Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивач 18.07.2018 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ КБ»надра», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Снігова К.В. про визнання припиненими повному обсязі зобов'язань за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договором іпотеки від 26.09.2006 р. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.07.2018 року, вказану позовну заяву передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 35-37). 27.08.2018 року, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями Святошинського районного суду м. Києва, визначено головуючого суддю Журибеда О.М. (а.с. 41). Звертаючись до суду позивач свої вимоги мотивує тим, що між ПАТ «КБ «Надра» та його батьком [PERSON] був укладений кредитний договір № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договір іпотеки від 26.09.2006 р., який забезпечує виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. [INFO] р. [PERSON] помер. Спадщину за померлим прийняв [PERSON] (позивач), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.12.2014 р. До складу прийнятої спадщини увійшла [ADDRESS], яка у свою чергу є предметом договору іпотеки від 26.09.2006 р., який забезпечує виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р.Кредитору ПАТ «КБ «Надра» стало достеменно відомо про смерть [PERSON] 11.07.2014 р., про що кредитор особисто зазначив у заяві № 1836/01-16 від 15.10.2014 р., яку він подав до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори. Про відкриття спадкової справи (спадщини) щодо майна померлого [PERSON] ПАТ «КБ «Надра» було повідомлено листом ПН КМНО Смолянінової О.Я. вих.. 351/02-14 від 11.12.2014 р., яке було направлено кредитору ПАТ «КБ «Надра», та яке було отримане 18.12.2014 р., про що свідчить зворотне поштове повідомлення. Також, про відкриття спадщини щодо майна померлого [PERSON] кредитору було відомо з перебігу розгляду заяви представника ПАТ «КБ «Надра» про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2013 р. (ц/справа № 759/14282/14-ц) за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», ГІН КМНО Кобелєвої А.М., треті особи: ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві та 4 [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. З тексту ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 02.12.2014 р. вбачається, що розгляд заяви відбувався у присутності представника ПАТ «КБ «Надра», а серед обставин у мотивувальній частині ухвали було зазначено про те, що «... у судовому засідання 06.11.2014 р. [PERSON] залучено до справи у якості позивача як правонаступника...». Відповідно до п. 1.4 та 3.3.4 кредитного договору № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. строком настання вимоги за цим договором є 25 вересня 2016 р.Таким чином, очевидним є факт, що в силу положень ч. 2 та 3 ст. 1281 ЦК України кредитор ПАТ «КБ «Надра» спадкодавця [PERSON] пропустив преклюзивні строки пред'явлення вимог до спадкоємця [PERSON], а отже є позбавленим в силу закону на пред'явлення таких вимог за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договором іпотеки від 26.09.2006 р.На думку позивача, наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов'язаннями є також припинення таких зобов'язань. У зв'язку із викладеним, позивач в порядку досудового врегулювання спору, звернувся із заявою до ПАТ «КБ «Надра» про належне двостороннє оформлення факту припинення основного та додаткового зобов'язань за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договором іпотеки від 26.09.2006 р. На свою заяву позивач отримав лист від ПАТ «КБ «Надра» № 1-7-6282 від 06.07.2018 р., в якому відповідач повністю заперечував свій факт будь-якої обізнаності щодо смерті [PERSON] і наголошував про те, що дізнався про факт смерті позичальника виключно із заяви [PERSON] Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» не визнає очевидні факти, заперечує втрату ним права вимоги за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договором іпотеки від 26.09.2006 р. до спадкоємця померлого позичальника-спадкодавця та не визнає зобов'язання за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договором іпотеки від 26.09.2006 р. припиненими у повному обсягу чим перешкоджає позивачу у здійсненні ним свого права власності.На підставі наведеного позивач просив позовні вимоги задовольнити посилаючись на ст. 1281 ЦК України. Ухвалою судді від 29.08.2018 року відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження (а.с. 42). 23.10.2018 р. судом завершено підготовче судове засідання, суд перейшов до розгляду справи по суті (а.с. 52). 11.12.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON], про забезпечення позову (а.с. 67-68). Ухвалою судді від 14.12.2018 року заява представника позивача [PERSON], про забезпечення позову, задоволена. Накладено арешт на майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с. 69-71). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позові. Представник відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, направив до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, зазначивши при цьому, що проти вимог позивача заперечує і просив відмовити в задоволені позову. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача та представника третьої особи на підставі наявних даних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договір іпотеки від 26.09.2006 р., який забезпечує виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. (а.с. 7-8, 9-10). Також судом встановлено, що [INFO] р. [PERSON] помер, у зв'язку з чим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 28.04.2014 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] та зроблено актовий запис за № 7382 (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. Спадщину за померлим прийняв [PERSON] (позивач), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.12.2014 р. (а.с. 12). До складу прийнятої спадщини увійшла [ADDRESS], яка у свою чергу є предметом договору іпотеки від 26.09.2006 р., який забезпечує виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. Відповідно дост. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Згідно до ст.. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно дост. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст.ст. 572-597 ЦК України,Законом України «Про іпотеку»,Законом України «Про заставу»,Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). У відповідності до ст.. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Згідно зі ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно ст. ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вирішуючи дану справу, суд враховує роз'яснення, які містяться в п. 27Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р . № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», а саме, що отримання спадкоємцем, який прияв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконання обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу. Згідно п. 32 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строком позовної давності, як зазначив суд. (правова позиція ВСУ у рішенні від 08.04.2015 року по справі № 6-33 цс15). У відповідності до п. 1ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини. Як встановлено судом кредитору ПАТ «КБ «Надра» стало відомо про смерть [PERSON] 11.07.2014 р., про що кредитор особисто зазначив у заяві № 1836/01-16 від 15.10.2014 р., яку він подав до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 15). Про відкриття спадкової справи (спадщини) щодо майна померлого [PERSON] ПАТ «КБ «Надра» було повідомлено листом ПН КМНО Смолянінової О.Я. вих.. 351/02-14 від 11.12.2014 р., яке було направлено кредитору ПАТ «КБ «Надра», та яке було отримане 18.12.2014 р., про що свідчить зворотне поштове повідомлення (а.с. 23,24,25) Також, про відкриття спадщини щодо майна померлого [PERSON] кредитору було відомо з перебігу розгляду заяви представника ПАТ «КБ «Надра» про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2013 р. (ц/справа № 759/14282/14-ц) за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», ГІН КМНО Кобелєвої А.М., треті особи: ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві та 4 [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а.с.26) Окрім того, позивач в порядку досудового врегулювання спору, звернувся із заявою до ПАТ «КБ «Надра» про належне двостороннє оформлення факту припинення основного та додаткового зобов'язань за кредитним договором № 34/П/63/2006-840 від 26.09.2006 р. та договором іпотеки від 26.09.2006 р. На свою заяву позивач отримав лист від ПАТ «КБ «Надра» № 1-7-6282 від 06.07.2018 р., в якому відповідач повністю заперечував свій факт будь-якої обізнаності щодо смерті [PERSON] і наголошував про те, що дізнався про факт смерті позичальника виключно із заяви [PERSON] (а.с. 28). Належних та допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо повідомлення ПАТ «КБ «Надра» про смерть позичальника [PERSON], відповідачем суду не надано. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 899 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. Згідно положень ст.141 ЦПК України, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору в розмірі 704,80 грн. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. За умовами договору № 10/18ц про надання професійної правничої допомоги та представництва у цивільному процесі від 10.05.2018, розділом 4, передбачено витрати на професійну правничу допомогу та їх вартість (а.с. 49-50). Факт оплати коштів у розмірі 1650,00 грн підтверджується меморіальним ордерами від 11.05.2018 року на суму 500,00 грн. (а.с. 31), від 18.05.2018 року на суму 150,00 грн.(а.с. 32), квитанціями від 20.10.2018 року на суму 500,00 грн., від 05.12.2018 року на суму 500,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно із ч. 2 ст. 30 вказаного Закону порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. За таких обставин, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 1650,00 грн. підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved