Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в розмірі 78 711,41 гривні, стягнення моральної шкоди - 10 000 гривень та витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що неправомірними діями відповідача було пошкоджено його майно, а саме - відеокамера Самсунг, вартістю 78 711,41 грн. З цих підстав, позивач звернувся до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області. Досудове розслідування тривало майже два роки, а потім кримінальне провадження було закрито. По даному кримінальному провадженню [PERSON] був визнаний потерпілим. За весь час, позивач зазнав моральні страждання та витратив грошу на правову допомогу. Відшкодувати моральну шкоду та судові витрати позивач бажає стягнути з відповідача, як з особи, яка безпосереднього її завдала. Свої моральні страждання він оцінює о 10 000 гривень. У судовому засіданні позивач просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі наданих суду письмових доказах. Представник відповідача у судовому засіданні посилається на недоведеність позовних вимог позивача, оскільки ґрунтування позову є лише припущенням позивача. Представник відповідача наполягає, що відповідач [PERSON] захищався від позивача [PERSON] , оскільки останній втручався в його особисте життя, а те що [PERSON] пошкодив камеру не було доведено в суді. Поведінка [PERSON] на думку адвоката, є лише самозахистом від протиправної поведінки [PERSON] . Крім того, представник відповідача вважає висновок товарознавчої експертизи №10-712 від 24.10.2019 щодо вартості пошкодженого майна неналежним доказом, оскільки незрозуміло, чи була на дослідженні експерта саме та камера відео спостереження чи інша будь яка камера, оскільки на поданих фотографіях зображена камера із демонтованими частинами. Стосовно відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правничу допомогу, на думку представника відповідача такі вимоги взагалі не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами. З урахуванням вказаного, представник відповідача просив відмовити позивачу у позові. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За вимогами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. В ході судового розгляду встановлено, що 19.09.2019 до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшла заява [PERSON] про те, що сусід з будинку [ADDRESS] розстріляв камеру відеонагляду, яка належить Позивачу. 08.10.2019 року зазначені відомості були внесені до ЄРДР за ч.4 ст.296 КК України. За результатами подальшого досудового розслідування вищевказану камеру відеонагляду було вилучено, позивача визнано потерпілим по кримінальному провадженню та допитано в якості потерпілого. Після проведення досудового розслідування, кримінальне провадження №12019080050003529 було перекваліфіковано з ч.4 ст.296 КК України на ч.І ст.194 КК України, а 30.01.2021, слідчим СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Павленко Є.А. винесено постанову про його закриття. Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України, ухвала про закриття кримінального провадження, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено ухвалу, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 30.01.2021 року, опитаний під час досудового розслідування [PERSON] факту здійснення ним проступку визнає та пояснив, шо саме мав намір на пошкодження відеокамери, бо вважає, що безперервна робота якої порушує право на недоторканість до особистого життя. Постріли у камеру здійснював з території свого подвір`я, у присутності свого товариша [PERSON] . Отже, матеріалами кримінального провадження доведена протиправна поведінка [PERSON] . Жодних посилань щодо втручання в особисте життя [PERSON] матеріалами справи не доведені. Посилання представника щодо самозахисту [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріальна шкода, заподіяна неправомірними діями відповідача має бути відшкодована позивачу у повному обсязі. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача щодо розміру вартості відеокамери, оскільки дане було встановлено у висновку товарознавчої експертизи №10-712 від 24.10.2019 та у разі допущення будь-яких порушень експертом під час здійснення оцінки майна та складанні відповідного висновку про вартість майна, сторона має право ініціювати питання щодо рецензування такого висновку (оцінки), проте сторона відповідача вказаним правом не скористалась. Стосовно стягнення моральної шкоди суд виходив з наступного: Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проаналізувавши викладені обставини, приймаючи до уваги недоведеність позивачем заподіяння моральних страждань, суд не знаходить передбачених законом підстав для задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення на його користь компенсацію спричиненої матеріальної шкоди у визначеному ним розмірі. Також, на думку суду не підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з послугами адвоката. Так, відповідно до ст.270ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої достягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430цього Кодексу. Частиною першоюстатті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першоїстатті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Пунктами 1, 2 частини другоїстатті 141 ЦПК Українипередбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьоїстатті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частин четвертоїстатті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суду взагалі не надано копій з книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці; крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність візуально відсутні ознаки того, що вони були прошиті та пронумеровані, а у графі реквізити документа, що підтверджує понесені витрати, реквізити наданих копій товарних чеків відсутні. Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що підлягає задоволенню, але частково. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При ухваленні рішення суд також вирішив питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 782,02 грн.

Outcome: partial