Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Заявники [PERSON] , [PERSON] , які діють від власного імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з даною заявою, заінтересована особа: Міністерство соціальної політики, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи свої вимоги наступним. [PERSON] народився [INFO] в м. Каховка Херсонської обоасті, [PERSON] народилась [INFO] в м. Херсон, їх син [PERSON] народився [INFO] в м. Брянка, Луганської області, донька [PERSON] 25 червня 2011 року. Разом вони були зареєстровані та проживали в м. Кіровськ Луганської області (з 2016 року Голубівка) за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру за вказаною адресою належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло. [PERSON] на праві приватної власності володіє квартирою за адресою: [ADDRESS] . У жовтні 2014 року заявники мусили переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до м. Лисичанськ Луганської області, вказане підтверджується довідкою Координаційного штабу з питань соціального забезпечення громадян України, від 28 жовтня 2014 року. Три рази заявники змінювали адресу свого тимчасового проживання в. м. Лисичанську. Наразі, фактичним місцем проживання є кв. [ADDRESS] . Так, загальновідомо, що у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті війська Росії без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Хронологія військової агресії її послідовність відображені у постанові Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків від 21 квітня 2015 року". \~ \~ \~ \~Перші зміни в житті регіону заявники відчули з появою в місті озброєних та нетверезих не місцевих чоловіків, які облаштовували так звані блокпости, організовували проросійські мітинги, зняли державний прапор, захопили будівлю виконавчої влади м. Кіровська. Вибори Президента України було зірвано. Був проведений референдум по приєднанню до Росії. Невідомі почали захоплювати відділи міліції, забирати службовий транспорт та зброю. Регулярно пропадав телефонний дзвінок, банкомати та банки не працювали, в магазинах був відчутний перебій з постачанням харчових продуктів. В місті не можна було висловлювати свою проукраїнську позицію. Заявники відчували реальну загрозу життю. В м. Кіровську стало небезпечно залишатись. Фактичне проживання в умовах війни давало заявникам підстави реально сприймати загрозу бути вбитими озброєними російськими окупантами. Зазначені обставини призвели до неможливості проживання в м. Кіровськ, тому в жовтні 2014 року заявники переїхали до м. Лисичанська. Заявники вважають, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України було порушено низку їх прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року Протоколами до цієї Конвенції, зокрема: право на життя, свободу, повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя. Право на свободу думки, совісті і релігії. У зв`язку з вищевикладеним просить суд встановити: факт, що вимушене переселення [PERSON] в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області; факт, що вимушене переселення [PERSON] , разом з малолітньою дитиною [PERSON] в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області; факт, що вимушене переселення [PERSON] в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 лютого 2020 року, головуючим у даній справі визначено суддю Луньову Д.Ю. Ухвалою судді справу прийнято до провадження та призначеного судове засідання. Копія зазначеної ухвали направлена сторонам. В судове засідання заявники не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться заяви підписані заявниками про розгляд справи без їх участі, заяву підтримують в повному обсязі та просять її задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судове засідання представник заінтересованої особи Російської Федерації не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надіслання повісток на адресу Посольства Російської Федерації в Україні. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заяву такою, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно паспорта серії [NUMBER] [PERSON] є уродженцем м. Каховка Херсонської області. З відміток про реєстрацію місця проживання вбачається, що з 01 лютого 2005 року останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , 18 березня 2017 року був знятий з реєстрації за попередньою адресою та зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 20-21). Згідно паспорта серії [NUMBER] [PERSON] є уродженкою м. Херсон. З відміток про реєстрацію місця проживання вбачається, що з 20 травня 2009 року останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , 18 березня 2017 року був знятий з реєстрації за попередньою адресою та зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 22-23). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] в м. Брянка (а.с. 25). З копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця роживання вбачається, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] (а.с. 26). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що [PERSON] народилась [INFO] в м. Кіровськ (а.с.27). Квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , згідно свідоцтва на право власності на житло (а.с. 28, 31), Квартира за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 32, 33-34). Згідно довідки № 01/1-1902 від 28 жовтня 2014 року, виданої керівником координаційного штабу з питань соціального забезпечення громадін України, які переміщуються з тимчасово окупованих територій та районів проведення антитерористичної організації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в транзитному пункті зустрічі внутрішньопереміщених осіб м. Лисичанська Луганської області (а.с. 34). Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06 листопада 2017 року № 96, від 06 листопада 2017 року № 0000393791, від 07 листопада 2017 року № 0000395953, від 08 листопада 2017 року № 97 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2001 року народження, та [PERSON] , 1978 року народження, відповідно, були вимушені переміститися з зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] до фактичного місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.35-38). Причиною для вимушеного переселення в заяві зазначено окупацію території Луганської області у результаті збройної агресії Російської Федерації. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч. 1 \~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених\~статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у\~статті 1 цього Закону.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»\~затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~ 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6\~преамбули вказаного Закону\~датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена\~Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Враховуючи викладене, вказною нормою закону передбачені права які можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.\~124\~Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України\~\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії»; рішення ЄСПЛ у справі «Саргсян проти Азербайджану). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції. У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~ 293\~ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до 2\~ст. 315 ЦПК України\~передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, даних у п.1\~постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.\~\~ Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних положень закону, суд приходить висновку, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Крім того, з урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено\~статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою\~статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у червні 2014 року заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області. Враховуючи викладене, суд вважає, що зава про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Outcome: approved