах на своє їм*я вона не проводила. Батько передав технічний паспорт на автомобіль та ключі, а тому вона вважає себе власником. Наполягала на тому, що мати про таку угоду була обізнана, але письмової згоди не надавала. Змісту угоди не знала. В 2014 році батьки купили ще один автомобіль. Свідок [PERSON] наполягав на тому, що він надав в борг [PERSON] 90000 гривень, оскільки йому не хватало на купівлю автомобіля. Вони з [PERSON] вирішили оформити позичку розпискою. [PERSON] він особисто ніколи не бачив та з нею не знайомий. Вважає, що вона надала згоду на те, щоб [PERSON] взяв гроші в борг. Пояснити суду походження зазначеної суми грошей відмовився, підтвердження своєї платоспроможності надати суду відмовився. Від допиту свідка [PERSON]Г сторона відповідача відмовилась. Суд вважає, що відсутні будь-які підстави вважати, що надана суду розписка є підтвердженням укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позички для придбання майна подружжя, задля інтересів родини, а тому при поділі майна необхідно враховувати борги подружжя, як спільні. [PERSON] вказаним автомобілем не користувалася, посвідчення водія ніколи не отримувала та не вміє кермувати. Згідно довідки Регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області від 10.02.2016 року автомобіль ВАЗ «211540», 2007 року випуску д.н. [NUMBER], кузов №ХТА21154084508284, який зареєстрований 2007 року на підставі довідки рахунку ЄГП №872606 від 29.10.2007р. та автомобіль [NUMBER], 2014 року випуску, кузов №L6T7844S7EN019456, який зареєстрований на підставі довідки рахунку ВІА №674290 від 15.07.2014 року належать [PERSON]. Довідка про середньо-ринкову вартість автомобіля [NUMBER], 2013 року випуску, пробіг 26000 км. згідно оцінки ПП «Геополіс» на 21.10.2015 року становить 216500 гривень. Згідно довідки про середньо-ринкову вартість автомобіля ВАЗ «211540», 2007 року випуску д.н. [NUMBER], пробіг 98000 км. Станом на 21.10.2015 р вартість становить 89900 км. Згідно довідки про середньо-ринкову вартість об*єкту нерухомості за адресою с.Веселе вул..Центральна,78 будинок оцінено на 04.11.2015 року в 65000 гривень (без урахування ПДВ). Висловлюючи свою незгоду з наданими позивачкою відомостями щодо оцінки вартості майна, сторона відповідача зі свого боку своїх розрахунків не надавала та клопотань про експертну оцінку не заявляла, а тому суд, виходячи з положень ст.10,11, 60 ЦПК України приймає ті докази, що надані позивачкою. Вирішуючи яке саме майно, або його частка, або компенсація вартості майна належатиме кожній стороні, суд враховує, що частка кожної із сторін у спільному майні є значною, оскільки складає його половину. Позивачка не надала належних доказів, що вищевказане нерухоме майно не може бути поділене в натурі. Крім того, при запропонованому варіанті поділу відповідач зобовязаний буде сплатити позивачці значну грошову компенсацію в розмірі майже 200 тис. грн. Однак другий з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вносив, у справі відсутні дані, що відповідач реально в змозі виплатити позивачці таку компенсацію. Тому суд вважає необхідним провести поділ зазначеного майна не шляхом виділення позивачці та відповідачу окремих обєктів нерухомості зі сплатою відповідачем грошової компенсації, а визнавши за позивачкою право власності на частину кожного обєкта нерухомості, що підлягає поділу. Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1,2 ст.71 СК). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК (ч.4 ст.71 СК). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, автомобіль, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст.365 ЦК. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Але таких вимог позивачкою не висувалося. Крім того, відповідно до ч.3 ст.370 ЦК виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із ч.5 ст.71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У п.25 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 Пленум Верховного суду розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч.5 ст.71 СК дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Представником позивача було надано розрахунок сум за надану правову допомогу на 6063 грн.20 коп., 580 грн та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 та № 2 від 26 квітня 2016 року та 14 червня 2016 року на вказану загальну суму 6643 грн.20 коп. Підставою для видачі квитанції є договір про надання правової допомоги № 03/2015 від 08.09.2015 року. Але згідно копії вказаного договору, що долучений до матеріалів справи в п.4 сума гонорару (вартість послуг) взагалі не зазначена. Обсяг правової допомоги, вартість та строки оплати даних послуг повинні бути зазначені в додатку до даного договору. Але додатків до договору не надавалося, та про низ не зазначено в розрахунку та квитанції. А тому суд приходить до висновку, що не має підстав для задоволення вимог про стягнення за правову допомогу. Згідно вимогам ст..88 ЦПК України сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: partial