Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа [PERSON] про зняття арешту з майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті її батька [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири, за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2001. Під час оформлення спадкової справи позивачу стало відомо, що Дарницьким районним відділом ВДВС у м. Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) відповідно до постанови №517/7 від 10.03.2010 накладено арешт, на належне [PERSON] нерухоме майно, у межах виконавчого провадження №8828972 з виконання виконавчого листа №2-2182, виданого 16.04.2008 Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. У лютому 2021 року позивач звернулась до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавче підлягає закінченню в разі смерті боржника з відповідними наслідками передбаченими ст. 40 вказаного Закону. У відповідь на який 01.03.2021 відповідачем повідомлено про те, що згідно з даними АСВП Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, на виконанні перебувало виконавче провадження №8828972 з виконання виконавчого листа №2-2182, виданого 16.04.2008 Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] 13.12.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, згідно п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Арешт не знято. У зв`язку зі спливом трирічного строку зберігання виконавчого провадження, переданого до архіву органу ДВС вищевказане виконавче провадження було знищено на підставі Розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями». Отже позивач не має можливості отримати свідоцтво на прийняття спадщини та здійснити державну реєстрацію оскільки на вказане майно накладено арешт тому вирішити питання в позасудовому порядку не можливо, що стало підставою про звернення до суду. Ухвалою суду від 26.10.2021 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Третя особа пояснення щодо позову у визначений ухвалою строк суду не надала. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ч. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею після [PERSON] , який помер [INFO] . Сьомою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу №278/2020 щодо майна померлого [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на підставі постанови постанови №517/7 від 10.03.2010 ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві накладено арешт на 1/2 частину квартири, за адресою: [ADDRESS] , належну [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2021 року позивач зверталась до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавче підлягає закінченню в разі смерті боржника з відповідними наслідками передбаченими ст. 40 вказаного Закону. У відповідь на який 01.03.2021 відповідачем повідомлено про те, що згідно з даними АСВП Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, на виконанні перебувало виконавче провадження №8828972 з виконання виконавчого листа №2-2182, виданого 16.04.2008 Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] 13 грудня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, згідно п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Арешт не знято. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Так, як встановлено у ході розгляду справи, арешт, що був накладений на все нерухоме майно боржника [PERSON] в межах виконавчого провадження №8828972, державним виконавцем не знято. У зв`язку зі спливом трирічного строку зберігання виконавчого провадження, переданого до архіву органу ДВС вищевказане виконавче провадження №8828972 з виконання виконавчого листа №2-2182, виданого 16.04.2008 Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] було знищено на підставі Розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями». Таким чином судом встановлено, що виконавче провадження є завершеним, оскільки факт його завершення за наслідком спливу, зокрема трирічного строку, є підставою для його знищення, виконавчі провадження, в тому числі про стягнення виконавчого збору відсутні, відповідно підстави для продовження дії арешт майна позивача відсутні, оскільки арешт носить тимчасовий характер та застосовується для забезпечення виконання зобов`язань. У свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном та власний розсуд. Таким чином, з огляду на те, що обставини на підставі яких було накладено арешт на нерухоме майно померлого станом на сьогоднішній день відпали, виконавче провадження у межах якого накладався арешт завершене, а продовження дії арешту на вказане нерухоме майно порушує права позивача, як спадкоємця щодо володіння, користування та розпорядження спадковим майном, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту нерухомого майна належного померлому [PERSON] за життя, накладеного на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві №517/7 від 10.03.2010, запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9598487 від 10.03.2010. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved