Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 листопада 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки в статному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» (ідентифікаційний код юридичної особи: 32286570), що був укладений між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим номером №3263 від 16.07.2020 року; та акту приймання-передачі частки в статному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» (ідентифікаційний код юридичної особи: 32286570), що був укладений між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровими номерами №3264, №3265 від 16.07.2020 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14 вересня 2012 року. З метою фінансового розвитку родини в 2017 року [PERSON] попросив надати йому нотаріальну згоду на розпорядження та придбання у спільну сумісну власність корпоративні права будь-якої юридичної особи незалежно від організаційно-правової форми як на території України, так і за її межами. 14 листопада 2017 року позивач надала чоловіку вищезазначену згоду, яку було посвідчено нотаріально. Восени 2018 року вони вирішили придбати частку в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження». Позивачем було враховано, що підприємство є великим землекористувачем та володіє значними активами, зокрема земельним банком площею понад 2000 га. 01 листопада 2018 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження», сплативши грошові кошти в сумі 1650,00 гривень, які відносилися до спільної власності подружжя та придбав 10% частки статутного капіталу вказаного підприємства, господарська діяльність якого повинна була стати одним із основних джерел отримання коштів для родини. Наприкінці червня 2020 року [PERSON] почав висловлювати свої наміри щодо продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження». Позивач була категорично проти цього, однак згоди щодо цього сторони не дійшли та 08 липня 2020 року вона скасувала наданий дозвіл, що було оформлено у формі нотаріально посвідченої заяви. 16 липня 2020 року [PERSON] в умовах відсутності дозволу від позивача, як його дружини, на розпорядження спільним майном подружжя, діючи самостійно, продав належну йому частку в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження» [PERSON] . Одночасно з укладанням договору та на його виконання сторонами було складено акт приймання-передачі продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження» від 16 липня 2020 року, на підставі якого було вчинено реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі стосовно нового складу учасників товариства. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження», що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим № 3263 від 16 липня 2020 року та акт приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження», що був підписаний [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим № 3264 та 3265 від 16 липня 2020 року підлягають визнанню недійсними, з огляду на те, що відчуження частки у статутному капіталі товариства за своєю правовою природою є відчуженням належних учаснику вкладів у вигляді грошових коштів. Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. В судовому засіданні представник позивача адвокат Юдіна Н.М. підтримала заявлені позовні вимоги, та просила їх задовольнити в повному обсязі.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 05 січня 2021 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки при укладанні оспорюваного договору були надані всі необхідні документи, у тому числі і нотаріальна згода дружини (позивача по справі). Зазначено, що йому було відомо про наявність незгоди позивача щодо укладання даного правочину, однак на думку відповідача він має право самостійно вирішувати зазначені питання. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Вишневський А.Є. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, враховуючи думку відповідача, що була викладена у відзиві на позов. Представник третьої особи адвокат Садиленко О.Л. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2012 року (а.с. 23). 14 листопада 2017 року [PERSON] надала [PERSON] нотаріально посвідчену згоду на розпорядження (відчуження, забезпечення зобов`язань, у будь-який спосіб та будь-яким чином, купівля-продаж, дарування, застава) та придбання у спільну сумісну власність як на території України так і за її межами, за ціною та на умовах за його розсудом корпоративними правами…будь-якої юридичної особи незалежно від організаційно-правової форми (а.с. 24). 01 листопада 2018 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження» (а.с. 18-19). 08 липня 2020 року, [PERSON] , нотаріально посвідченою заявою скасувала заяву від 14 листопада 2017 року про згоду на розпорядження корпоративними правами (а.с.25).16 липня 2020 року [PERSON] продав належну йому частку в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження» [PERSON] . Одночасно з укладанням договору та на його виконання сторонами було складено акт приймання-передачі продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження» від 16 липня 2020 року, на підставі якого було вчинено реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі стосовно нового складу учасників товариства. Вказані документи посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., реєстр №№3263, 3264, 3265 (а.с. 20-22). Суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 липня 2013 року (справа № 6-61 цс 13) було зазначено, що об`єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення). З урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Таку правову позицію викладено у Постанові Верховного суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13. Згідно з положеннями ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї. Таким чином, учасник господарського товариства має право розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди другого подружжя. Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №569/6236/16-ц та від 12.11.2019 у справі №918/598/18. Крім цього, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 28 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно зі ст. 12 Закону України "Про господарські товариства". Відповідно до змісту частин 2, 3 ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні не були встановлені обставини, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] не мав право на відчуження належної йому частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Відродження». Крім того, сторонами не надано жодних доказів стосовно повідомлення ними нотаріуса та відповідачів про скасування позивачкою своєї згоди на розпорядження (відчуження, забезпечення зобов`язань, у будь-який спосіб та будь-яким чином, купівля-продаж, дарування, застава) та придбання у спільну сумісну власність як на території України так і за її межами, за ціною та на умовах за його розсудом корпоративними правами…будь-якої юридичної особи незалежно від організаційно-правової форми. У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Обговорюючи питання розподілу судових витрат та витрат на правову допомогу, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed