Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому уточнивши позовні вимоги просить: дозволити [PERSON], [INFO] або її офіційному представнику оформити необхідні проїзні документи для виїзду за межі України неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] без дозволу (згоди) батька дітей [PERSON], [INFO] на період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2020 року. Надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO] за межі України та в'їзд до наступних країн та на наступні періоди: з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року до Російської Федерації, тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, країн Туреччина, Болгарія, Єгипту; з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року до Російської Федерації, тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, країн Туреччина, Болгарія, Єгипту; з 01 червня 2020 року по 31 серпня 2020 року до Російської Федерації, тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, країн Туреччина, Болгарія, Єгипту. Стягнути з відповідача судові витрати по справі. На обґрунтування позову зазначила, що 19 жовтня 2002 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська, актовий запис № 681. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 31.01.2011 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного життя у шлюбі сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Діти, проживають разом з позивачем і знаходиться на її утриманні. Вона мала намір виїхати тимчасово з дітьми на відпочинок та оздоровлення за кордон, але не мала можливості це зробити, оскільки відповідач відмовляється надати їй необхідний нотаріально посвідчений дозвіл. Вона тимчасово працює в Росії, та в зв'язку з тим, що відповідач не дає їй дозвіл, вона не може взяти своїх дітей до Росії на час канікул в школі для відпочинку. Вважає, що такі дії відповідача суперечать інтересам дітей та порушує їх права. Зазначає, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача - адвокат Долгов О.О. в судове засідання з'явився, уточнений позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. Також надав в судовому засіданні довідку КЗОЗ КМР "Центр ПМСД № 1" від 19.05.2017 р. № 01-08/637, згідно якої діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мешкають за адресою: [ADDRESS] спостерігаються у сімейного лікаря Санісало Л.П. Діти на диспансерному обліку не знаходяться. При проходженні профілактичного огляду в березні 2017 року у дітей патології не виявлено. Рекомендовано щорічне оздоровлення. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явився, уточнений позов не визнав, заперечував проти його задоволення, оскільки вважає, що перебуваючи за кордоном із дітьми, позивач [PERSON] не буде приділяти дітям належної уваги. Також зазначив, що він сплачує на дітей аліменти, постійно спілкується із дітьми. Вважає, що діти можуть приїхати до нього в село Водяне Криничанського району, де він має будинок, і там відпочити та оздоровитися, тому він не надає позивачу згоду на виїзд за кордон їх спільних дітей. Крім того, він заперечує проти стягнення з нього судового збору. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Дніпровського району Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не з'явився, письмово просили провести розгляд справи за їх відсутності, винести рішення на розсуд суду. Вислухавши сторони. вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у шлюбі зареєстрованому 19 жовтня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 681, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.10). Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31.01.2011 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується копією рішення (а.с.13-14). Від спільного життя у шлюбі сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.11, 12). Згідно наданих представником позивача - адвокатом Долговим О.О. пояснень у судовому засіданні, діти, проживають разом з позивачем і знаходиться на її утриманні. Позивач мала намір та можливість виїхати тимчасово з дітьми на відпочинок та оздоровлення за кордон, але не могла цього зробити, оскільки відповідач відмовляється надати їй необхідний нотаріально посвідчений дозвіл. Вона тимчасово працює в Росії, що підтверджується копією патенту, копією страхового свідоцтва (7, 8-9), та в зв'язку з тим, що відповідач не дає їй дозвіл вона не може взяти своїх дітей до Росії на час канікул в школі для відпочинку. Вважає, що такі дії відповідача суперечать інтересам дітей та порушує їх права. З матеріалів справи вбачається, що дітям рекомендовано щорічне оздоровлення, що підтверджується довідкою КЗОЗ КМР "Центр ПМСД № 1" від 19.05.2017 р. № 01-08/637. Через неможливість отримати від відповідача дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України, порушуються права дітей, які підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 10 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року № 6-15цс17. Надання такого дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без згоди батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 4473-1 від 15 квітня 2014 року визначає статус Криму як окупованої території у складі України, а тому виїзд дитини до АРК не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. Вирішуючи вимоги позивача, щодо надання дозволу на виїзд дітей до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, суд враховує статус даної території, нестабільну ситуацією що склалася, та яку неможливо прогнозувати, і за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров'я дітей, а також те, що на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дітей у цій справі, які є громадянами України, а також їх повернення на територію, яка контролюється органами державної влади. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити в цій частині позову. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що батько дитини ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, заперечує проти їх виїзду за кордон, суд враховуючи інтереси неповнолітніх, приходить до переконання, що є законні підстави для часткового задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] за межі України та в'їзд до Російської Федерації, країн Туреччини, Болгарії, Єгипту на період з 1 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року, з обов'язковим поверненням дітей на територію України до постійного місця проживання, оскільки саме такий проміжок часу для виїзду за кордон та перелік певних країн суд вважає достатнім, доцільним та обґрунтованим, та таким, що не позбавляє відповідача спілкування з дітьми на тривалий строк, і відповідає інтересам дітей. Згідно ст. 11, 88 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору при розгляді справи у розмірі 551,20 грн. віднести за рахунок відповідача.

Outcome: partial