Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Описова частина. Короткий зміст позовної заяви У липні 2020 року [PERSON] звернулася з позовною заявою до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, в якій зазначає, що [PERSON] з 1999 року проживає в будинку [ADDRESS] та відкрито, безперервно володіє зазначеним нерухомим майном, будинок на 2-х власників по Ѕ частці за кожним. Зареєстроване місце проживання позивача [ADDRESS] . Ѕ частка житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та ціла частка земельної ділянки за вказаною адресою належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач проживає в іншій половині зазначеного будинку та після смерті [PERSON] почала проживати і в її частині також. Позивач обслуговує житловий будинок, земельну ділянку та добросовісно володіє нерухомим майном більше ніж 10 років, здійснює поточний ремонт, так як будинок старий, підтримує подвір`я в належному стані, користується житловим будинком відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, безперервно. Вважає, що у позивача є всі відповідні підстави для набуття права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , та цілу частину земельної ділянки площею 0,0311 га., яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] за набувальною давністю. Аргументи учасників справи Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутня не була, від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримав, просив задовольнити. Під час судового розгляду позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник [PERSON] надав пояснення, згідно яких спадкоємців крім [PERSON] немає. Позивач надала копії чеків, відповідно до яких сама робила ремонт у домоволодінні. Сплачувалися комунальні послуги, про що долучила квитанції. Допитана в судовому засіданні 08.09.2021 року свідок [PERSON] , показала, що вона є сестрою позивача - [PERSON] , яка проживає у домоволодінні по [ADDRESS] з 1999 - 2000 року. Вона проживає також по [ADDRESS] , але в будинку [ADDRESS] . Друга частина будинку належала бабі [PERSON] (не родичці), яка померла давно. Після смерті бабусі ніхто не приїздив на цю адресу. Частина будинку пустувала, обвалювалась. Позивач мала доступ до другої частини будинку ще до смерті бабці, оскільки доглядала останню, так як бабця була самотня. Сестра до теперішнього часу платить житлово-комунальні послуги як за свою частину, так і за іншу, зробила ремонт, підключила світло. Свідку відомо, що частки будинку [ADDRESS] належали різним особам, одна - сестрі, інша - не знає кому, оскільки окрім бабці, там взагалі ніхто не мешкав. Допитаний в судовому засіданні 08.09.2021 року свідок [PERSON] , показав, що позивач [PERSON] його сусідка з 2003 року, а саме з того часу як він переїхав на [ADDRESS] . Друга частина будинку по [ADDRESS] в якому проживає [PERSON] почала розвалюватись, тоді позивач почала доглядати дану половину будинку, замінила вікна, поставила паркан на подвір`ї, зробила ремонт. Туди намагалися вселитись особи ромської національності, оскільки частка будинку була безхозна. Весь час, як він там проживає, ніхто не цікавився часткою домоволодіння, власників не було. Представники виконкому до будинку не приходили. Представник відповідача Виконавчого комітету Металургійної районної у місті Кривому Розі ради, який згідно рішення Криворізької міської ради діє від імені та в інтересах територіальної громади, в судовому засідання присутній не був, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. При прийнятті рішення покладався на розсуд суду. На виконання ухвали від 01 жовтня 2020 року до суду були надані інформаційна довідка зі Спадкового реєстру після померлої [INFO] [PERSON] , дані з архівної справи та дані з Єдиного реєстру речових прав, щодо співвласника 1/2 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 жовтня 1979 року спадкоємцем ј частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташованого за земельній ділянці пл. 629 кв./м., яке належало померлому [PERSON] на підставі рішення народного суду 3-ї дільниці м. Кривого Рогу від 15.05.1959 року про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, записано в реєстрі за № 51, запис № 136, на ј частину видано свідоцтво про право власності в спільній власності подружжя є [PERSON] (а.с.4,6). Згідно свідоцтва про право власності від 29 жовтня 1979 року, 1/2 частина житлового будинку житловою площею 47,1 кв./м., загальною площею 70,7 кв./м., що розташований на земельній ділянці площею 629 кв./м. за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.5). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, на підставі рішення Ради народних депутатів № 545/2 від 10.12.1997 року [PERSON] передано у приватну власність 0,0311 га. земельної ділянки для будівництва і обслуговування, за адресою: [ADDRESS] , про що в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю зроблено запис № 4900 та розроблено план меж земельної ділянки (а.с.7-9) [INFO] померла [PERSON] , про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зроблено запис № 1019, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.08.1999 року. (а.с.3) Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 62647998 від 26.11.2020 року, складеної Третьою криворізькою державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті [PERSON] , померлої [INFO] не відкривалася, із заявами про прийняття спадщини та про відмову від спадкових прав ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.44-45). Згідно довідки № 1130 від 18.11.2020 року виданої Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за підписом начальника КП ДОР «Криворізьке БТІ» [PERSON], за архівними даними станом на 01.10.2020 р. Ѕ частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на ім`я [PERSON] , Ѕ частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на [PERSON] (а.с. 42). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] поза межами судового засідання 08.09.2021 року надав до суду копії договору про надання телекомунікаційних послуг, товарних чеків, накладних, рахунків, відповідно до яких [PERSON] здійснювала поточний ремонт у домоволодінні [ADDRESS] (а.с. 107-116). З матеріалів справи встановлено, що 02 лютого 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та складено відповідний актовий запис № 30, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02.02.2006 року. Також представником позивача [PERSON] дано копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , та земельного податку, в наданих копіях квитанцій платником вказаний позивач [PERSON] . 19 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON] , уклали шлюб, який був зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області та складено відповідний актовий запис № 271, після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 19.07.2008 року. Мотивувальна частина. Позиція суду та застосовані норми права Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України. Так згідно із частиною першою та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, ціні папери набувається за рішенням суду. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Вказані висновку узгоджується з постановами Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16-ц, від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). За змістом статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше чим з 01 січня 2004 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає,що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. З досліджених матеріалів справи, з урахуванням пояснень позивача, показів допитаних під присягою свідків встановлено, що Ѕ частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на яку претендує позивач, набута нею відкрито та добросовісно. Судом встановлено, що після смерті у 1999 році [PERSON] , домоволодіння залишилось без догляду, спадкоємці відсутні, крім позивача ніхто не ніс витрати по його поточному та капітальному ремонту, по сплаті комунальних послуг, не продав його, не цікавився його долею понад 20 років. У свою чергу позивач добровільно та відкрито почала володіти частиною домоволодіння, що залишилось без нагляду, відремонтувала його, змінила перекриття, вікна, здійснювала оплату житлово-комунальних послуг як за свою частину, так і за частину, що залишилась без фактичного власника. Оскільки факт добросовісного, відкритого, безперервного володіння більше ніж 10 років та до теперішнього часу [PERSON] спірною часткою у домоволодінні [ADDRESS] підтверджується зібраними у справі доказами, показами свідків, що є послідовними та узгодженими між собою, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Що стосується визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0311 га., цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , яка за життя належала [PERSON] , померлої [INFO] , суд зазначає наступне.. Відповідно до статті 119 Земельного кодексу України - громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Основними умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: добросовісність користування земельною ділянкою, яка полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; відкритість користування, яка має бути очевидним для усіх інших осіб. безперервність користування протягом 15 років; відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. В той же час, згідно частини 2 статті 119 ЗК України набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту землеустрою щодо приватизації земель. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Судом не встановлено, що Позивач зверталась до органу місцевого самоврядування з відповідною заявою, в порядку та у спосіб, визначений статтями 118 та 119 ЗК України, та їй було відмовлено у набутті права власності на земельну ділянку. За таких обставин, вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю не підлягають задоволенню, оскільки законом встановлений інший порядок набуття права власності. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги частково законні та обґрунтовані, а, отже, підлягають частковому задоволенню. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) На підставі викладеного,

Outcome: partial