Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням по [ADDRESS] , належного їй на праві власності. В позові зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, таким чином це житло є її особистою приватною власністю. При оформленні спадщини їй стало відомо, що в будинку зареєстрований її брат [PERSON] . Однак в будинку він не проживає більше 20 років, витрат по його утриманню не несе. Під час оформлення нею документів по спадщині, він зобов`язався знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку, однак до цього часу дане питання не вирішено. Через реєстрацію відповідача в її будинку, вона не має можливості у вільний спосіб розпоряджатися належним їй майном. Тому посилаючись на дані обставини, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Суду пояснив, що відповідач по справі є рідним братом [PERSON] . Після смерті батьків, які склали заповіт на її ім`я, вона у встановленому законом порядку оформила всі необхідні документи та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. В 2001 році відповідач зареєструвався в даному будинку, але жодного дня в ньому не проживав. Вирішити дане питання в позасудовому порядку не представилось за можливе. Представник третьої\~особи \~відділу "Центр\~надання адміністративних\~послуг \~Роздільнянської міської\~ради" в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій позовні вимоги [PERSON] визнав, не заперечував проти їх задоволення, також просив справу розглядати у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення відповідачу повідомлення, в зв`язку з тим, що відповідач за адресою реєстрації не проживає. Судова повістка надсилалась відповідачам в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~постановити заочне рішення, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~право особи\~на справедливий\~і публічний\~розгляд \~його справи\~упродовж розумного\~строку кореспондується\~з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ННС 433070, виданим 22.05.2018 року приватним нотаріусом Патраманською Л.М. Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1132, а також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №124890660 від 22.05.2018 року. (а.с.4, 5) З акту не проживання особи за місцем реєстрації від 03.02.2021 року, судом встановлено, що вказаний будинок дійсно належить [PERSON] . Також встановлено, що в даному будинку зареєстрований [PERSON] , 1959 року народження, але будинок для проживання не використовує, особистих речей під час обстеження не виявлено. З письмових пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] комісією встановлено, що [PERSON] в будинку не проживає більше 20 років та його місце знаходження не відоме. (а.с.11) Згідно довідки про склад сім`ї від 03.02.2021 року №82 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] . (а.с.12) Також даний факт підтверджується погосподарською книгою Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, згідно якої [PERSON] зареєстрований за вище вказаною адресою з 24.10.2001 року. (а.с.13-14) Окрім того в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що дійсно [PERSON] з 2001 року зареєстрований в будинку, який на даний час належить [PERSON] . Однак у вказаному будинку він жодного дня не проживав з дня реєстрації, приїздив лише до батьків, коли вони ще були живі. Повідомили, що останні три роки після смерті батьків позивачки в будинку взагалі ніхто не проживає. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що відповідач [PERSON] з 2001 року не проживає за адресою реєстрації. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Позивач просить визнати відповідача втратившим право на користування житлом, так як він будинок для проживання не використовує, витрат по його утриманню не несе, а його реєстрація в будинку створює позивачці труднощі в розпорядженні та утриманні будинком, а тому суд вважає, що дані спірні відносини стосуються захисту права власності позивача на житло. Дані правовідносини регулюються наступними нормами права. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю одного із подружжя є майно, набуте, ним до шлюбу. Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 72 ЖК УРСР, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Суд, дослідивши по справі надані сторонами докази, встановивши зміст спірних правовідносин і відповідність заявлених вимог нормам права, прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] виходячи з наступного. Позивач по справі [PERSON] дійсно є власником будинку [ADDRESS] відповідно до наданих нею правовстановлюючих документів, несе витрати на його утримання. Оскільки позивач є власником вказаного будинку, то відповідно має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Відповідач по справі [PERSON] є членом сім`ї позивача відповідно до ст.64 ЖК України, зареєстрований в будинку і відповідно до норм Житлового кодексу України автоматично право користування цим будинком не втрачає. Умови втрати права на користування житлом членами сім`ї власника житла викладені в ч.2 ст.405 ЦК України, і відповідно підставою для втрати прав на житло є відсутність членів сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Суд повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, прийшов до висновку, що дійсно вказана особа - відповідач по справі по місцю знаходження житла в с. Кам`янка Роздільнянського району Одеської області відсутній без поважних причини понад один рік, витрат по утриманню будинку не несе. Про це свідчать і надані суду письмові докази позивача, а також пояснення свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем по справі в ході її розгляду суду не надано жодних доказів, які б спростували вимоги позивача. Спроб вселитися примусово до будинку через суд з 2001 року відповідач [PERSON] не робив, доказів того, що існують перешкоди або поважні причини для його не проживання в будинку не доведено. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] втратив право на проживання в будинку [ADDRESS] , так як не використовує будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несе, а тому суд вважає, що право на користування будинком відповідач втратив з 2001 року. Дане рішення суду є підставою для зняття відповідача [PERSON] з реєстрації за адресою [ADDRESS] , так як він втратив право на користування житлом в зв`язку з не проживанням тривалий час за місцем реєстрації. На підставі ст.383, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, ст. 150, 156 Житлового кодексу України,

Outcome: approved