Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього на його користь заборгованості за договором позики в сумі 1640508,59 грн. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 05.09.2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в сумі 80700 доларів США і зобов'язався повернути вказану суму до 01.01.2013 року. На підтвердження отримання вказаної суми [PERSON] надав позивачу відповідну розписку. Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе зобов'язань за договором позики не виконав, [PERSON] просив стягнути з відповідача 1271832 грн. основного боргу (за офіційним курсом гривні щодо долара США станом на 19.12.2014 р. - 15,76 грн.), 277259 грн. інфляційних втрат та 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 91417,59 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок невиконання зобов'язання, 10000 грн. В ході судового розгляду позивач та його представник, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, збільшили позовні вимоги і просили стягнути з [PERSON] 1897257 грн. основного боргу (за офіційним курсом гривні щодо долара США станом на 09.04.2015 р. - 23,51 грн.), 547842 грн. інфляційних втрат, 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 157359 грн., 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 2612458 грн. Крім того позивач також зазначив, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення позики, проте останній отримані грошові кошти не повернув. Відповідач [PERSON], який у встановленому порядку оповіщений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковомузадоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 05.09.2012 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 80700 доларів США, а останній зобов'язався повернути вказану грошову суму до 01.01.2013 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] була видана позикодавцю розписка від 05.09.2012 р. Вказані обставини підтверджуються борговою розпискою, яка була оглянута судом, і в якій зазначені сторони зобов'язання, грошова сума, яка передається, а також є особистий підпис позичальника (а.с. 4). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина ч. 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Також, суд враховує, що саме позивачем була надана суду боргова розписка, що свідчить про продовження існування боргових зобов'язань між позивачем та відповідачем. Станом на 09.04.2015 року взятих на себе зобов'язань за договором позики відповідач не виконав та не повернув позивачу отримані від нього грошові кошти в сумі 80700 доларів США. Статтею 526 ЦК визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. 610 даного Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконані умови договору позики щодо повернення суми позики позивачу, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 80700 доларів США. Частиною першою статті 533 ЦК визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 14 постанови від 18.12.2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. (справа №6-79цс14), прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, і який в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Станом на 09.04.2015 року офіційний курс долара США відносно гривні, встановлений Національним банком України, становить 23,51 грн., а тому заборгованість [PERSON] за договором позики на вказану дату становить 1897257 грн. (80700 доларів США х 23,51 грн.) і саме ця сума підлагає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до положень статей 625, 1048 ЦК позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, застосовуються положення ст. 625 ЦК. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною другою статті 625 ЦК визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки договір позики між [PERSON] і [PERSON] був укладений на строк з 05.09.2012 р. по 01.01.2013 р., то строк, протягом якого відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання на дату ухвалення судового рішення становить 828 днів (з 02.01.2013 р. по 09.04.2015 р.). З врахуванням викладеного 3% річних від простроченої сумистаном на 09.04.2015р. становить 129117,39 грн. (80700 доларів США х 3% х 828 (дні прострочення) : 365 : 100 = 5492,02 доларів США х 23,51 грн. (офіційний курс гривні до долара США) = 129117,39 грн.). В той же час не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат в сумі 547842 грн. Згідно ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 р. № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. У випадках, коли грошове зобов'язання виникло в іноземній валюті, положення ч. 2 ст. 625 ЦК в частині стягнення з боржника інфляційного збільшення суми боргу при його виконанні не застосовуються. Крім того, відповідно до вимог ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання правові наслідки щодо відшкодування моральної шкоди настають лише у випадку, якщо це встановлено договором або законом. Умовами укладеного сторонами договору позики від 05.09.2012 р. відшкодування моральної шкоди за порушення грошового зобов'язання не передбачено, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконувалися умови договору позики в частині погашення заборгованості перед позивачем за отримані грошові кошти, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 2026374,39 грн., яка складається із 1897257 грн. основного боргу та 129117,39 грн. - 3% річних за час прострочення виконання зобов'язання. Також у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 3654,00 грн. На підставі ст. ст. 526, 533, 610, 611, 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial