Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося в листопаді 2013 року в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання станом на 01.10.2013 року в розмірі 2831 грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.12.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.01.2014 року, позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість в сумі 889.88грн., судові витрати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2014 року рішення Івано-Франківської області від 09.12.2013 року, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.01.2014 року було скаосвано, передано на новий розгляд. 07.10.2014 року під час розгляду даної справи (головуючий судя [PERSON]В.) позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість з відповідача станом на 01.09.2014 року в сумі 3853.37грн. 15.06.2015 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість з відповідача станом на 01.06.2015 року в сумі 5440.69грн. 28.01.2016 року в звязку з відрахуванням судді Барашкова В.В. зі складу суддів (зі смертю), дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В.). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов повністю з збільшеними вимогами. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що нею проводиться оплата у повному обсязі за надані послуги теплопостачання, а гаряче водопостачання у неї відключено, що підтверджується актом. Просила застосувати до даних правовідносин позовну давність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання споживачем-відповідачем зобовязання по оплаті наданих послуг теплопостачання. Судом встановлено, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» проводить господарську діяльність в т.ч. у сфері теплопостачання, та надає послуги до будинку, де знаходиться квартира відповідача, що не спростовано належними доказами. В квартирі [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON], що підтверджено нею ж та розрахунком позивача. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Правовідносини, які виникли у сфері надання комунальних послуг, регулюються спеціальним законодавством, а саме як вже зазначалось Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Нарахування по оплаті наданих послуг позивачем проводились у відповідності до п. 17 вище зазначених правил, за змістом якого вартість послуг опалення визначається розрахунковим методом щомісяця, шляхом перемноження вартості теплової енергії за 1 м. кв. квартири на її загальну площу. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою ч.3 ст.815 ЦК наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі усного договору про надання послуг з теплопостачання, а гарячого водопостачання до серпня 2010 року, є зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Заборгованість по даних послугах відповідачів, за розрахунком позивача, становить на час подачі позову станом на 01.10.2013 року за період з 01.10.2010 року в розмірі 2831 грн. (а.с.3), та станом на 01.06.2015 року в сумі 5440.69грн. (а.с.145-146). Відповідачем в поданому до суду запереченні вказано, що вона подавала в липні 2010 року до позивача заяву про відрізання опалення та гарячої води (а.с.15-16), встановила в серпні 2010 року в квартирі бойлер, що зафіксовано актом (а.с.17), тому за гаряче водопостачання не платила з цього часу і нарахування є безпідставним, боргу по послугах у відповідача немає, а також слід застосувати позовну давність, що сплила до вимог позову в цілому. Щодо цього суд зазначає наступне. Питання відключення від мереж централізованого опалення регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, зі змінами, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року №1268, в яких з метою захисту прав усіх мешканців багатоквартирних будинків передбачено відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води не окремих квартир багатоквартирного будинку з ініціативи їх власників або наймачів, а відключення цілих багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів. Відповідно до п. 25 зазначених Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (у редакції зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 6 листопада 2007 року № 169), установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Крім того, внесені зміни унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку та дозволяють таке відключення лише будинку в цілому. У звязку із цим за змістом зазначених норм під час розгляду справ про зобовязання привести систему централізованого опалення до попереднього стану судам необхідно зясувати та дати оцінку: способу відключення від мереж централізованого опалення (дотримання встановленого порядку); обєкту відключення (весь багатоквартирний будинок чи квартира). Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 26 вересня 2012 року у справі №6-96 цс12. Відповідач не надала суду доказів дотримання вказаного порядку відключення.. Щодо застосування відповідачем позовної давності, то така давність не є пропущена. Так,загальна позовна давність, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що судами не перевірялось строки переривання позовної давності, не звернуто увау на те, що відповідач здійснювала переплату зазначеного нарахування, що може свідчити визнання нею боргу, висновки про сплату на перед або ж борг тільки за 2011-2012 роки є припущеннями суду, скасування судового наказу є підставою переривання строку позовної давності, не встановлено за який саме період заборгованість станом на 01.10.2010 року. Як встановлено судом, 24.12.2012 року ухвалою суду був скасований судовий наказ від 15.06.2011 року за заявою [PERSON] про стягнення з неї заборгованості (а.с.4). Судовий наказ за ст.95 ЦПК є особливою формою судового рішення про стягнення коштів. Враховуючи судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів, подання заяви про видачу судового наказу, перериває перебіг строку позовної давності (постанова ВСУ від 21.01.2015 р. у справі №6-214цс14). В поданому до позову розрахунку станом на 01.10.2010 року заборгованість відповідача наявна в розмірі 1707.78 грн.. З долученого позивачем розрахунку за період з 01.12.2007 року по листопад 2010 року (а.с.82), вбачається, що відповідач не завжди оплачувала в повному обсязі нараховану оплату за послуги, періодично оплачуючи більшу суму або не оплачуючи нараховану суму взагалі. А тому, кожний рік була певна недоплата за послуги, наприклад за 2008 рік близько 200 грн. (та плюс за попередні роки 1362.33грн.), за 2009 рік близько 350 грн., за 11 місяців 2010 року близько 200грн. тому на 01.10.2010 року загальна сума боргу відповідача була - 1707.78 грн., давність до якої не може бути застосована судом, оскільки оплата коштів здійснювалась періодично споживачем. Щодо боргу за гаряче водопостачання, то даний борг виник на кінець 2010 року, з врахуванням як зазначив представник позивача факту припинення нарахування з часу складення акту про встановлення бойлеру, у сумі 115.1 грн., з врахуванням нарахування ще в травні 2011 року 5.8грн. донарахованих коштів (на початку 2010 року борг був 106.73грн., нараховано 208.4грн., оплачено 200.03грн.) (а.с.18). З врахуванням зарахованих коштів оплачених відповідачем за 2010 рік, сума боргу на 01.01.2011 року за гаряче водопостачання становила 12.87грн.+ 5.8грн. донарахованих в 2011 році, що разом становить з травня 2011 року 25.01грн. Тому з врахуванням того, що позов був поданий в листопаді 2013 року, позовна давність щодо суми боргу 25.01грн. також не сплила. Також, досліджуючи оплату коштів відповідачем за листопад-грудень 2010 року, за 2011р. по жовтень 2013 року згідно поданого розрахунку до позову та наявних матеріалів (а.с.3, 54-56) слід зазначити, що відповідач здійснювала знову ж таки часткову оплату періодично. Так, наприклад, за 2 місяці 2010 року нараховано 893.02грн. (+ борг станом на 01.10-1707.78грн. про який зазначено вище), оплачено 0грн., за 2011 рік недоплата становить близько 350грн., за 2012 рік недоплата становить близько 700грн., за 2013 рік переплата становить близько 800грн. Отже оплачуючи періодично кошти, доводи відповідача про те, що вона платила тільки за попередній рік чи два, тобто не перериваючи позовну давність, не є доведеними. За 2014 рік також відповідач недоплатила близько 900грн. (а.с.112). Не заслуговують на увагу суду порівняння відповідачем розбіжності розрахунку за 2011 рік (а.с.3 та а.с.54), оскільки в першому розрахунку в суму 3008.78грн. врахована сума нарахована за гарячу воду 5.8грн.), а в другому розрахунку сума 3002.98грн. без врахування суми 5.8грн., та такі ж на думку відповідача розбіжності з розрахунком за 2013 рік (а.с.3 та 56), оскільки в першому випадку борг за 9 місяців року, а в другому зроблено позивачем за весь рік. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, хоча і без договору, є зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані до будинку послуги. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630,

Outcome: approved