Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя. Позов мотивує тим, що він, [PERSON] , [INFO] перебуває у шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Вказаний шлюб було зареєстровано 13 червня 1987 року, що підтверджується копією свідоцтва Серія [NUMBER] , яке видане 13 червня 1987 року, актовий запис №5. Протягом останнього часу вони проживають окремо як чоловік та дружина, фактичні шлюбні відносини між ними припинено, спільного господарства протягом вказано терміну вони не ведуть. Під час шлюбу в них з відповідачем народилися діти, які є повнолітніми На даний час вони розлучаються. Відповідачка відмовляється поділити в добровільному порядку придбане майно, а тому у нього виникла необхідність звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Попів-Кішко Р.Й. підтримала заявлені позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, послалася на обставини, викладені у письмовому відзиві, просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити. Заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданнні не оспорюється той факт, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві особистої власності відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 14.10.1999р., виданого Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради ( Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 25.02.1999р.), а тому посилання позивача на те, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю є хибним і не відповідає чинним нормативно-правовим актам. Основний закон України, який регулює питання забезпечення житлом - Конституція України. Відповідно до ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року N2482-ХІІ (в редакції на момент видачі вищевказаного рішення і свідоцтва) визначено, що Приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий Фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), а оскільки в матеріалах справи не долучено письмової згоди на отримання спірної квартири у спільну сумісну власність, як зазначає ст.ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому твердження позивача є безпідставними, відтак судом до уваги не беруться. Крім того, враховано той факт, що оскільки ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України, та відтак позивач в жодному випадку не зміг оформити відповідну заяву на отримання спірної квартири, оскільки являється громадянином Російської Федерації. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» поширюється тільки на громадян України і майно відповідно до даного закону є державною власністю і як наслідок, тільки громадянам України таке майно може передаватись безоплатно у приватну власність. Як вбачається із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», відповідно до якого, визначено, що: розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є зокрема квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а отже на момент отримання спірної квартири, позивача не міг приватизувати вищевказане спірне майно, що свідчить про неможливість виникнення спільної власності подружжя на приватизовану квартиру. Крім того, судом враховано те, що якщо подружжя отримує квартиру, яка належить до державного житлового фонду, але один з них є іноземцем, відтак він не може претендувати на отримання права на приватизацію, позаяк при приватизації виникають відносини «громадянин держава Україна», а не «чоловік дружина», з чого можна зробити висновок, що квартира, яка була приватизована одним а подружжя, якщо другий з подружжя не мав права на приватизацію або не захотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є об`єктом права приватної власності лише цієї особи, яка його приватизувала. Крім того, не оспорюється і той факт, що при приватизації житла одним з подружжя другий з подружжя не набуває автоматичного права щодо цього майна, і як наслідок, спірна квартира у справі не може перебувати у спільній сумісній власності позивача і відповідача, і тому не може визнаватись за позивачем Ѕ частина особистої приватної власності позивача. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» визначено, що Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦГЖ (остання редакція ЦПК - це стаття 3 ЦПК), вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК (остання редакція ЦПК - це стаття 10 ЦПК), а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК (остання редакція ЦПК - це частина 7 стаття 10 ЦПК) норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду було враховано роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 ( у0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" та застосовано Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року N 2482-ХІІ, оскільки останній прийнятий пізніше ніж Кодекс про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 року. Разом з тим, судом враховано Висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року від 01.07.2013, п. 5 Розділу Спори про право власності та інші речові права, в якому визначено, що: «Згідно із ч.ч.1 та 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Законом України від 11 січня 2011 р. №2913-УІ "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя", що набрав чинності 8 лютого 2011 р., ст.61 Сімейного кодексу України, доповнено частиною п`ятою, якою передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Визнаючи спірні земельні ділянки, які одержані сторонами в 1996 та 2009 роках, спільною сумісною власністю подружжя, суди безпідставно керувалися ч.5 ст. 61 СК України, застосувавши цю норму до правовідносин, що виникли до набрання чинності зазначеним вище Законом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-175цс12).» Також Висновками Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року від 01.07.2013, в розділі Спори, що виникають із житлових правовідносин визначено, що: «2. Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, Законами чи Міжнародними Договорами України. Відповідно до ст.47 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 9 ЖК України право на отримання жилого приміщення в будинках державного житлового Фонду виникає в громадян України в силу громадянства, здійснення якого залежить від ряду обставин та відбувається в порядку, встановленому законом. П.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 N7 визначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові ВСУ від 06.02.2013 року у справі №6-175цс12, Постанові ВСУ від 16.12.2015 року у справі №6- 2710цс15 (175/4970/14-ц) та Постанові ВС від 21.03.2018 року у справі №686/9580/16-ц. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира за [ADDRESS] , [ADDRESS] була набута в порядку приватизації раніше чи пізніше періоду часу між 11.01.2011р. та 17.05.2012р., та така квартира не підлягає поділу в рівних частках між подружжям при розподілі спільного сумісного майна подружжя, відтак не може визнаватись спільною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в силу вимог ст.1 та 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992р. №2482-ХІІ, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Outcome: approved