Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

В листопаді 2014 року ПАТ «[PERSON] аваль» звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 31.01.2007 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0031/82/38838 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 55000 дол. США на строк до 30.01.2017 року зі сплатою 14 % річних. Умовами договору було передбачено, що позичальник зобовязувався повертати кредит шляхом сплати щомісячних ануїтентних платежів відповідно до Графіка погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобовязання сплати пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. В забезпечення виконання вказаного зобовязання між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №014/0031/82/38838 від 31.01.2007 року відповідно до якого остання поручилась перед кредитором за виконання позичальником його кредитних зобовязань. Вказував на те, що позичальник належним чином взятих на себе зобовязань не виконав у звязку з чим станом на 03.07.2015 року за ним рахується заборгованість в сумі 59801,91 дол. США, що на день розрахунку еквівалентно 1256534,35 грн. та яка складається з наступного: сума основного боргу за кредитним договором - 40147,54 дол. США, що еквівалентно 843564,41 грн.; сума нарахованих і несплачених відсотків за користування кредитом 7427,57 дол. США що еквівалентно 156065,20 грн.; сума пені нарахованої за несвоєчасне повернення кредитних коштів 12226,80 дол. США, що еквівалентно 256904,74 грн. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, умови договорів кредиту та поруки, відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідачів на користь позивача вище вказану заборгованість в солідарному порядку. В свою чергу відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства «[PERSON] аваль» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним в обґрунтування якого посилався на те, що кредитний договір №014/0031/82/38838 від 31.01.2007 року укладений сторонами із визначенням його змісту на сонові стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб та містить пункти, які суперечать вимогам законодавства, зокрема в частині надання кредиту у іноземній валюті, хоча розрахунки за грошовими зобовязаннями в Україні повинні здійснюватись у національній валюті гривні, а також договір містить умови лише щодо відповідальності позичальника та не містить умов та правил, які б регулювали відповідальність банку Крім того, посилався на вимоги ст. 227 ЦК України відповідно до якої правочин юридичної особи, учинений нею без відповідного дозволу, ліцензії може бути визнаний судом недійсним, вказуючи на те, що спірний правочин може бути визнаний недійсним з підстав відсутності у банку відповідного дозволу на здійснення банківських операцій в іноземній валюті. Також, в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом вказував на те, що умови договору про вираження грошового зобовязання в іноземній валюті є несправедливими через коливання курсу валют та девальвації гривні по відношенню до долара США та при укладення договору банком не надано інформації про можливість різкого та значного здорожчання кредиту через зміну курсу валют та інформації про вірогідність і наслідки такого подорожання, що призвели до укладення позивачем договору та придбання продукції позивача, яка не має необхідних йому властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредитом. Вважає, що при укладені оспорюваного правочину банком було порушено вимоги ст. 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та не надано йому повної інформації щодо умов кредитування, сукупної вартості кредиту та переліку витрат повязаних з оформленням кредиту та його обслуговування, а також використано нечесну підприємницьку практику, що є порушенням ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, вказував на те, що спірний договір не містить порядку зміни його умов та передбачає внесення змін та доповнень банком в одностроньому порядку, а окремі його умови можна трактувати досить широко і не на користь позивача, особливо в частині зміни відсоткової ставки, оскільки передбачено, що позивач може або погодитись на запропоновану банком умову або повернути весь кредит достроково, що на думку позивача є дискримінацією та суперечить принципу добросовісності наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати недійсним кредитний договір №014/0031/82/38838 від 31.01.2007 року,укладений між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] з моменту його укладення; судові витрати покласти на відповідача; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме: зобовязати ПАТ «[PERSON] Аваль» повернути [PERSON], сплачені по кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії тощо. В судовому засіданні представник ПАТ «[PERSON] Аваль» позовні вимоги за первісним позовом підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог проти задоволення зустрічного позову заперечував, вважаючи його безпідставним, оскільки на момент укладення спірного договору у банку була наявна ліцензія на здійснення валютних операцій, крім того сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору на які погодився позичальник та певний період часу виконував свої зобовязання за договором. Представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав з підстав викладених у зустрічному позову, крім того, вказав, що банком в повному обсязі своїх зобовязань за договором не виконано та позичальник фактично отримав кредитні кошти в сумі 70195 грн., просив в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов. Відповідач за первісним позовом та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили та не направили відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 31.01.2007 року між позивач та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0031/82/38838 до якого були внесені зміни згідно укладених між сторонами договору додаткових угод №1 від 02.04.2009 року, № 1 від 25.03.2009 року, № 014/0031/82/38838/Д2 від 14.06.2010 року (а/с 18, 25, 27, 29). Відповідно до умов вище вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 55000 дол. США на строк до 30.01.2027 року зі сплатою 14 % річних. Умовами договору також передбачено, що погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами відповідно до Графіка погашення кредиту, датою погашення щомісячних ануїтентних платежів визначено 30 число кожного місяця. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] виникли кредитно-договірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що 31.01.2007 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки №014/0031/82/38838 відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах зобовязується відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором та несе солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (а/с 38). Згідно частини 1\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~\~ Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Так, відповідно до\~ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2\~ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого\~постановою Правління НБУ від 14 жовтня\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України\~\~\~\~ 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі\~ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Згідно зі\~ст. 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3\~ст. 533 ЦК України\~використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з п. 1 глави 3 розділу 2 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого\~постановою правління НБУ від 10 серпня 2005 року № 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів та ін. Отже, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, сформованої у постанові №6-7цс11 від 21.03.2011 року, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», чинного на час виникнення спірних правовідносин). Стосовно вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, що передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Судом встановлено, що на момент укладення спірних договорів ВАТ «[PERSON] Аваль» було видано банківську ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій (а/с 86,87). Крім того, варто зазначити, що зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть вказувати на його недійсність. Відповідно до\~статті 36 Закону України «Про [PERSON] України»\~офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій\~статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого\~Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Як вбачається з розяснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". У відповідності ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, укладаючи такий договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, у сторін не було. Крім того, відповідно до п. 1.5.1 кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника приймати рішення про зміну процентної ставки два рази кожного календарного року протягом строку дії цього договору за умови зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, [PERSON] банку України, а також внаслідок рішення кредитора; зміни ставок на фінансових ринках, які не контролюються банком. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом у постанові від 19.12.2012 року № 6-144цс12 якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009\~року. Оскільки оспрюваний кредитний договір був укладений 31.01.2007 року то його умови щодо відсоткової ставки є законними та не порушують прав позичальника, який погодився на такі умови та підписав договір. У відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити зокрема : дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, обєм тощо), умови використання; гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій тощо. \~Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року №5, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до п. 8.1 спірного кредитного договору, при одержанні кредиту позичальник усвідомлює та гарантує, що умови даного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними і справедливими, він не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин. Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення спірного кредитного договору, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Проте своїм правом передбаченим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не скористався та певний період часу виконував умови укладеного договору, підписував до нього додаткові угоди, що свідчить про прийняття ним усіх істотних умов, визначених договором. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи той факт, що позивачем було підписано спірний кредитний договір на кожній його сторінці, сторони дійшли згоди щодо всіх йог істотних умов, позивач погодився на умови договору та у встановленому законом порядку не відмовився від них або від укладення кредитного договору в цілому, а також враховуючи викладені вище обставини, встановлені судом, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову. Крім того, к вбачається зі змісту ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, банк зобовязувався надати позичальнику кредит в розмірі 55000 дол. США, разом з тим на підтвердження виконання свого зобовязання в повному обсязі банком не надано суду належних та допустимих доказів. Відповідно до дослідженого судом меморіального ордера від 21.02.2007 року позивачем було розпочато оформлення операції по списанню коштів з рахунку [PERSON]В.(а.с.176) Відповідно до копії заяви на видачу готівки №К9/1 від 21.02.2007 року на виконання умов вказаного вище кредитного договору банком надано позичальнику грошові кошти в сумі 13900 дол. США, що еквівалентно 70195 грн. (а/с 17). В судовому засіданні представником відповідача визнано факт отримання кредиту саме на таку суму та представником позивача в порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором в повному обсязі та надання позичальнику кредиту в розмірі обумовленому договором. Так, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.08.2015 року судом було призначено судово-економічну експертизу на вирішення якої постановлено ряд питань щодо підтвердження розрахунку заборгованості за вище вказаним кредитним договором. Відповідно до повідомлення судового експерта №760 від 29.10.2015 року експерт повідомив про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи, оскільки на дослідження не були наданні первинні документи, що підтверджують факт отримання коштів позичальником, виписки по рахунках [PERSON], що підтверджують факт надходження коштів по сплаті заборгованості за кредитним договором (а/с 153). Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість позичальника перед кредитором становить 13900 дол. США, оскільки саме таку суму ним було отримано на виконання умов спірного кредитного договору. При цьому суд вважає, що в задоволенні частини позовних вимог банку про стягнення іншої частини суми 41100 доларів США слід відмовити, при цьому суд виходить з наступного. Так, порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій у національній та іноземній валюті, регулює взаємовідносини банків (філій, відділень) з територіальними управліннями [PERSON] банку України, іншими банками (філіями, відділеннями) та клієнтами з цих питань регулюється постановою Правління [PERSON] банку України від 01.06.2011 N 174 Затверджено інструкцію «Про ведення касових операцій банками в Україні» (надалі інструкція). Відповідно до розділу ІV даної [PERSON] до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією [PERSON], зокрема належать: заява на видачу готівки. Відповідно до пп. 1.17, 1,18 п 1 розділу ІV даної [PERSON] за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Банк (філія, відділення) оформляє за підсумками касових операцій, виконаних із застосуванням платіжних пристроїв, на загальну їх суму за видами платежу прибутково-видатковий касовий ордер для відображення в бухгалтерському обліку. Крім того, розділом ІІІ вказаної [PERSON] регулюється порядок видачі готівки. Так, відповідно до п. 3.2 розділу ІІІ [PERSON] за заявою на видачу готівки та відповідно до п 3.13, розділу ІІІ [PERSON] (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення видачі готівки один примірник видаткового касового документа (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, інше). Виходячи з визначення поняття що таке меморіальний ордер, а саме це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та нормативно-правових актів [PERSON] банку, а також те, що представником позивача не надано жодних документів визначених інструкцією «Про ведення касових операцій банками в Україні», які б підтверджували те, що відповідач [PERSON] отримував суму 41100 доларів США, тому суд не приймає до уваги як доказ по справі на підставу для задоволення позовних вимог меморіальний ордер № 19 від 01.02.2007 року на суму 41100 доларів США. Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Як вбачається з умов укладеного між сторонами кредитного договору, з подальшими змінами та доповненнями, погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами відповідно до Графіка погашення кредиту, датою погашення щомісячних ануїтентних платежів визначено 30 число кожного місяця. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.\~1050 ЦК України, якою передбачено, що право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини обовязкового щомісячного платежу. Судом встановлено, що графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст.\~254\~ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Крім того, судом встановлено, що 17.10.2014 року на адресу позичальника та поручителя направлялись вимоги про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором на протязі 30 дів з моменту отримання такою вимоги (а/с 40,41). Відповідно до правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Так, з даним позовом до суду позивач звернувся 22.11.2014 року, що підтверджується відповідною відміткою на поштовому конверті (а/с 43). Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Так, частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Таким чином, з позичальника та поручителя в солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в сумі 13900 дол. США. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим [PERSON] банком України на день ухвалення рішення. Як видно з матеріалів справи [PERSON] отримав згідно заяви на видачу готівки 13900 доларів США, що в еквіваленті складало 70195 грн.(а.с.17) У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial