Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд розірвати договір оренди трикімнатної квартири (двох кімнат), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] завдані збитки - гроші в сумі 5000 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 22 липня 2014 року вона та її подруга [PERSON] подали об'яву в соціальні мережі про необхідність оренди квартири, в цей же день, їй зателефонувала невідома особа по оголошенню, вона з подругою приїхали за адресою: [ADDRESS], де вона уклала договір з відповідачкою [PERSON] про оренду даної квартири. Предметом договору було те, що [PERSON] здає свою трикімнатну квартиру (дві кімнати) за адресою: [ADDRESS], [PERSON] за 2500 грн. в місяць, починаючи з 23.07.2014 року. В самому договорі також прописано, що [PERSON] внесла оплату за перший та останні місяці в розмірі 5000 гривень, розрахунок за кожний місяць з 23 по 25 число, електроенергія сплачується окремо по лічильнику, за користування Інтернетом та кабельним сплачується окремо, даний договір оренди підписаний особисто [PERSON] та [PERSON] 22.07.2014 року, що призвело до цивільно-правових відносин між сторонами. Після складання письмового договору, вони пішли робити дублікати ключів, після чого вона, в присутності подруги [PERSON], віддала [PERSON] гроші у сумі 5000 грн., після чого вони поїхали до дому збирати речі з подальшим поверненням до орендованої квартири. Приїхавши до житла, ними було виявлено, що один з замків змінений та в квартиру зайти вони не можуть, [PERSON] в квартирі була відсутня, на зв'язок не виходила. 23.07.2014 року позивач звернулася з заявою до Фрунзенського РВ з проханням знайти [PERSON] з метою повернення грошей - 5000 грн., але отримала висновок про проведену перевірку від 04.08.2014 року, де ї було відмовлено в розшуку особи та запропоновано звернутися до суду, у зв'язку з тим, що в даному випадку мають місце цивільно-правові відносини. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, була повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи , які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином . Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України "Про судоустрій та статус суддів " від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. У ході судового розгляду встановлено, що 22 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі уклала договір, за умовами якого остання здала свою трикімнатну квартиру (дві кімнати) за адресою: [ADDRESS] [PERSON] за 2500 гривень в місяць, починаючи з 23.07.2014 року, внесена оплата за перший і останній місяці у розмірі 5000 гривень. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона була присутня при підписанні договору оренди квартири між [PERSON] та [PERSON], після підписання договору, виготовлення дублікату ключів [PERSON] передала [PERSON] 5000 гривень, як плату за перший та останній місяць оренди квартири, однак, коли вони повернулися до орендованої квартири, замок у ні був поміняний, [PERSON] в квартирі була відсутня, на дзвінки не відповідала. Згідно висновку про проведену перевірку від 04.08.2014 року, затвердженого начальником Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, ДІМ Фрунзенського РВ Назаренко Є.Л., розглянув матеріал ЖЄО №8546 за заявою [PERSON], яка просить прийняти міри до [PERSON], яка не виконує умови договору оренди квартири за адресою: [ADDRESS], укладеного 22.07.2014 року з [PERSON], після отримання дублікату ключів, остання віддала [PERSON] гроші в сумі 5000 гривень, приїхавши до орендованої квартири виявили, що замок змінений, [PERSON] була відсутня та на зв'язок не виходила, також пояснила, що хазяйка квартири повідомила, що гроші їй ніхто не віддавав і віддавати вона нічого не буде. Під час проведення перевірки встановлено, що мають місце цивільно-правові відносини, які виникли на основі договірних стосунків з приводу укладення письмових чи усних угод, передачі коштів і в подальшому питання щодо відшкодування спричиненої матеріальної шкоди має вирішуватися у судовому порядку, розгляд по даному факту припинений. Відповідно до ч.1ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1. ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з ч.1 ст. 810 ЦК України, з договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло за проживання у ньому за плату. Згідно вимог ст. 765 ЦК України, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно, або строк, встановлений договором найму. Як вбачається з вимог ст. 766 ЦК України, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою, відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2)належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Виходячи із встановлених судом обставин та наведеного нормативного обґрунтування, суд дійшов висновку, що відповідач не надала позивачу в оренду квартиру [ADDRESS], відповідно до укладеного договору, не виконала свої зобов'язання за договором найму, не повернула позивачу кошти у розмірі 5000 гривень, сплачені нею за перший та останній місяць оренди квартири. За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON], завдані збитки за невиконання договору найму квартири у сумі 5000 гривень підлягають задоволенню. Оскільки договір оренди квартири укладений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчувався та не реєструвався, квартира [ADDRESS], в оренду позивачу не передавалася, договір є не укладеним, тому підстав для його розірвання судом не вбачається. Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Законом передбачено, відшкодування моральної шкоди у випадку заподіяння моральної (немайнової) шкоди завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості небезпечною для життя і здоров'я людей. Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частина 3 статті 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.95 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тобто, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, пункт 3 Постанови зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 9 Постанови передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що протиправними діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 500 гривень На підставі викладеного,

Outcome: partial