Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання недійсним договору про сплату аліментів на дитину та просив суд постановити рішення, яким визнати недійсним вчинений під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах договір від 30.03.2007 р. про сплату аліментів на дитину - [PERSON] укладений між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що він-[PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від даного шлюбу вони мають спільного сина [INFO] [PERSON]. Шлюб між ними розірвано 11.05.2007 р., однак перед розірванням шлюбу між сторонами було укладено низку правочинів, а саме: угода від 01.02.2007 р. щодо поділу спільного майна подружжя, 30.03.2007 р. договір про сплату аліментів на утримання дитини, 30.03.2007 р. договір про поділ майна подружжя, також 18.09.2007 р. було укладено договір про поділ майна подружжя. Як вказує позивач, ініціатором розірвання шлюбу була саме [PERSON] яка як і її родичі [PERSON], [PERSON] були учасниками організованого позивачем підприємства ТОВ «НМК-Трейд», також відповідачкою здійснювався контроль над діяльністю ТОВ «Укрвідеопрокат», та 10% статутного капіталу ТОВ «Незалежна мультимедійна компанія» також належало матері відповідачки. В 2008 р. відповідачка та її мати без узгодження з ним відступили свої частки в спільному бізнесі на користь третіх осіб. Як вказує позивач, відповідачка перед укладанням між ними 30.03.2007 р. договору про сплату аліментів на утримання дитини, погрожували позбавити його зустрічей з сином, всиновленням дитини новим чоловіком відповідачки та позбавленням його батьківських прав. Сприймаючи всі погрози як реальні, він позивач погодився на укладання вказаного договору, хоча укладання даного договору для нього було вчинене під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 180, 181, 189 СК України, ст.ст. 233, 216 ЦК України просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідачка та представник відповідача в судовому засіданні заперечували щодо заявлених позовних вимог вказуючи на обставини викладені в запереченнях до позовної заяви, надали суду заяву про застосування строків позовної давності та просили в задоволенні позову відмовити. Треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В., та представник Служби в справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явились, надали суду заяви з проханням розгляду справи в їх відсутності, з урахуванням думки учасників судового розгляду суд вважає можливим розглянути справу в їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши докази які містяться в матеріалах справи вважає доцільним в задоволенні заявлених вимог відмовити з врахуванням наступного. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.08.1996 р. по 11.05.2007 р. від даного шлюбу сторони мають спільного сина [INFO] [PERSON]. Відповідно до договору про сплату аліментів на дитину укладеному 30.03.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] посвідченому Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В., частка заробітку (доходу) який буде сплачувати [PERSON] на утримання дитини становитиме 12625 грн., що еквівалентно 2500 доларів США за курсом НБУ на дату платежу, аліменти сплачується до досягнення дитиною повноліття. Оскільки [PERSON] не виконувалось умови вказаного договору, [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом про стягнення коштів за договором про сплату аліментів на дитину де рішенням суду від 03.10.2014 р. в задоволенні позову було відмовлено, однак відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 13 листопада 2014 р. дане рішення суду скасоване та вирішено, позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] кошти в розмірі 863244 грн. за договором про сплату аліментів на дитину укладеному 30.03.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] посвідченому Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В. Як на підставу вказаних позовних вимог позивач вказує на те, що даний договір про сплату аліментів на дитину укладений 30.03.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В., вчинений для нього під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах та просить визнати його недійсним. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1 - 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", яка має рекомендаційний характер, визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до частини 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При цьому в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Однак з наданих суду позивачем документів, як доказів заявлених ним позовних вимог, взагалі не вбачається що вказаний договір укладено для нього під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, договори про відчуження часток в статутних капіталах спільних з відповідачкою та її родичами підприємств укладені через рік після укладання оспорюваного правочину, крім того відчужена частка є не значною 10%, тому суд не може визнати вказану обставину тяжкою та такою що вказує на вкрай невигідні умови щодо укладання даного договору. Щодо погроз на які вказує позивач про позбавлення права спілкування з дитиною, позбавлення батьківських прав суду позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо існування вказаних обставин, тому немає жодних підстав для прийняття їх як доказ заявлених вимог. Інших доказів у порядку ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог позивачем не було надано. Отже, позивачем всупереч вимог ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не були доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. В той же час, подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК України закріплено правило про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов'язок із доказування покладено на осіб, яким надано право захисту прав, свобод та інтересів сторін (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу. Також, слід зазначити, що позивач звернувся з даним позовом до суду тільки після того, як судом було вирішено питання про стягнення з нього заборгованості за даним договором, тому подання даного позову суд розцінює як намагання уникнути фактичного виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором про сплату аліментів. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд, узгоджено з вимогами закону, а тому відсутні правові підстави для визнання вищезазначеного договору недійсним. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється я тривалістю три роки. Відповідно до ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вказує сам позивач про порушення його прав йому стало відомо лише в лютому 2014 р. коли відповідачка звернулась до нього з позовом про стягнення заборгованості за договором про сплату аліментів, тому вважає що строк розпочався саме з даного часу, доказів того, чому до вказаного часу позивач не вважав свої права порушеними та не мав змоги та потреби маючи на руках оспорюваний договір звернутись до суду суду не надано, таким чином суд вважає встановленим, що позивач звернувся до суду з позовом через вісім років з часу укладання договору, тобто з тривалим пропуском трирічного строку позовної давності, при цьому не просив його поновити і не надав належних доказів про поважність пропуску встановленого законом строку. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає жодних підстав для задоволення пред»явлених позовних вимог.

Outcome: dismissed