Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 16.12.2019 року, в якій просив суд: визнати недійсним кредитний договір №1-1-169291, укладений між [PERSON] та ТОВ «КФ.ЮА» 05.07.2019 року з застосування подвійної реституції. Пред`явлені вимоги позивач мотивував тим, що 05.07.2019 року між ним та ТОВ «КФ.ЮА» укладено кредитний Договір №1-1-169291 на загальну суму 2 298 грн. для споживчих цілей. Згідно умов Договору кредит видано строком на 28 днів під 1,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Кредит надавався виключно за допомогою Веб-сайту. Кредит він отримав на платіжну картку і по закінченню строку дії кредиту, тобто через 28 днів йому на телефон надійшло смс-повідомлення з вимогою повернути борг. Річна процентна ставка становить 726,35%. Йому телефонують співробітники кредитної організації з погрозами, що він вважає неприпустимим підходом до стягнення боргу. З даною сумою боргу він не згоден, оскільки він отримав 3200 грн. на 28 днів під 1,2% в день. 15.08.2019 року він звернувся з вимогою надати йому розшифровку заборгованості та вказати на які реквізити сплачувати борг та з відповіді вбачається, що відсотки по кредиту перевищують 50% тіла кредиту. Згідно листа з Мінфінпослуг, відповідач здійснював укладення електронних договорів з порушенням ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків послуг» відповідно до якого фінансові послуги надаються суб`єктам господарювання. Та вказала, що даний договір не може бути прирівняний до договору,у кладеного в письмовій формі, у зв`язку із чим не створюватиме юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи зазначене, до даних договорів застосовується «двостороння реституція», яка передбачає повернення сторін у те матеріальне становище в якому вони перебували до укладення правочину. Крім того, посилався на те, що правочин вчинений під впливом обману. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.12.2019 року відкрито провадження та прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін та було витребувано належним чином завірені копії матеріалів страхової справи 1.102.18.0000.681(а.с. 42-43). Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши вимоги позовної заяви, письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 05 липня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «УФ.ЮА» було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № _1-1-169291_ (далі - кредитний договір). Відповідно пункту 3.1 кредитного договору, товариство на умовах цього договору та Правил надає клієнту грошові кошти у сумі, визначеній п. 5 договору, а клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 даного договору. Пунктом 5 кредитного договору обумовлено, що загальний розмір кредиту 2 298,00 грн., тип кредиту - старт 1,99%, схема погашення - класична, дата видачі кредиту - 05.07.2019 року, строк дії договору - з 05.07.2019 р. по 01.08.2019 р., можливість пролонгація дозволена, дострокове повернення дозволено. Згідно пункту 4.1 кредитного договору, договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів одноразовим /мережевим ідентифікатором). У випадку оформлення Договору чи здійснення інших дій, пов`язаних із його виконанням в онлайн-режимі на офіційному сайті Товариства kf.ua за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 р., вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно норми ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами частини 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Однак важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, в зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Кредитний договір між ТОВ «КФ.ЮА» та [PERSON] укладено в письмовій формі за допомогою електронного засобу зв`язку, який підписано сторонами з використанням одноразового ідентифікатора. В обгрунтування вимог позивач посилається на порушення відповідачем частини 2 ст. 11; пункт 2 частини 2 ст. 19; пункту 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у зв`язку з чим згідно частини 1 ст. 215 ЦК України просить визнати недійсним кредитний договір. До відносин споживчого кредитування Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно частин 1, 2 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" у редакції чинній на час укладення кредитного договору, у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Як убачається зі змісту кредитного договору, у пункті 5.3 договору зазначено розпис сукупної вартості кредиту, а саме: відсоткова ставка 1,99 % в день - 45,73 грн., разова комісія - 0 грн., реальна річна процентна ставка - 726,35 %, загальна (орієнтовна) вартість кредиту - 3 578,44 грн., тип процентної ставки - фіксована. Предмет кредитного договору, порядок укладення договору, зміни та припинення дії договору, умови надання позики визначені пунктами 3, 4, 5 кредитного договору. Порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту встановлено пунктом 6 кредитного договору. Пунктом 7 договору обумовлено порядок дострокового повернення кредиту. Графік платежів зазначений у пункті 9 кредитного договору. Таким в оспорюванному кредитному договорі визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання ним як кредитного договору без будь-яких зауважень чи заперечень. Відповідно положень частин 1, 6 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Водночас, однією з підстав, на які посилався позивач в обґрунтування пред`явлених ними вимог, зазначено, що оспорюваний кредитний договір було укладено з включенням до нього завідомо несправедливих умов щодо обов`язку виконання ним як позичальником кредитних зобов`язань, а саме сплату процентів розмірі, який він вважає несправедливим, погіршує становище, створює істотний дисбаланс договорених прав, обов`язків на шкоду позичальникові як споживачеві кредитних послуг. Однак суд не може з цим погодитись з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У кредитних правовідносинах кредитор, який надав кошти у значному розмірі та на тривалий час, діяв добросовісно і виконав своє зобов`язання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобов`язання протягом цього тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації. Відповідні обмеження та умови є обґрунтованими та зрозумілими, оскільки банк управі вимагати від позичальника таких поведінки і дій, які б забезпечували виконання тим умов договору, повернення коштів та сплату відсотків. Кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач. Згідно пункту 2 ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Зміст оспорюваного кредитного договору містить положення про предмет, порядок та умови надання позики в умовах фінансового кредиту, порядок повернення позики та строк дії договору, розпис сукупної вартості кредиту, порядок та умови укладання і припинення договору, відмови у наданні та одержанні кредиту, відповідальність за невиконання взятих зобов`язань, графік сплати платежів. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «КФ.ЮА» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився з ними, підписавши кредитний договір 05.07.2019 року, при цьому своїм підписом у договорі підтвердив, що з інформацією, яка зазначена у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Законі України «Про споживче кредитування» він ознайомлений. Відповідно положень частин 9, 10 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній на час укладення кредитного договору), на вимогу споживача кредитодавець зобов`язаний безоплатно надати йому копію проекту договору про споживчий кредит у паперовому або електронному вигляді (за вибором споживача). Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Позивачем суду не надано жодних доказів, що він звертався до відповідача до укладення договору для отримання будь якої інформації з приводу отримання кредиту, чи після укладення договору з вимогами про припинення порушень з боку відповідача, на що вказує [PERSON] у позові, крім відповіді на його звернення від Нацкомісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, яка не встановлює недійсність правочину. З урахуванням наведеного, суд вважає, що ТОВ «КФ.ЮА» не обмежувало права позивача у доступі до інформації, що стосується правил надання фінансових послуг ТОВ «КФ.ЮА», а також права позивача, як користувача системи Інтернет щодо можливості ознайомитись з примірником Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, [PERSON] на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в електронному вигляді, що не суперечить положенням ст.ст.6, 369 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність з боку банку умислу на включення будь-яких умов, які були б несправедливими для позичальника чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За даних обставин, всі наведені позивачем твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Щодо посилання позивача про укладення договору під впливом обману, суд зазначчає. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказів які б свідчили наявність в діях відповідача обману по відношенню до позивача, позивачем суду не надано не було. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не є обґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору відповідно положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та відмову у задоволенні позовних вимог . Відповідно частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної категорії справи про захист прав споживачів судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. За наведених обставин питання щодо судових витрат при ухваленні рішення судом не вирішується.

Outcome: dismissed