Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

вважаючи, що відповідач нехтує піклуванням про фізичний і духовний розвиток їх доньки [PERSON] [INFO] р.н та не займається її вихованням, позивач у поданій до суду 09 лютого 2015 року заяві просить на підставі ст.ст.150, 154, 164, 165 СК України позбавити його батьківських прав відносно вказаної дитини. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте сторони до суду не з»явилися, позивач передала повноваження своєму представнику. Представник позивача адвокат Вітошко Ю.Г. та представник органу опіки та піклування Рачкилюк М.В. у поданих до суду заявах просять справу слухати у їх відсутність, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, підтримує позов. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних осіб в заочному порядку і згідно ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши справу в межах заявленого позову на підставі представлених доказів, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач у справі скористалась правовою допомогою. Як встановлено судом, від шлюбних відносин сторони мають доньку [PERSON] [INFO] Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2011 року їхній сімейний союз припинено, вони проживають окремо - дружина в с.Зоря Рівненського району Рівненської області, чоловік - в м.Луцьку, будучи зареєстрованим в [ADDRESS] по місцю проживання його матері. Донька проживає разом з матір»ю - позивачем у справі і перебуває на її вихованні, з приводу місця проживання дитини спору між батьками не має. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2012 року з відповідача на користь позивача на утримання доньки стягуються аліменти в розмірі 1/2 прожиткового мінімуму, що встановлений законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 серпня 2011 року і до повноліття дитини. Згідно довідки Луцького міського управління юстиції Волинської області станом на 31 грудня 201 року заборгованість по аліментах становить 20 719 грн. 34 коп. З приводу ухилення від сплати аліментів в провадженні Рівненського РВ УМВС України з 22 січня 2014 року знаходиться кримінальне провадження щодо відповідача. При розгляді аналогічного позову 19 лютого 2014 року в суді відповідач однозначної відповіді на запитання щодо позбавлення його батьківських прав відносно вказаної дитини не надав, однак пояснив, якщо позивач бажає, аби він визнав позов, то він його визнає. Пояснював, що протягом останніх півтора року не спілкується з дитиною, на що у нього є особисті причини, про які не може пояснити. Протягом 2011-2012 років спілкувався з дитиною на теми побутового характеру, їх зустрічі тривали кілька годин за відсутності позивача переважно за місцем проживання його матері. Вони розмовляли з позивачем щодо надання ним дозволу на виїзд дитини за кордон, однак з цього приводу результату не має з незалежних від нього причин, оскільки позивач пізніше не відповідала на його телефонні дзвінки. З 2013 року він давав деякі кошти своїй матері, аби вона купувала дитині речі. Не заперечував, що не здійснює сплату аліментів згідно рішення суду про їх стягнення, оскільки позивач використовує їх не за призначенням, тому коли дитина виросте, він буде їй допомагати, якщо позивач дозволить. Пояснив, що перебуває у новому зареєстрованому шлюбі з 2011 року, у зв'язку з чим з початку 2013 року проживає у м.Луцьку. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2014 року, по аналогічній справі відповідача попереджено про необхідність зміни ставлення до виховання доньки. З акту обстеження матеріально-побутових умов позивача, затвердженого 17 листопада 2014 року Зорянським сільським головою, вбачається, що позивач проживає в трьохкімнатній квартирі разом із донькою [PERSON], своїми батьками та братом. Взаємовідносини між членами сім'ї дружні, у сім'ї створені усі належні умови для проживання. Згідно її характеристики, наданої 17 листопада 2014 року сільським головою, скарг щодо неї не надходило, характеризується позитивно. 20 липня 2015 року Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно вказаної дитини, оскільки він з 2011 року з дитиною не спілкується, не приймає жодної участі в її утриманні та вихованні. Судом вже розглядався аналогічний спір, відповідача зобов»язано змінити своє ставлення до виконання своїх батьківських обов»язків, але належних висновків він не зробив, рішення суду не виконує. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). За ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.15 Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст.157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ч.4 цієї статті надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов»язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідач не сплачує в повному обсязі присудженні на утримання дитини аліменти, що ним не заперечується. Відповідачем не надано і матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він приймає участь у вихованні та утриманні дитини з 2011 року, що відповідачем фактично визнається, при цьому позивач не перешкоджає йому спілкуватися з донькою. Дії відповідача свідчать про його ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками. Відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не цікавиться її життям, здоров'ям та розвитком, що свідчить про його небажання утримувати, виховувати дитину і піклуватися про неї. Таку фактичну поведінку відповідача суд розцінює як втрату інтересу до дитини. За таких умов суд вважає, що наявне порушене право дитини, судом встановлено умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, при цьому він має реальну можливість виконувати свій батьківський обов"язок, але не вчиняє відповідних дій. Таку сукупність вказаних фактів суд визнає достатньою підставою для задоволення позову. У зв»язку із задоволенням позову на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені нею і документально підтвердженні судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, на підставі ст.164 СК України,

Outcome: approved