Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи : приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Головач Орислава Романівна, [PERSON] про поділ спільної сумісної власності, в якому просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01 травня 2011 року по 25 вересня 2018 року, визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , визнати транспортний засіб марки OPEL COMBO, 2009 року випуску об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , визнати недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 серпня 2018 року, в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку в [ADDRESS] , в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку в [ADDRESS] , в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частку транспортного засобу марки "OPEL COMBO", в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частку транспортного засобу марки "OPEL COMBO", 2009 року випуску. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 01 травня 2011 р. до 25.09.2018 р. проживала з [PERSON] однією сім`єю. Шлюб планували зареєструвати одразу, однак через смерть матері відповідача та побутові клопоти це питання завжди відкладалося. З початку травня 2011 р. після смерті матері відповідача, яка померла в березні 2011 вони почали проживати разом в його старому батьківському будинку в [ADDRESS] . З цього часу вони спільно вели господарство, обробляли город, в них був спільний побут та бюджет, разом відпочивали, ходили в гості, на весілля, разом як подружжя були на випускному вечері сина [PERSON] та дочки [PERSON] , тобто з 01.05.2011 р. між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Біля старої хати по [ADDRESS] , вони почали зводити новий одноповерховий будинок з мансардою з дерев`яного брусу, загальною площею 69,60 кв.м., житловою 46,10 кв.м. Будинок зводився за рахунок спільних грошових та трудових затрат, за спільні кошти закуповували будівельні матеріали, оплачували роботи, позивачка також брала безпосередню трудову участь у виконанні будівельних робіт. В період будівництва, вона як дружина, повністю несла витрати на закупівлю продуктів харчування, готувала їжу як для сім`ї, так і для робочих, займалася внутрішнім оздобленням будинку, самостійно придбавала меблі та побутову техніку. Будинок був введений в експлуатацію 07.06.2018 р. Титульним власником зазначеного будинку виступив відповідач. За час спільного проживання весною 2013 року для потреб сім`ї було придбано автомобіль марки OPEL COMBO, 2009 р.в., який 02.04.2013 р. було зареєстровано за відповідачем. 25.09.2018 р. відповідач без попередження виставив її речі на вулицю і поміняв замки від вхідних дверей. Згодом їй стало відомо що спільний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, відповідач без її згоди подарував своїй доньці [PERSON] . Відповідач [PERSON] проти позову заперечив. В письмових поясненнях вказує, що не заперечує факт спільного проживання як подружжя із позивачем з весни 2011 року, проте стосунки як подружжя припинилися ще з серпня 2017 року. Зазначає, що вже на момент, коли вони почали спільно проживати був закладений фундамент та зведені стіни будинку. Водночас 13.11.2013 р. будинок згорів повністю. Будівельні роботи спірного житлового будинку були розпочаті у квітні 2018 р. Спірний транспортний засіб був придбаний за особисті кошти [PERSON] , які були ним виручені при продажі автомобіля ВАЗ 2108 та частково отримані від [PERSON] батька першої дружини. Жодних коштів на придбання автомобіля позивачем не надавалось. Водночас відповідач [PERSON] пред`явлено зустрічний позов до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Шайда С.С., в якому такий просить визнати договір дарування зареєстрований за №988, посвідчений 29.07.2016 р. приватним нотаріусом Шайда С.С., за яким [PERSON] набула право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] , удаваним правочином, що в дійсності є договором купівлі-продажу, визнати вказану земельну ділянку спільним сумісним майном [PERSON] , [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку вказаної земельної ділянки. Як на підставу позову посилається на те, що проживали як подружжя з позивачем з весни 2011 року, проте стосунки як подружжя припинилися з серпня 2017 року. За час їхнього спільного проживання з позивачем нею було придбано за його кошти земельну ділянку площею 0.0795 га в [ADDRESS] . Вже під час судового процесу ним було з`ясовано, що [PERSON] здійснила оформлення права власності даної земельної ділянки шляхом укладення договору дарування 29.07.2016 р. виключно з метою неможливості в подальшому визнати дане майно спільним сумісним майном. Зазначає, що в даному випадку в дійсності був укладений договір купівлі-продажу, оскільки були передані грошові кошти попередньому власнику, та дана особа не являється ані родичем, ані близькою особою [PERSON] . За клопотанням представника відповідачів адвоката Гук О.О. до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача був залучений дарувальник земельної ділянки [PERSON] . Позивач [PERSON] проти зустрічного позову заперечує. Подала письмові заперечення, в яких зазначає, що у відповідності до п. 6 спірного Договору дарування земельної ділянки, і дарувальник і обдарований підтвердили, що укладення цього договору відповідає їхнім інтересам, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Крім цього, цей Договір дарування вчинений зі згоди дружини дарувальника [PERSON] в інтересах сім`ї, що чітко видно зі змісту договору. Зміст ст. 235 ЦК України, нотаріусом сторонам роз`яснено, що також чітко видно з п. 12 Договору дарування. З огляду на відсутність спрямованості волі обох сторін договору дарування на встановлені інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді оспорюваним правочином, положення ст. 235 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Позивач та її представник адвокат Огородник І.І. в судове засідання з`явилися позовні вимоги підтримали, зустрічний позов заперечили з підстав, викладених у поданих ними письмових заявах. Відповідач [PERSON] та його представники адвокат Гук О.О., яка також є представником відповідача [PERSON] , адвокат Кулик О.Я. в судове засідання з`явилися, позовні вимоги заперечили, а зустрічний позов підтримали з підстав, викладених у поданих ними письмових заявах. Треті особи приватний нотаріус Головач О.Р., приватний нотаріус Шайда С.С., [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ст. 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Ч.1 ст. 24 СК України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Ч.1 ст. 36 СК України встановлено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. У відповідності до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У відповідності до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. \~ \~ \~ \~ У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-66цс13 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Щодо первісного позову [PERSON] судом встановлено наступне. Як вбачається із наявних в матеріалах справи письмових пояснень представника відповідача, факт спільного проживання з позивачкою, як подружжя з весни 2011 року до серпня 2017 року відповідачем визнається. Факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період підтверджується наявним в матеріалах справи Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним Річківською сільською радою Жовківського району Львівської області №1600 від 18.09.2017 р., ще задовго до виникнення спору між сторонами, яким встановлено, що гр. [PERSON] проживає без реєстрації разом з [PERSON] з 2011 року по даний час в [ADDRESS] . Наявними в матеріалах справи фотосвітлинами підтверджується спільне перебування сторін на похороні матері відповідача, яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , наявними в матеріалах справи фотосвітлинами сторін, як сім`ї, на випускному доньки позивачки у 2012 році та на дні народженні доньки позивачки у 2015 році, висновком за результатами психофізіологічного дослідження з використанням поліграфа, виконаним щодо [PERSON] на замовлення [PERSON] від 01.08.2017 року. Разом з тим, наявними в матеріалах справи доказами також підтверджується факт спільного проживання сторін, як подружжя, до 25.09.2018 року. Як вбачається із матеріалів справи, 26.09.2018 р. позивачка [PERSON] звернулася із заявою до Жовківського ВП Кам`янка-бузького відділу поліції ГУНП у Львівській області про те, що 25.09.2018 р. [PERSON] без її згоди, присутності та рішення суду виставив її речі з господарства будинку в [ADDRESS] , оскільки за даною адресою вона проживає без реєстрації з 2011 р. по даний час. В ході розгляду заяви [PERSON] працівниками поліції були опитані сусіди сторін. Із письмових пояснень гр. [PERSON] від 01.10.2018 р., вбачається що [PERSON] проживав з гр. [PERSON] , а близько одного тижня назад гр. [PERSON] повиносив всі речі гр. [PERSON] на вулицю і вигнав її із будинку. Із письмових пояснень сусіда [PERSON] від 24.10.2018 р. слідує, що [PERSON] проживав із громадянкою [PERSON] продовж семи років, даний будинок, який знаходиться за адресою в [ADDRESS] , будувався гр. [PERSON] разом зі своїми дітьми та гр. [PERSON] . Із пояснень самого [PERSON] по вказаних обставинах працівниками поліції встановлено, що дійсно з 2011 року він проживав з гр. [PERSON] в [ADDRESS] . Офіційно вказані особи подружжям не були, на прохання своєї дочки [PERSON] , яка є власником господарства, звільнити її будинок близько двох тижнів тому, такий зібрав речі своєї співмешканки. Довідка по зверненні гр. [PERSON] від 08.10.2018 р. та письмові пояснення [PERSON] є в матеріалах справи. Факт спільного проживання сторін однією сім`єю та ведення ними спільного господарства з травня 2011 р. аж до 25.09.2018 р., підтверджується також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків сусідки [PERSON] , знайомої [PERSON] , які часто в цей період бували в домі сторін та підгримували з ними дружні стосунки, а також синів позивачки [PERSON] , [PERSON] , долученими до справи фотосвітлинами зібраних на подвір`ї речей. Таким чином, суд приходить до висновку, що зібраними у справі доказами підтверджується факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2011 року по 25.09.2018 р. Щодо обставин\~набуття спірного\~майна судом\~встановлено наступне. Матеріалами справи підтверджується, що у спірний період, починаючи з 2011 р. відповідач [PERSON] отримував пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання як інвалід ІІІ групи, а також заробітну плату на посадах кладовщика складу барди, приймальника відправника барди ДП спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт». Позивачка систематично їздила до Польщі на тимчасові та сезонні роботи. Часте перетинання позивачкою кордону через пункт пропуску Рава-Руська в період з 12.11.2013 р. по 11.11.2018 р. підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.11.2018 р. № 184/Ф-17022. Матеріалами справи підтверджується, що в [ADDRESS] знаходяться два житлові будинки. Житловий будинок загальною площею 39.7 кв.м. який належав матері відповідача [PERSON] . Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19.03.2012 року право власності на зазначений будинок, як спадкове майно за заповітом, було визнано за відповідачем [PERSON] . А також новозбудований житловий будинок загальною площею 69.6 кв.м. інвентаризація якого проводилася 05.05.2018. В матеріалах справи є будівельний паспорт на індивідуальний житловий будинок по [ADDRESS] виданий [PERSON] 02.03.2018 р. Повідомлення про початок виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку за вказаною адресою зареєстровано Департаментом ДАБІ у Львівській області 03.04.2018 р. Декларація про готовність вказаного будинку до експлуатації зареєстрована Департаментом ДАБІ у Львівській області 07.06.2018 р. за № ЛВ141181581137. Право власності на вказаний будинок було зареєстровано на відповідача 27.06.2018 р. Показаннями допитаних в судовому засіданні свідків очевидців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджується, що на початку спільного проживання у 2011 році сторони жили у старому будинку, який належав матері відповідача, і одразу поруч старого будинку почали споруджувати новий житловий будинок. Показаннями вищевказаних свідків підтверджується, що будинок споруджувався спільно сторонами, позивачка брала участь у будівництві як своєю фізичною працею, так і спільно із відповідачем придбавали будівельні та оздоблювальні матеріали, які позивачка привозила з Польщі, позивачка займалася внутрішнім облаштуванням будинку, в будівництві будинку допомагали сини позивачки, які виконували як будівельні роботи, так і внутрішні оздоблювальні роботи. Позивачка повністю займалася домашнім господарством та побутом сім`ї, з Польщі привозила продукти, готувала їсти, працювала на городі та на подвір`ї. Сторони перейшли жити в новий будинок у 2015 році. Суд відхиляє показання свідка [PERSON] , який зазначив, що будівельні роботи виконувались синами позивачки за плату, оскільки, сам свідок очевидцем зазначених обставин не був, а про них йому стало відомо зі слів відповідача [PERSON] . Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що 13.11.2013 р. будинок згорів повністю, що підтверджується довідкою Жовківського районного відділу ГУ ДСНС України у Львівській області. Так, в матеріалах справи є довідка Жовківського РВ ГУ ДСНС України у Львівській області, вих. № 17/968 від 06.12.2018 р., якою підтверджується факт виникнення пожежі в житловій будівлі, яка належить гр. [PERSON] , що відбулася 13.11.2013 р. Разом з тим, наявним в матеріалах справи Актом про пожежу від 13.11.2013 р. підтверджується, що пожежею знищено дах будинку на площі 154 кв.м. Зазначене також підтверджується показаннями свідків - очевидців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , наявними в матеріалах справи фотосвітлинами. Свідки також підвередили, що до нового року дах будинку спільними зусиллями сторін було відновлено. Не заслуговують на увагу також доводи відповідача про те, що стосунки сторін як подружжя припинилася ще з серпня 2017 р., а будівельні роботи спірного житлового будинку були розпочаті відповідачем у квітні 2018 р. Так в матеріалах є Висновок експерта №29/19 від 23.09.2019 р., яким встановлено, що станом на серпень 2017 року дерев`яний одноповерховий житловий будинок з мансардою, площею 69.9 кв.м., [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 4622787900:02:007:0054 був споруджений. Також судом\~встановлено,\~що в\~період спільного\~проживання сторін\~для потреб\~сім`ї \~було придбано\~транспортний засіб\~«ОРЕL\~COMBO»,\~який 16.03.2013\~р.\~було зареєстровано\~за відповідачем\~ [PERSON] .\~ Заперечуючи\~проти позову\~відповідач зазначає,\~що такий\~був придбаний\~за його\~особисті кошти,\~які були\~ним виручені\~при продажі\~автомобіля ВАЗ\~2108\~та частково\~отримані від\~ [PERSON] \~ батька\~першої дружини.\~ Відхиляючи\~зазначені доводи\~суд зазначає,\~що жодних\~належних та\~допустимих доказів\~зазначених обставин\~відповідачем не\~надано.\~ З\~наявної в\~матеріалах справи\~довіреності від\~06.04.2008\~р.\~на керування\~та розпорядження\~транспортним засобом\~ВАЗ 2108,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~виданої \~на ім`я\~ [PERSON] \~ слідує,\~що такий\~власником вказаного\~автомобіля не\~був,\~крім того,\~в матеріалах\~справи відсутні\~будь-які\~докази \~як факту\~відчуження вказаного\~автомобіля [PERSON] ,\~так і\~суми,\~за яку\~такий був\~відчужений.\~ Щодо\~коштів,\~отриманих від\~ [PERSON] ,\~то відповідачем\~не зазначено\~на якій\~правовій підставі\~такі кошти\~були ним\~отримані та\~яку суму\~грошових коштів\~було ним\~отримано.\~Жодних належних\~та допустимих\~доказів зазначених\~обставин відповідачем\~не надано.\~Суд критично\~оцінює письмові\~пояснення,\~записані адвокатом\~відповідача [PERSON] ,\~зі слів\~ [PERSON] \~як допустимий\~доказ,\~оскільки у\~відповідності до\~ч.2\~ст.\~78\~ЦПК України,\~ обставини\~справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ч. 1 ст. 1051 ЦК України передбачає, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на те, що житловий будинок та автомобіль придбані сторонами внаслідок ведення спільного господарства, побуту, спільної праці сторін та за їх спільні грошові кошти під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними в рівних частках. Відповідачем [PERSON] не доведено, що спірне майно набуте ним за належні йому на праві власності особисті кошти. 30.08.2018 р. відповідач [PERSON] спірний житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений подарував своїй доньці [PERSON] , що підтверджується наявним в матеріалах справи Договором дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченим 30.08.2018 р. приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Головач О.Р., зареєстрований в реєстрі за №1043. Судом встановлено, що відповідач у справі [PERSON] знала про факт спільного проживання її батька [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю та будівництва спірного будинку за час спільного проживання. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] має свою сім`ю, у спірному будинку ніколи не проживала. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст. 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано, відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За вимогами чч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У відповідності до ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - особи, яка проживала разом без реєстрації шлюбу - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (особи, яка не перебувала у шлюбі, однак проживала однією сім`єю без укладення шлюбу) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18). Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійним договору дарування від 30.08.2018 р. підлягають до задоволення. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки від 29.07.2016 р. удаваним правочином, що в дійсності є договором купівлі-продажу, визнання земельної ділянки спільним сумісним майном сторін, визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частку зазначеної ділянки, судом встановлено наступне. 29.97.2016 р. між Дарувальником [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування присадибної земельної ділянки кадастровий номер 4622710400:01:003:0149, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Шайдою С.С., зареєстрований в реєстрі за №998. У відповідності до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Пп. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини \~Позивач за\~зустрічним позовом\~не надав\~належних і\~допустимих доказів\~на підтвердження\~того,\~що між\~сторонами правочину\~виникли інші\~правовідносини,\~ніж передбачені\~договором дарування\~земельної ділянки\~та,\~що воля\~сторін була\~спрямована на\~встановлення інших\~цивільно-правових\~відносин,\~ніж ті,\~які передбачені\~укладеним між\~ними договором.\~При цьому\~суд приймає\~до уваги,\~ що\~до у\~пп.\~6\~договору дарування\~обидві сторони\~ підтвердили,\~що укладення\~цього договору\~відповідає їхнім\~інтересам,\~умови договору\~їм зрозумілі\~і відповідають\~реальній домовленості\~сторін,\~договір не\~приховує іншого\~правочину і\~спрямований на\~реальне настання\~наслідків,\~які обумовлені\~у ньому. Зміст ст. 235 ЦК України, нотаріусом сторонам роз`яснено, про що сторони зазначили в пп. 12 договору дарування. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 17\~квітня 2018\~року у\~справі №\~523/9076/16-ц\~(провадження\~№ 14-61цс18)\~зроблено висновок,\~що «пред`явлення\~позову до\~неналежного відповідача\~не є\~підставою для\~відмови у\~відкритті провадження\~у справі,\~оскільки заміна\~неналежного відповідача\~здійснюється в\~порядку,\~визначеному ЦПК\~України.\~За результатами\~розгляду справи\~суд відмовляє\~в позові\~до неналежного\~відповідача та\~приймає рішення\~по суті\~заявлених вимог\~щодо належного\~відповідача.\~Тобто,\~визначення відповідачів,\~предмета та\~підстав спору\~є правом\~позивача.\~Натомість,\~встановлення належності\~відповідачів й\~обґрунтованості позову\~-\~обов`язком\~суду,\~який виконується\~під час\~розгляду справи,\~а не\~на стадії\~відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідачем за зустрічним позовом позивач зазначає тільки одну із сторін оспорюваного договору дарування обдаровану - [PERSON] . Натомість інша сторона оспорюваного правочину - дарувальник [PERSON] залучений третьою особою, а не співвідповідачем. Заяви про залучення вказаної особи як співвідповідача за зустрічним позовом у встановленому порядку подано не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed