Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що з відповідачем по справі уклали шлюб 15.11.1991 року в м. Харків в палаці одруження (Центральний), актовий запис № 2885. Згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.08.2014 року шлюб було розірвано. Від подружніх стосунків мають спільних дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], котрі на цей час є повнолітніми. 18.12.2007 року по договору купівлі-продажу, оформленого у Державного нотаріуса м. Ізюм, та зареєстрованого за № 3-3843, сторони придбали недобудований жилий будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. Угода була оформлена на відповідача, так як він постійно працює в Ізюмському лісгоспі, тому не мав можливості відлучатися з місця роботи, для оформлення договору купівлі-продажу, та в подальшому приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться вказане нерухоме майно. Зазначений недобудований житловий будинок розташований на земельній ділянці площею - 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку. Згідно звіту про вартість об'єкта оцінки - оціночна вартість об'єкта складає: 278200 грн., в тому числі: земельна ділянка - 49000 грн. Таким чином 1/2 частина становить - 24500 гривен, земельне поліпшення: 229200 грн. Відповідач не визнає в добровільному порядку його права на 1/2 частину вищевказаного майна ,чим порушує його законні права та інтереси. В зв'язку з вищенаведеним позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів на суму 179322,50 грн., які розташовані за адресою [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку на суму 24500 грн., яка розташована за адресою [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 640 грн. та 154823 грн. та витрати по оцінці спірного майна в розмірі 1000 грн. та 1500 грн. Відповідно до частини другої статті 31 ЦПК позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог чи відмовитися від позову. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Заява про зміну позовних вимог містить нову позовну вимогу, а саме визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів (недобудований житловий будинок, та будівельні матеріали згідно акту від 24.01.2017 року), які знаходяться за адресою [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га кадастровий номер [NUMBER] згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 640 грн. та 154822,50 грн. та витрати по оцінці спірного майна в розмірі - 1000 грн. та 1500 грн., яка подана позивачем 21.09.2017 року. Подана позивачем заява за своєю суттю не є заявою про зміну позовних вимог, які уже заявлені, а включає нову позовну вимогу, яка обґрунтовується іншими правовими нормами. Заявляючи таку вимогу, позивач фактично змінив і предмет, і підставу позову після початку розгляду справи по суті, що не допускається. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов визнали частково, зазначивши, що в наявності є спільне майно подружжя станом на час розгляду справи та складає будівельні матеріали вартістю 13200,00 грн., а тому вона згодна з визнанням за позивачем права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які розташовані за адресою [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та згодна сплатити 1/2 частину вартості будівельних матеріалів у сумі 6600,00 грн. Судові витрати просили розподілити згідно закону. В іншій частині позовних вимог просили відмовити. Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного: Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені правові позиції висловлені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2жовтня 2013року у справі № 6-79цс13, від 16 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-2641цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 7вересня 2016 року у справі № 6-801цс16. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], виданого 07.10.1993 року позивач та відповідач від 15.11.1991 року уклали шлюб в Палаці одруження «Центральний» м. Харкова, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 2885. (а.с.15). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.08.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.16). Від подружніх стосунків мають спільних дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі позивачем та відповідачем було придбано будівельні матеріали. Позивач, заявляючи дану вимогу, включив у неї: 1/2 частину вартості будівельних матеріалів на суму 40222,50 грн. (від повної вартості 80445,00 грн.) на підставі накладних, 1/2 частину вартості земельних поліпшень на суму 114600,00 грн. (від повної вартості 229200,00 грн.) на підставі висновку про вартість об'єкта оцінки ТОВ «Інститут правового консалтингу», 1/2 частину вартості земельної ділянки на суму 24500,00 грн. (від повної вартості 49000,00 грн.) на підставі висновку про вартість об'єкта оцінки ТОВ "Інститут правового консалтингу". Дану вимогу відповідач визнав частково в межах 1/2 частину будівельних матеріалів на суму 6600,00 грн., виходячи із наступного. Виходячи із доданих до позову документів, відповідач визнає лише факт придбання за спільні кошти наступних будівельних матеріалів: за накладною ФОП [PERSON] № 219 від 05.09.2004 р. доски 50 мм кількістю 1,8 м3 на суму 1080,00 грн; за накладною ФОП [PERSON] № 8 від 09.02.2008 р. доски 50 мм кількістю 4 м3 на суму 2800,00 грн; доски 40 мм кількістю 1,5 м на суму 1050,00 грн; доски 25 мм кількістю 2 м3 на суму 900,00 грн; за товарним чеком ФОП [PERSON] від 23.02.2008 р. гіпсокартону, пінопласту та утеплювачу на суму 5000.00 грн.; за накладною ФОП [PERSON] № 10 від 02.09.2014 р. доски 40 мм кількістю 3,5 м3 на суму 5600,00 грн; за накладною ФОП [PERSON] № 15 від 06.09.2014 р. доски шальовки кількістю 3,5 м3 на суму 2450,00 грн.; за накладною ФОП [PERSON] № 18 від 15.09.2014 р. доски шальовки кількістю 3,5 м3 на суму 2800,00 грн. Всього відповідач визнає, що спільне майно подружжя станом на час розгляду справи є в наявності та складає вищенаведені будівельні матеріали вартістю 13200,00 грн. Щодо позовних вимог в частині такого майна як піноблок 5 м3, доска вагонка в кількості 90 м3, двері металеві в кількості 2 шт., то слід зазначити, що на вказане майно відсутні належні підтверджуючи документи про їх придбання в період шлюбу, тому в цій частині позову суд відмовляє. Також суд вважає безпідставною включення позивачем у вартість будівельних матеріалів вартості земельних поліпшень та земельної ділянки, що є окремим об'єктом права власності. У відповідності до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Частиною 3 статті 331 ЦК України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Щодо визнання права власності на земельну ділянку площею 0.1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], то слід зазначити наступне: право власності на вказану земельну ділянку відповідач набула в процесі приватизації на підставі рішення 21 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради Харківської області від 29 грудня 2011 року № 0937. У відповідності до ст. ст. 125 та 126 Земельного кодексу України у редакції діючи на момент набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку передбачали, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. На той час реєстрація права власності на земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку здійснювалась шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації у порядку, передбаченому Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 р. № 43, та Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженому Наказом Держкомзему України від 02.07.2003 p. № 174. Як свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] та Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зареєстроване та виникло 03 липня 2012 р. (а.с.59). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як роз'яснено в абз. 1 п. 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України зокрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином земельна ділянка площею 0,1000 га кадастровим номером [NUMBER], розташована за адресою: [ADDRESS], цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, є особистою власністю [PERSON], не відноситься до спільного майна подружжя, договору купівлі-продажу земельної ділянки немає, а тому підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка приватизована відповідачем, не має і тому суд відмовляє в цій частині позову. Згідно норм ст. 79 ЦПК України витрат по оцінці спірного майна, проведені позивачем, не відносяться до складу судових витрат по справі, тому суд вважає, що вимоги про стягнення витрат по оцінці, які понесені позивачем самостійно та за власним волевиявленням, є необґрунтованими та такими, що не передбачені нормами права. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином суд дійшов до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі наведеного, ст. 57, 60, 63, 68, 69, 70 СК України, ст. ст. 355, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial