Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, а саме: про позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Згідно позовної заяви позивач [PERSON] зазначає про те, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2008 по 2011 роки. За час її шлюбу з відповідачем у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 8 червня 2011 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. 16 березня 2011 року рішенням Млинівського районного суду Рівненської області було задоволено її позовні вимоги до [PERSON] про стягнення аліментів та зобов`язано відповідача [PERSON] сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 26 жовтня 2013 року нею було зареєстровано шлюб з [PERSON] та у зв`язку з цим, вона змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] . Починаючи приблизно з лютого 2012 року до часу звернення до суду з позовною заявою, відповідач [PERSON] , маючи конкретні права та обов`язки щодо дитини, не спілкувався з дочкою, не брав участі у матеріальному її забезпеченні, не цікавився фізичним та духовним розвитком дитини. Відповідач свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. [PERSON] ніхто будь-яких перешкод у спілкуванні з дочкою не чинив. Проте, відповідач не намагався спілкуватися з дитиною, він не цікавився її життям, успіхами в навчанні та інтересами, не турбувався про її фізичний та духовний розвиток. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] зазначала про те, що через відсутність протягом тривалого часу будь-якого спілкування відповідача [PERSON] з дитиною, дочка [PERSON] вважає своїм батьком її другого чоловіка [PERSON] . З вказаних підстав, позивач [PERSON] у позовній заяві просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Лейковський А.М. позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги позивача задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву в якій просив справу розглянути без його участі та зазначив, що позовні вимоги позивача визнає, а також визнає обставини, якими позивач їх обгрунтовує (а.с. 62). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дубенської районної державної адміністрації Рівненської області Філіпчук Г.П. в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги позивача, вважає обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки відповідач не виконує без поважних причин свої батьківські обов`язки відносно неповнолітньої дочки, що свідчить про його ухилення від виконання таких обов`язків. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представника третьої особи, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В силу вимог ч. 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог не встановлено. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Позивач [PERSON] у позовній заяві просила викликати до суду, як свідків [PERSON] та [PERSON] . У підготовчому засіданні позивач відмовилася від клопотання про виклик свідків та така відмова позивача була прийнята судом. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 7), встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьком є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 8 червня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 8). Із змісту Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9) встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 26 жовтня 2013 року зареєстрували шлюб та обрали спільне прізвище [PERSON] . Відповідно до довідки Млинівської селищної ради Рівненської області № 2697 від 23 листопада 2020 року (а.с. 10), акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] (а.с. 11), акта оцінки потреб сім`ї від 26 листопада 2020 року (а.с. 12-18) встановлено, що позивач [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Склад її сім`ї наступний: чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] . Відносини в сім`ї доброзичливі. Біологічний батько [PERSON] з дитиною не спілкується тривалий час. Із дослідженого в судовому засіданні рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 16 березня 2011 року встановлено, що належать до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 21, 22). Як зазначено у заяві [PERSON] , яка засвідчена 12 квітня 2018 року приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Моісєєвою А.В., [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, без будь-якого примусу зі сторони, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, відповідно до власного волевиявлення, що відповідає його внутрішній волі, відмовився від батьківських прав щодо неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 25). Згідно висновку органу опіки та піклування Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області від 28 грудня 2020 року № 02-20/3145/20, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 41). За змістом ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. У принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивачем було надано до суду достатньо доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дочки і подання зазначеного позову є насамперед способом захисту прав та інтересів дитини. Дослідженими доказами по справі встановлено, що відповідач без поважних причин не спілкується з неповнолітньою дочкою, не цікавиться її життям, навчанням, здоров`ям, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток. Відповідач [PERSON] повідомив суд, що позовні вимоги позивача визнає та бажає бути позбавленим батьківських прав щодо неповнолітньої дочки (а.с. 62). Вказане свідчить про небажання відповідача [PERSON] виконувати свої батьківські обов`язки щодо неповнолітньої дочки, байдуже ставлення до такого обов`язку. За таких обставин, суд, приходить до висновку про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки з`ясованими обставинами та дослідженими доказами по справі встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень, оскільки понесення таких витрат позивачем підтверджено документально (а.с. 1). Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору немає. У позовній заяві позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалась на положення ст.ст. 121, 141, 150, 164 СК України. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованим. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 164 Сімейного кодексу України, ст.ст. 13, 206, 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved