Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 червня 2019 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що має доньку [PERSON] , [INFO] , батько якої [PERSON] , [INFO] , з 13.05.2014 проходив службу у військовому резерві Національної гвардії на посаді розвідника-санітара 4 відділення 3 взводу спеціального призначення 3 роти спеціального призначення батальйону та під час виконання бойового завдання 29.08.2014 в районі населеного пункту Червоносільське Амвросіївського району Донецької області потрапив під обстріл з боку збройних формувань РФ, в результаті чого отримав несумісне з життям поранення голови та загинув. Вказувала, що в результаті зазначених подій її дитині було завдано значної моральної шкоди. Внаслідок втрати [PERSON] , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації, а також з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, донька [PERSON] відчуває безперервний, невгамовний душевний біль та страждання. Вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, що не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими та підтримувати нормальний спосіб життя. Зазначала, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок якого завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та мають на озброєнні засоби, використання яких становлять підвищену небезпеку для оточуючих. Вважає, що незаконними діями з боку Російської Федерації було порушено невід`ємне право [PERSON] на життя, гарантоване ст. 2 Європейської Конвенції, право доньки на повагу до сімейного життя, встановлене ст. 8 Європейської Конвенції, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією її законних прав, а отже, такі множинні порушення з боку Російської Федерації є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди, завданої [PERSON] . В своїй позовній заяві просила стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1786078,44 грн, що є еквівалентом 60000 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Відповідач відзив на позовну заяву не подавав, з клопотаннями та заявами по суті справи до суду відповідач не звертався. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2019 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданій до суду заяві обставини. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки представника не повідомив, з клопотаннями та заявами до суду не звертався. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] у віці 36 років, актовий запис про смерть № 6962 від 02 жовтня 2014 року (а.с. 25). Відповідно до висновків акту № 19/15 про нещасний випадок (у тому числі поранення), що затверджений 19.03.2015 начальником Північного територіального управління Національної гвардії України Миколенко М.О., загибель солдата резерву [PERSON] сталась в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю (а.с. 17-20). Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23.11.2018 в справі № 552/5913/18, яке вступило в законну силу, заяву В`ялої [PERSON] задоволено, встановлено юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язків військової служби 29.08.2014 в районі населеного пункту Червоносільське, Амвросіївського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Також встановлено, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] від 18.05.2015 № 113 (а.с. 15) неповнолітня [PERSON] , 2003 року народження, є утриманцем померлого [PERSON] . Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~та\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені\~Цивільним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4\~ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст.78 ЦПК України). Відповідно п.9 ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової)шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене\~Конституцією та багатьма нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 2\~статті 23 ЦК України\~моральна шкода полягає:\~ у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;\~у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України). Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені у\~статті 1167 ЦК України. Звертаючись до суду з відповідним позовом в інтересах неповнолітньої [PERSON] , 2003 року народження, [PERSON] доказів на підтвердження позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не надала. У своїй постанові від\~12.09.2018\~у справі\~№335/11779/16-ц ВС вказав, що сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Використовуючи на власний розсуд надані їй процесуальні права, позивач на підтвердження факту можливих страждань неповнолітньої та можливих змін звичайного способу життя дитини не просила суд допитати можливих свідків таких обставин. Матеріали справи не містять жодних свідчень близьких, друзів, однокласників, характеристик, виписок з лікарні, якщо дитина зверталася по допомогу до психіатра. З`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог внаслідок відсутності належних, допустимих та переконливих доказів. Окрім цього частиною 1\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~встановлено, що\~пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Вказаною нормою закріплений принцип судового імунітету держави, основою якого є державний суверенітет і принцип рівності держав (par in parem non habet imperum-\~рівний над рівними не має влади») і встановлено такі види імунітету держави : 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Вчинення по відношенню до іноземної держави таких процесуальних дій, як пред`явлення позову, залучення її до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших заходів забезпечення позову, звернення стягнення на таке майно, є можливим лише за наявності згоди компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачене міжнародним договором України або законом України. В даній справі згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення\~до неї позову та\~залучення\~до участі у справі як відповідача відсутня. Незважаючи на те, що посольством РФ в Україні 16.08.2019 (а.с. 149) отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження по справі, а також неодноразові виклики в судове засідання (а.с. 183, 196, 206), до суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом РФ згоду на пред`явлення [PERSON] в інтересах [PERSON] , 2003 року народження, позову до РФ. Встановлення частиною 4\~статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету\~України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~та частиною 6\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальною за шкоду Російську Федерацію лише встановлює того, хто має відповідати, однак не змінює принцип судового імунітету, який визначений\~Законом України «Про міжнародне приватне право»,\~та не змінює визначені правила. Так, відповідно до\~статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Отже, з огляду на принципи міжнародного права позовні вимоги В`ялої- [PERSON] до Російської Федерації також не підлягають задоволенню. При вирішенні справи судом враховуються ті обставини, що відповідно до чинного міжнародного законодавства та законодавства України не піддається сумніву той факт, що Російська Федерація є державою-агресором відносно України, внаслідок збройної агресії якої має місце тимчасова окупація частини території України, та що дійсними причинами завдання моральної шкоди можуть бути зазначені обставини, що з урахуванням обставин даної конкретної справи має місце порушення норми матеріального права щодо застосування до іноземної держави судового імунітету, передбаченого частиною першою\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-ІV\~(з наступними змінами і доповненнями). Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII\~визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджено агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію АР Крим та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права. Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін "окупований" по відношенню до АР Крим та м. Севастополь. Однак та обставина, що тимчасова окупація територій України відбулася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, не змінює того факту, що Російська Федерація як держава, яка користується суверенітетом, не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави України без її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб. У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть бути\~не визнані Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення цих судових рішень. Необхідно звернути увагу позивача про можливість звернення для захисту своїх прав, порушених у зв`язку з конфліктом, до Європейського Суду з прав людини. У своєму пілотному рішенні по цій категорії справ (Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia, рішення від 8 липня 2004 року) \~постановив, що Російська Федерація сприяла створенню сепаратистського режиму в регіоні Придністров`я в 1991-1992 роках як військовими, так і політичними засобами та здійснює над Придністровською молдавською республікою (далі «ПМР») ефективний контроль. В подальших рішеннях, пов`язаних з порушеннями прав людини в «ПМР», Суд неодноразово підтверджував цей висновок, безпосередньо посилаючись на міркування, викладені у пілотному рішенні. У своєму найсвіжішому «придністровському» рішенні від 30 серпня 2016 року (Turturica and Casian v. the Republic of Moldova and Russia) ЄСПЛ розвинув попередні міркування з цього приводу і постановив, що в силу триваючої військової, економічної та політичної підтримки «ПМР», яка б не змогла вижити без Російської федерації, відповідальність РФ згідно з Конвенцією про захист прав людини та її основних свобод буде автоматичною щодо порушень будь-яких прав заявників у даній справі. Відтак застосування «автоматичної відповідальності РФ» за порушення прав людини в Придністров`ї буде використовуватися і в наступних справах. Кожен українець, який постраждав через агресію Російської Федерації, має право на відшкодування збитків державою-окупантом, відповідальною за їх нанесення. Але дотримання норм міжнародного права є необхідною умовою цивілізованих стосунків для всіх країн світу. Судовий збір за розгляд даної справи судом необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed