Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

В грудні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] третя особа: приватний нотаріус Задачина Наталія Володимирівна, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у якому їх частки розподілялися наступним чином: [PERSON] - 23/50 частин, [PERSON] - 18/50 частин та [PERSON] - 9/50 частин. [INFO] [PERSON] помер, похованням [PERSON] , займався [PERSON] . У лютому 2016 року з технічного паспорту БТІ [PERSON] на спірний будинок, при черговому зверненні до Запорізького міжміського БТІ, з розділу між співвласниками будинку був видалений [PERSON] , якому на той час належали 9/50 частин та одночасно були внесені відомості про збільшення частки [PERSON] з 18/50 частин до 27/50 частин, тобто на 9/50 частин [PERSON] 29.08.2016 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] під час підписання плану розподілу земельної ділянки виникла суперечки, оскільки надана для узгодження схема, ділила ділянку під спірним будинком на дві частини, тобто без врахування інтересів третього співвласника [PERSON] . В ході даної суперечки, позивач вперше ознайомився та отримав від [PERSON] копію договору купівлі-продажу від 17.05.2010 року, за яким [PERSON] набув у власність 9/50 часток спірного будинку, власником яких до цього був [PERSON] , інтереси якого представляла по довіреності [PERSON] . Відомості про точну дату смерті [PERSON] , аби порівняти їх з датою укладання договору, позивач отримав тільки 09.08.2018 року, коли ознайомився з відповідями наданими на адвокатські запити [PERSON] , де було зазначено, що похованням [PERSON] , займався саме [PERSON] . Порівнявши дату смерті [PERSON] з датою продажу ним своєї частки [PERSON] , позивач [PERSON] прийшов до висновку, що договір укладений від імені [PERSON] після його смерті, на підставі припиненої довіреності. Окрім того, під час укладання договору, [PERSON] будучи обізнаним про смерть продавця, приховав даний факт від нотаріуса та представника продавця [PERSON] , яка у тексті договору зробила заяву про відсутність у неї відомостей про смерть [PERSON] . На підставі вище зазначеного, позивач [PERSON] вважає, що оскаржуваним договором купівлі-продажу порушені його права співвласника спірного будинку, який у натурі між співвласниками не розділений, порядок користування не визначений, у зв`язку з чим постійно виникають суперечки та конфлікти. Окрім того, позивач посилається, що він як член територіальної громади та одночасно співвласник спірного будинку, претендує на викуп у територіальної громади відумерлої спадщини по смерті [PERSON] , яка у незаконний спосіб оформлена за іншим співвласником. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Задачина Наталія Володимирівна, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя 12.06.2019 року застосовані заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірну частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2020 року закрито провадження у частині позовних вимог до [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року до участі у розгляді справи залучені [PERSON] в якості співвідповідача та Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Районна адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органи опіки та піклування, в якості третіх осіб. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Черкашин І.І. надав відзив на позовну заяву, у якому посилається на те, що [PERSON] не є належним позивачем в даному спорі, оскільки у позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку, стороною якого він не був. Судовому захисту підлягає право або інтерес позивача. В даному ж спорі у позивача відсутні будь-які права та законні інтереси по відношенню до предмету спору, він не мав жодних речових прав на 9/50 частин будинку, які були предметом спірного правочину, він не є спадкоємцем після померлого [PERSON] , спадщину не приймав, до нотаріуса не звертався. Щодо того, що [PERSON] є членом територіальної громади Запоріжжя і у випадку визнання правочину недійсним і визнання спадщини відумерлою зможе набути право власності на 9/50 будинку, то слід наголосити, що по-перше, цивільне право, за захистом якого звертається особа, має існувати, а не гіпотетично виникнути за умови збігу певних обставин. Станом на теперішній час спадщина після [PERSON] не визнана відумерлою. По-друге, визнання спадщини після [PERSON] відумерлою жодним чином не вплине на обсяг прав і обов`язків позивача, оскільки така спадщина стане комунальною власністю територіальної громади м. Запоріжжя. Отже, суб`єктом, який міг би звернутися до суду за захистом свого інтересу по відношенню до відумерлої спадщини є територіальна громада в особі відповідної місцевої ради, яка наділена виключними повноваженнями щодо представництва інтересів громади. Член територіальної громади не може представляти її інтереси і жодною нормою законодавства України не передбачено право окремого громадянина діяти від імені та в інтересах територіальної громади. Просить застосувати строки позовної давності, оскільки у випадку, якби спірним правочином право позивача було дійсно порушене, то позовні вимоги в будь-якому разі не могли б бути задоволені через сплив строків позовної давності, які мають обраховуватися з дати смерті [PERSON] який помер [INFO] . Наслідки недійсності правочину в даному спорі застосовані бути не можуть. Позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу недійсним та застосувати наслідки його недійсності. Які саме позивач не конкретизує. У випадку визнання спірного правочину недійсним у набувача (померлого [PERSON] ) міг би виникнути обов`язок повернути власнику (померлому [PERSON] ) спірну частину будинку. Водночас, цивільна дієздатність припиняється зі смертю фізичної особи. Спадкоємців у [PERSON] також нема. При цьому, з вимогами про повернення спірного майна може звернутися виключно власник і таке майно може бути повернуто лише власнику. З огляду на це, в даному спорі наслідки недійсності правочину застосовані бути не можуть. На відзив представника відповідача [PERSON] , адвоката Черкашина І.І., позивачем [PERSON] надана відповідь, за змістом якої він не погоджується з доводами та твердженнями наведеними у відзиві. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що він у дружніх або родинних відносинах з [PERSON] ніколи не перебував. Про дату його смерті він нічого не знав, участі у його похованні він не приймав. Про факт смерті та дату смерті вперше дізнався з відповіді на адвокатські запити адвоката Панкратова Ю.В. у серпні 2018 року. Перші підозри у позивача виникли у лютому 2016 року коли БТІ внесло зміни у технічний паспорт на спірний будинок. Потім у серпні 2016 року [PERSON] надав йому копію спірного договору разом з варіантом поділу земельної ділянки на дві частини, замість трьох. До суду позивач звернувся у грудні 2018 року, тобто до спливу трьох років, після вище вказаних подій, у зв`язку з чим, ним строк позовної давності не пропущений. Позов просить задовольнити в повному обсязі. Представник позивача адвокат Сердюк Р.В., у судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Надворна О.С. в судовому засіданні підтримала доводи викладені у відзив, у задоволенні позову просить відмовити. Треті особи: приватний нотаріус Задачина Наталія Володимирівна, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, Запорізька міська рада по Вознесенівському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання, були повідомлені належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 24 травня 2005 року на підставі договору дарування частини жилого будинку [PERSON] подарував [PERSON] 3/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№2059, відповідач. (т.1 а.с. 9- 10). 16 червня 2009 року, на підставі договору дарування частки жилого будинку [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , подарував [PERSON] 33/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№1657. (т.1 а.с.11-13). [INFO] [PERSON] помер, про що складено відповідний актовий запис №6876 від 08.08.2009 року (т.1 а.с. 18) [PERSON] похований на [PERSON] кладовищі 08.08.2009 року, замовником ритуальних послуг значиться [PERSON] (т.1 а.с. 19). Спадкова справа після померлого [PERSON] не заводилася. 13 травня 2010 року, на підставі договору дарування частини будинку [PERSON] подарувала [PERSON] 23/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено, державним нотаріусом Обушенко Г.О. за р.№3-785. (т.1 а.с. 14-17). 17 травня 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Вакуленко С.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 13.04.2009 року №416., продав [PERSON] 9/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Задачиною Н.В. за р.№1922, (надалі - оскаржуваний договір). (т.1 а.с. 31-34). Згідно п.5.1. оскаржуваного договору [PERSON] , як довірена особа [PERSON] , зробила заяву що вона не має відомостей про смерть [PERSON] .. В п.5.4. оскаржуваного договору зазначається, що сторони однаково розуміють значення та умови правочину. За змістом ч. 4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Отже, судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу 9/50 частин жилого будинку від [INFO] , [PERSON] помер, тобто його цивільна правоздатність припинилася, та припинилося представництво за довіреністю. Судом встановлено, що [PERSON] умисно приховав від нотаріуса та представника [PERSON] , достовірно відомий йому факт смерті особи, яка вказана продавцем у оскаржуваному договорі. Як наслідок, [PERSON] набув у власність охоронюване законом нерухоме майно померлої особи, у спосіб який суперечить вимогам закону. У період з 13 травня 2010 року по 17 травня 2010 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були співвласниками спірного житлового будинку, у якому їх частки не були виділені у натурі і відповідно складали: [PERSON] - 23/50 частин, [PERSON] - 18/50 частин та [PERSON] 9/50 - частин. Отже, 9/50 частин жилого будинку [PERSON] , перейшли у власність [PERSON] , за договором купівлі-продажу від 17.05.2010 року укладеним після смерті продавця [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою (ч.5 ст.1277 ЦК України). Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 18 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. З вказаних роз`яснень постанови Пленуму ВСУ випливає, що наявність вироку, яким би підтверджувався факт незаконного заволодіння та розпорядження майном, не є обов`язковим, оскільки вирок є одним із доказів, про що свідчить таке формулювання «при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України вирок може бути доказом вини». Вимог щодо обов`язковості наявності вироку ані у диспозиції статті 228 ЦК України, ані в постанові Пленуму ВСУ не міститься, а отже доказами порушення публічного порядку при укладенні договорів про відчуження майна можуть бути й інші докази, якими, зокрема, суд вважає у цій справі досліджені матеріали. Встановивши, що на час посвідчення приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. договору купівлі-продажу від 17 травня 2010 власник частини спірного нерухомого майна [PERSON] помер, суд приходить до висновку про наявність встановлених законом підстав для визнання вказаного договору недійсним. Відповідно до ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до частини 1 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується актовим записом про смерть 38342 від 28.12.2018 року. Спадкоємцем за заповітом після померлого [PERSON] є неповнолітня [PERSON] , [INFO] , законним представником якої є [PERSON] . (т.1 а.с. 121-177) Вирішуючи позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсності оскаржуваного правочину, суд виходить з наступного. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до абзацу другого ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Виходячи з вище зазначеного, зважаючи на визначену законом процедуру скасування права власності та відсутності спору з цього питання, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги про застосування наслідків недійсності договору. Щодо заяви адвоката відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він у дружніх і родинних відносинах з [PERSON] ніколи не перебував. Про дату його смерті він нічого не знав, участі у його похованні він не приймав. Про факт смерті та дату смерті вперше дізнався з відповіді на адвокатські запити адвоката Панкратова Ю.В. у серпні 2018 року. У лютому 2016 року БТІ внесло зміни у технічний паспорт на спірний будинок. У серпні 2016 року [PERSON] надав йому копію спірного договору разом з варіантом поділу земельної ділянки. До суду позивач звернувся у грудні 2018 року, тобто до спливу трьох років, після вище вказаних подій, у зв`язку з чим, ним строк позовної давності не пропущений. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обізнаності позивача зі змістом оскаржуваного правочину та отримання його копії більше чим за три роки до подання позову у даній справі. Отже, на підтвердження доводів заяви про застосування строків позовної давності, жодні докази не надані і клопотання про їх витребування, до суду не надходили. Виходячи з вище зазначеного та враховуючи, що позивач не був стороною оскаржуваного договору, суд не знаходить підстав для застосування строків позовної давності у даній справі. Вирішуючи доводи заперечень адвоката відповідача в частині того, що оскаржуваним договором не порушені права та законні інтереси позивача, суд виходить з наступного. Як вже було зазначено вище, 13 травня 2010 року, на підставі договору дарування частини будинку посвідченого державним нотаріусом Обушенко Г.О. за р.№3-785, позивач [PERSON] набув у власність 23/50 частин спірного житлового будинку та 17 травня 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку посвідченого приватним нотаріусом Задачиною Н.В. за р.№1922, відповідач [PERSON] набув у власність 9/50 часток спірного будинку, власником яких був [PERSON] , де інтереси продавця [PERSON] представляла [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Вакуленко С.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 13.04.2009 року №416. Отже, судом встановлено, що позивач став співвласником спірного будинку до укладання оскаржуваного договору і частки співвласників у будинку не були виділені у натурі. У Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року, у справі №344/5437/17 (р.№91643785) міститься висновок, згідно якого У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». Виходячи з вище зазначеного, суд відхиляє доводи та обґрунтування наведені адвокатом в частині того, що оскаржуваним договором не порушені права та законні інтереси позивача. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial