Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], яка в подальшому змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 143, 159), в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями, що розташований по вулиці [ADDRESS], в порядку розподілу майна подружжя. При цьому, вказав, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17.09.1988 року. Рішенням суду в листопаді 2015 року їхній шлюб розірвано. За час шлюбу сторонами побудовано будинок за [ADDRESS], а відтак позивач вважає, що має право на ? частину цього будинку. [PERSON] пред'явила зустрічний позов до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя та визнання домоволодіння особистою приватною власністю, в якому просить: розділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши їй у власність 1/2 частину фундаменту та льоху, а також 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку та господарсько-побутових будівель площею 0,25 га по [ADDRESS]; визнати будинок з господарсько - побутовими будівлями за [ADDRESS], її окремою приватною власністю. Зустрічний позов мотивовано тим, що в 1994 році сторони на ім'я [PERSON] в с. Суботці Знам'янського району Кіровоградської області по вул. Квітневій отримали земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,25 га. За спільні кошти на вказаній земельній ділянці розпочали будівництво будинку, звели фундамент під будинок та льох. Зазначене майно і є їхньою з колишнім чоловіком спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між ними. Також в 1995 році її батько (нині покійний [PERSON]) за власні кошти придбав невеликий старий будинок за [ADDRESS]. При цьому, за договором купівлі-продажу за волею батька покупцем цього будинку виступила вона. Цей старий будинок з часом було зруйновано і на його місці в 1998 році батьком за власні кошти та силами найманих робітників побудувано двоповерховий будинок з господарсько-побутовими будівлями загальною площею 136,4 кв.м. Кошти, за які батько здійснив будівництво будинку, були отримані ним від продажу належної йому на праві приватної власності однокімнатної квартири в м. Києві. В свою чергу, вони з [PERSON] доходів для зведення відповідного будинку не мали. Крім того, з 2010 року сторони припинили спільне проживання, відповідач проживає окремо. З того часу нею за власні кошти в будинку та на подвір'ї здійснено значні за вартістю невід'ємні поліпшення. Ухвалою суду від 22.08.2017 обидва позови об'єднано в одне провадження. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, зустрічний позов не визнали. Позивач пояснив суду, що дійсно батьки відповідача їм надавали допомогу при будівництві будинку. Але доводи відповідача про те, що спірний будинок по [ADDRESS] збудовано повністю за кошти її батьків, дійсності не відповідають. Крім того, кошти батьків не можуть вважатися особистими коштами відповідача. Так, будівництво вони здійснювали за власні спільні кошти, обидва на той час працювали, мали домашнє підсобне господарство. Також він у вільний від роботи час приймав і особисту участь у будівництві. Будинок цей оформили на відповідача, оскільки він вже мав у власності іншу земельну ділянку. Коли в 2010 році він пішов від відповідача, будинок був повністю побудований. Отже, проведення ремонтних робіт після 2010 року не змінюють статусу будинку. Відповідач та її представник власний зустрічний позов підтримали й водночас просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] В судовому засіданні 04.12.2017 відповідач пояснила суду, що будинок [ADDRESS] вона придбала за кошти, належні її батькам. Для цього батьки продали будинок в смт Устинівка та квартиру в м. Києві. Крім того, при виході на пенсію батько отримав вихідну допомогу у значному розмірі. Подальше будівництво нового будинку за цією ж адресою так само здійснювали за кошти її батьків, оскільки власних коштів вони з позивачем не мали. В судовому засіданні, що відбулось за часом пізніше, відповідач пояснювала суду, що будівництво цього будинку здійснювалось виключно за її особисті кошти та кошти, належні її батькам. Відповідач до зведення нового будинку ніякого відношення не має, оскільки він ніколи не мав належного доходу. Крім того, починаючи з 2010 року нею за особисті кошти зроблено капітальний ремонт будинку. Отже, відповідач вважає, що за наведених нею обставин, будинок по [ADDRESS] є її особистою приватною власністю. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оглянувши матеріали інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS], а також дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] навпаки задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 17.09.1988 Суботцівською с/радою Знам'янського району Кіровоградської області, який розірвано рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області в листопаді 2015 року (а.с. 8). У судовому засіданні на підставі матеріалів інвентаризаційної справи також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 26.05.1995 року [PERSON] придбала у [PERSON] жилий будинок глиноплетений, побілений, жилою площею 19,4 кв.м. по вулиці [ADDRESS]. За змістом вказаного договору надвірних будівель домоволодіння не має, будинок розташований на земельній ділянці Суботцівської сільської ради. Продаж будинку вчинено за 25 000 000 крб., які продавець одержав від покупця при підписанні цього договору. Договір посвідчено державним нотаріусом Знам'янської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 26.05.1995 та зареєстровано в реєстрі за № 814. В подальшому, як з'ясовано судом, зазначений будинок був зруйнований і на його місці побудовано новий будинок, який прийнято до експлуатації 19.02.2001 на підставі відповідного акту, затвердженого рішенням виконкому Суботцівської сільської ради народних депутатів № 9 від 22.02.2001. Зі змісту вказаного акту вбачається, що забудову розпочато 10.07.1995 і завершено 30.09.2000. На відповідній ділянці побудовано двоповерховий будинок, який складається із чотирьох кімнат, загальною площею забудови 101,7 кв.м., житловою - 70,9 кв.м. На підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок виданого Суботцівською сільською радою від 23.02.2001, вказаний будинок зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON]. Згідно зведеного акту вартості будівель і споруд станом на 22.01.2001 дійсна вартість домоволодіння складає 46 910 грн. Вказане домогосподарство включене до погосподарського обліку в 1998 році (а.с. 125-133). Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). При розгляді даного спору, виходячи з часу реєстрації шлюбу сторін, часу набуття відповідачем у власність будинку [ADDRESS] в с. Суботці та часу закінчення будівельних робіт по зведенню нового будинку за цією ж адресою, необхідно керуватися нормами КпШС (Кодекс про шлюб та сім'ю) України, який діяв на той час. Відповідно до статтей 22, 24 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а також мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. [PERSON], наголошуючи на тому, що вказаний вище будинок [ADDRESS], є її особистою приватною власністю, зокрема посилалась на те, що цей будинок був придбаний і в подальшому на його місці збудований новий будинок за кошти, що належали їй особисто, та кошти, належні її батькам. На підтвердження зазначеного [PERSON] до матеріалів справи долучено ряд доказів, які на її думку свідчать про ймовірну наявність у її батька коштів достатніх для придбання вказаної нерухомості та здійснення подальших будівельних робіт, а саме: копія договору купівлі-продажу від 18.10.1983 року, за яким [PERSON] продав належний йому будинок в смт Устинівка Кіровоградської області за 11045 руб. (а.с. 164-165), копія договору купівлі-продажу квартири від 07.07.1998 року, за яким [PERSON] продав належну йому квартиру в місті Києві за 25 420 грн. (а.с. 56), одержання батьком вихідної допомоги при звільненні в сумі 5000 крб. в 1991 році (а.с. 162). Також до матеріалів справи відповідачем [PERSON] долучено докази на підтвердження факту придбання нею та її батьком [PERSON] впродовж строку зведення нового будинку за вказаною вище адресою будівельних матеріалів (а.с. 189-195, 198-211). У судовому засіданні також були допитані свідки, які пояснили суду наступне. Так, свідок [PERSON] вказав, що від початку 90-х років достатньо тісно дружив з сім'єю [PERSON]. Запевнив, що будинок по [ADDRESS] сторони будували разом. Він був свідком цього будівництва і також певною мірою допомагав у будівництві. Позивач на той час працював у колгоспі, достатньо заробляв, приймав участь у будівництві, в тому числі доставляв і будівельні матеріали, які надавали за місцем його роботи. При цьому, обставини того, за чий кошт здійснювалось будівництво, свідкові не відомі. Свідок [PERSON] свою чергу пояснив суду, що на час будівництва спірного будинку проживав навпроти - в будинку [ADDRESS]. Свого часу працював на посаді головного інженера по будівництву в колгоспі. Відтак, під час будівництва будинку [NUMBER] по цій же вулиці, неодноразово спілкувався з батьком відповідача - [PERSON] Останній розповідав, що будує цей будинок доньці, радився щодо будівництва, особисто приймав участь у здійсненні будівельних робіт. Свідок [PERSON] зазначила, що проживає по вул. Зеленій, 10 в с. Суботці, тобто по сусідству із спірним будинком. Вказала, що пам'ятає, як батько відповідача приїжджав до колишньої власниці будинку [NUMBER] [PERSON] і домовлявся щодо купівлі-продажу цього будинку. В подальшому, він приймав активну участь у будівництві як і мати відповідача. На той час батьки відповідача вже були на пенсії. Позивач, в свою чергу, на вихідні також приїжджав на будівництво і приймав у ньому участь. Свідок [PERSON] повідомив суду, що надавав допомогу у зведенні будинку [ADDRESS] в с. Суботці, оскільки є будівельником. Так, в липні 1998 року до нього звернувся батько відповідача - [PERSON], домовились щодо будівництва фасаду будинку в два поверхи, даху та зведення гаражу. На ділянці вже був фундамент під будинок. Розрахунки здійснював [PERSON], всі перемовини також вели з ним. Останній розповідав, що будує цей будинок для доньки. Свідки [PERSON] (мати відповідача) та [PERSON] (брат відповідача) пояснили, що будинок за [ADDRESS] в с. Суботці придбано за кошти батьків відповідача. В подальшому, мати з батьком і особисто, і власними коштами допомагали у будівництві. Батько сплачував за будівельні роботи та матеріали. У молодого подружжя достатніх коштів не було. Позивач [PERSON] також допомагав на будівництві у вільний від роботи час. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є колишньою власницею спірного будинку. Про його продаж домовлялась з [PERSON] Він же і передавав їй кошти після його продажу. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд має відзначити, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що кошти, за які вона придбала спірний будинок і в подальшому будівельні матеріали з метою зведення нового будинку, належали особисто їй. Факт придбання будинку батьком відповідача спростовується змістом відповідного договору купівлі-продажу. Водночас, суд враховує, що відповідач з 1988 року вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а положеннями КпШС встановлено презумпцію спільної сумісної власності щодо майна подружжя, набутого в шлюбі (за окремими виключеннями, про які вказано в ст. 24 КпШС), яким в тому числі є й грошові кошти (заробітна плата тощо). Отже, факт придбання саме відповідачем певних будівельних матеріалів за відсутності достовірних доказів, що такі матеріали придбавались нею за кошти, що належали їй особисто, не спростовує факту їх придбання за кошти, що належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Не можна таким доказом вважати і договір дарування відповідачу батьком [PERSON] грошових коштів до повноліття в сумі 5000 руб. (договір дарування без дати, а.с. 163), отриманих ним від продажу будинку в смт Устинівка в 1983 році, враховуючи дату народження відповідача в 1971 році, тобто у будь-якому разі в період з 1983 року до 1989 року включно, оскільки такий дарунок вчинено на користь відповідача задовго до придбання будинку і здійснення будівництва. Крім того, неможливо при цьому ігнорувати загальновідомий факт інфляційного знецінення радянського карбованця з його кількаразовою девальвацією та аналогічну ситуацію, що відбувалась з національною валютою на початку 90-х років минулого століття. Придбання ж батьком відповідача будівельних матеріалів й прийняття ним участі у будівництві не має значення при вирішенні даного спору щодо поділу майна між колишнім подружжям. Кошти батьків за відсутності доказів передачі їх в дарунок відповідачу або іншим чином, що виключає їх віднесення до спільної сумісної власності подружжя, не надає їм статусу таких, що належали особисто [PERSON] Презумпцію належності коштів батьків до особистої власності їх повнолітніх дітей, законом не встановлено. Необхідно наголосити на тому, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] не довів джерело набуття коштів, достатніх для придбання та здійснення будівництва будинку [ADDRESS], щоб його вважати спільним майном подружжя, є неприйнятними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону про презумпцію спільності майна подружжя, в силу якої зворотнє доводить особа, яка вважає, що майно не є подружнім. Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок, суд вважає, що факт придбання та будівництва вказаного вище будинку за особисті кошти [PERSON] під час розгляду справи не знайшов підтвердження об'єктивними доказами і [PERSON] не спростувала доводів позивача про придбання цього майна у період шлюбу в інтересах сім'ї, за спільні кошти та за рахунок спільної праці, на чому в тому числі наголошували й окремі свідки.. Із матеріалів справи вбачається, що будівництво будинку було завершено під час перебування сторін у шлюбі і будинок зареєстровано на праві власності за [PERSON] в 2001 році. Фактичне припинення шлюбних відносин відбулося вже після закінчення будівництва будинку. Таким чином будинок є не особистою власністю [PERSON], а є спільною сумісною власністю сторін. Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, подружжя здійснює за взаємною згодою (ст.65 Сімейного Кодексу (СК) України). Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1ст.70 ЦК України). Судом встановлено, що шлюбний договір сторонами не укладався, домовленості щодо поділу майна відсутні, питання про сплату грошової компенсації за частку майна сторонами не порушувалося. З урахуванням наведеного підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину домоволодіння по [ADDRESS] в с. Суботці Знам'янського району Кіровоградської області (домоволодіння - житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на одній земельній ділянці/Державна служба статистики, Наказ "Про затвердження Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах" від 11.04.2016 N 56). Водночас, надаючи оцінку зустрічним позовним вимогам щодо визнання будинку [ADDRESS] в с. Суботці особистою приватною власністю [PERSON], які в тому числі ґрунтуються на тих підставах, що з 2010 року (з часу окремого проживання сторін, що підтверджено і позивачем як час припинення фактичних шлюбних відносин) нею здійснено ряд невід'ємних поліпшень, внаслідок яких вартість будинку значно збільшилась, фактично було здійснено капітальний ремонт будинку, то суд має відзначити наступне. На підтвердження вказаних обставин, відповідачем до матеріалів справи долучено відповідні докази, зокрема, акт опису невід'ємних поліпшень будинку від 19.08.2017, з якого вбачається, що з 2010 року в спірному будинку виконано косметичний ремонт: оштукатурені стіни, поклеєно шпалери, пофарбовано підлогу, облаштовано натяжну стелю, встановлено металопластикові вікна, замінено вимикачі та розетки, змінено газову автоматику та встановлено новий насос для системи опалення, збудовано димар і т.п. Крім цього, проведено певні облаштування на подвір'ї (а.с. 66). Також з метою підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи відповідачем долучено докази, які підтверджують придбання нею будівельних матеріалів та оплату відповідних будівельних робіт (а.с. 166-188, 196-197, 212-223,239-246). Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Говорячи про сепарацію подружжя, традиційно звертаються до ст.ст. 119 і 120 СК, в яких визначено порядок встановлення, припинення режиму окремого проживання подружжя та його правові наслідки. Формулювання «фактичне припинення шлюбних відносин», закріплене у ч. 6 ст. 57 СК, і є тією правовою конструкцією, яка має назву «фактична сепарація подружжя». У таких випадках подружжя фактично не проживає разом, не веде спільного господарства, при цьому не розриваючи шлюб та не встановлюючи правовий режим сепарації. Встановлення режиму сепарації не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було набуте до цього. Суд має відзначити, що із матеріалів справи вбачається, що будівництво спірного будинку [ADDRESS] в с. Суботці було завершено під час перебування сторін у шлюбі і будинок зареєстровано на праві власності за відповідачем до припинення шлюбних відносин. Міністерством регіонального розвитку та будівництва України у листі від 15 липня 2009 р. № 9/9-1056 роз'яснено, що: капітальний ремонт будівлі - це комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає заміну, відновлювання та модернізацію конструкцій і обладнання будівель у зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також поліпшення планування будівлі і благоустрою території без зміни будівельних габаритів об'єкта. Капітальний ремонт передбачає призупинення на час виконання робіт експлуатації будівлі в цілому або її частин (за умови їх автономності). поточний ремонт - це комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає систематичне та своєчасне підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій та інженерного обладнання. Поняття капітального ремонту, вимоги, які ставляться до нього, та перелік робіт такого ремонту міститься в Державних будівельних нормах В.3.2-2-2009, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295. При цьому, слід зауважити, що як з'ясовано в судовому засіданні проектно-технічна документація на капітальний ремонт спірного будинку [ADDRESS] в с. Суботці відсутня. Будь-які зміни в технічний паспорт будинку після введення його в експлуатацію не вносилися. Істотні ознаки характеристики будинку як об'єкта нерухомості не змінилися - будинок має одні й ті самі характеристики: кількість поверхів, кімнат, розмір площі. Таким чином комплекс ремонтно-будівельних робіт проведених в будинку з 2010 року слід віднести до поточних ремонтних. В свою чергу, належить наголосити на тому, що проведення поточних ремонтних робіт після прийняття будинку в експлуатацію, набуття права власності на нього, та після припинення шлюбних відносин не змінює статусу будинку. Вимоги щодо відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням ремонтних робіт, [PERSON] не заявлено. Відтак, за наведених відповідачем підстав, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів, визнати цей будинок її особистою приватною власністю неможливо. Разом з цим, не підлягають задоволенню і зустрічні позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ? частину фундаменту та льоху збудованих на земельній ділянці по [ADDRESS] Кіровоградської області, з огляду на наступне. Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Судом з'ясовано, що на забудову земельної ділянки по вул. Квітневій, б/н, виділеної індивідуальному забудовнику [PERSON] виготовлено будівельний паспорт (а.с. 52-54), в якому міститься дозвіл № 87/94 на індивідуальне житлове будівництво від 21.07.1996 року, схематичний план забудови. При цьому, за інформацією ЗРКП «Бюро технічної інвентаризації» від 29.08.2017 № 186 та ЗМКП «Бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2017 № 445, технічна документація на вказане домоволодіння не виготовлялась, реєстрація права власності на нерухоме майно не проводилась (а.с. 77). Будь-яких доказів щодо зведення та наявності на земельній ділянці будівель чи споруд, про фактичний стан такої нерухомості до матеріалів справи не долучено. За таких обставин задоволення зустрічних позовних вимог у відповідній частині є не можливим. Що стосується зустрічних позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частину земельної ділянки для обслуговування будинку та господарсько-побутових будівель площею 0,25 га по [ADDRESS], то слід відзначити наступне. Судом встановлено, що рішенням Суботцівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області від 21.11.1996 року № 91 «Про приватизацію земельних ділянок» [PERSON] безкоштовно у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,32 га з них: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельта споруд 0,25 га та ведення особистого селянського господарства 0,07 га в с. Суботці по вул. Квітнева з наступною видачею державного акта на право власності на землю. Відомості щодо видачі позивачу відповідного державного акта на право власності на землю та щодо реєстрації права на землю в матеріалах справи відсутні. Клопотання щодо витребування таких доказів в ході судового розгляду не заявлено. Разом з цим, нормами статтей 22, 23 ЗК України (1992 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Як роз'яснено в абз. 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. З огляду на викладене відсутні підстави для визнання вказаної земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності сторін та визнання права власності на ? її частину за [PERSON] Крім того, аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України (ЗК України) у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи відсутність у відповідача прав на будівлі чи споруди, розміщені на вказаній земельній ділянці, правила положень ст. 120 ЗК України у даному випадку не застосовуються. Відтак, з урахуванням наведених обставин у їх сукупності, у задоволенні зустрічного позову належить відмовити у повному обсязі. За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В ході судового розгляду сторонами так і не було подано доказів, на підтвердження реальної вартості спірного майна. На момент пред'явлення позову встановити точну ціну позову було неможливо. При цьому, згідно зведеного акту вартості будівель і споруд станом на 22.01.2001 дійсна вартість домоволодіння [ADDRESS] складає 46 910 грн. Судовий збір обома сторонами сплачено, виходячи з мінімальної ставки, встановленої для позовних заяв майнового і немайнового характеру на час звернення до суду із відповідними позовами. Питання про сплату грошової компенсації за частку відповідного майна сторонами не порушувалося. Так, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у загальному розмірі 1280 грн., тобто по 640 грн. за дві заявлені ним вимоги як майнового (про визнання права власності на ? частину будинку), так і немайнового характеру (про визначення порядку користування спірним будинком). При цьому, ухвалою суду від 06.04.2018 позов [PERSON] в частині вимог немайнового характеру залишено без розгляду за клопотанням позивача, а тому на підставі п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачений ним судовий збір не підлягає поверненню. Водночас, судовий збір за частину задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Понесені судові витрати відповідачем (за дві вимоги майнового характеру, за якими ціну позову визначено загальною сумою всіх вимог - загальною вартістю всього спірного майна) слід в цілому віднести на її рахунок. За такого розподілу судових витрат права жодної із сторін не буде порушено, оскільки ними було застосовано ідентичний підхід при визначенні розміру судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved