Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

До суду з позовом звернувся позивач [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2020 року. Після оформлення права власності позивачу стало відомо про те, що у даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] з 28.12.1995 року, який жодного дня з моменту реєстрації права власності за позивачем у квартирі не проживав, спільне господарство з позивачем не веде та не є членом сім`ї власника житла. Місце фактичного проживання відповідача не відоме. Вказаний факт реєстрації відповідача у квартирі, власником якої є позивач, впливає на можливість останнього на отримання субсидії на оплату комунальних послуг тощо. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Не заперечує проти заочного розгялду справи. В судове засідання відповідач не з`яився повторно, судом було вжито заходів для належного повідомлення про час і місце розгляду справи. До суду повернувся поштовий конверт, надісланий судом на адресу місця реєстрації відповідача, з відмітками "за закінченням терміну зберігання" та "не проживає". Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського РНК Павлюк Т.С. за реєстровим № 1123. Крім того, на пітвердження права власності позивача на квартиру [ADDRESS] надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 219468413 від 07.08.2020. З дослідженого в судовому засіданні Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського РНК Павлюк Т.С. за реєстровим № 1123. Відповідач [PERSON] з 28.12.1995 року зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується повідомленням на запит суду щодо реєстрації місця проживання особи, а також довідкою Клеванської селищної ради№ 1206 від 15.12.2020 р. На даний час відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає, що підтверджується відповідними актами, затвердженими Клеванським селищним головою від 18.09.2020 р. та від 29.10.2020 року. Згідно довідки Клеванської селищної ради № 1627 від 23.11.2020 р., крім позивача зареєстровані його дружина [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18, провадження № 61-19252св19 зазначив про те, що оскільки відповідачі у справі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Щодо проживання відповідача [PERSON] в квартирі, що належить позивачу, судом встановлено, що жодних домовленостей між відповідачем та позивачем, як власником квартири немає. Тобто, відповідач не являється ні власником житла, ні членом сім`ї позивача у власності якого перебуває квартира та не проживає у ній понад один рік, не має правових підстав для реєстрації у спірній квартирі. Верховний Суд у постанові від 09.12.2020 року у справі № 209/2642/18, провадження № 61-9591св19, зазначив наступне. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що відповідач не являється ні власником житла, ні членом сім`ї позивача у власності якого перебуває спірна квартира, не проживає у ній понад один рік, тому не має правових підстав для реєстрації у квартирі, коштів на сплату комунальних послуг відповідач позивачу не надає, у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку не бажає, тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право кристування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними не спростованими відповідачем, а тому підлягають до задоволення. В решті позовних вимог щодо зняття особи з реєстраційного обліку необхідно відмовити, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed