Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 25.01.2016 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 10.02.2006 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 573-н, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 11 000 доларів США, зі сплатою 12% річних на строк до 10.02.2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10.02.2006 року позичальником передано в заставу автомобіль Mersedes-Benz А160, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Також для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 573-н між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки від 10.02.2006 року. У звязку із невиконанням позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, 11.04.2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.01.2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість в сумі 3\~779,75 доларів США, що еквівалентно 30\~162, 40 грн. та судові витрати в розмірі 957, 50 грн. Оскільки відповідачами свої зобовязання за кредитним договором не виконано, заборгованість (з урахуванням рішення апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року) становить станом на 23.12.2015 року 5\~167,75 доларів США та 6\~214,39 грн., яку позивач просить стягнути на його користь. Представник позивача у судових засіданнях підтримав позовні вимоги в повному обсязі. У судове засідання 22.05.2017 року представник позивача не зявився, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судових засіданнях, заперечувала проти задоволення позову, у судове засідання 22.05.2017 року, не зявилась, просила розглянути справу за її відсутності. В письмових запереченнях представник відповідача позовні вимоги не визнала, зазначаючи, що позивачем неправомірно нараховано суму заборгованості, а також просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності та залишити позов без задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.02.2006 року між ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 573-н, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 11 000 доларів США, що складає 55\~550 гривень по курсу Національного банку України на 10.02.2006 року зі сплатою 12% річних на строк до 10.02.2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10.02.2006 року позичальником передано в заставу автомобіль Mersedes-Benz А160, 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Також для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 573-н між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки №2 від 10.02.2006 року. У звязку із невиконанням позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, 11.04.2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.01.2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість в сумі 3 779,75 доларів США, що еквівалентно 30 162, 40 грн. та судові витрати в розмірі 957, 50 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позивальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, при цьому відповідно до ст. 543 ЦК України кредитору належить право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Судом встановлено, що вимоги рішення апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року виконано боржником [PERSON], що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2015 року (ВП №45522633). Таким чином, виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником вчасно, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 23.12.2015 року сума заборгованості становить 5\~167,75 доларів США, з яких: прострочені проценти за користування кредитом 2\~552,53 доларів США; прострочена комісійна винагорода - 3\~760, 00 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту 1\~128,75 доларів США; пеня за прострочені проценти за користування кредитом 1\~199,80 доларів США; пеня за прострочену комісійну винагороду 2\~454,39 грн.; 3% річних від простроченої заборгованості 286,67 доларів США. Дослідивши зазначений розрахунок заборгованості та приймаючи до уваги заперечення представника відповідача, суд вважає неправомірним нарахування заборгованості за період з 10.02.2006 року по 23.12.2015 року, оскільки як вбачається з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.01.2012 року, скасованого в подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року, позивачем вже було предявлено вимогу про стягнення заборгованості за період з 10.02.2006 року по 08.02.2011 року, яку судом апеляційної інстанції задоволено повністю та в подальшому виконано відповідачем, що позбавляє можливості позивача в подальшому повторно предявити зазначену вимогу. Таким чином, позовні вимоги за період з 10.02.2006 року по 08.02.2011 року не підлягають задоволенню. Надаючи оцінку запереченням представника відповідача, суд зазначає наступне. За приписами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену по справі № 6-28цс14, суд погоджується з тим, що реалізувавши право на дострокове стягнення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, що підтверджується ухваленим рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року, кредитор фактично змінив строк виконання основного зобовязання, передбачений у п. 1.2. Кредитного договору. Відповідно до цього пункту договору кредит надається строком на 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту до 10.02.2011 року. Таким чином, предявивши 11.04.2011 року позов до поручителя про повне погашення суми кредиту та нарахованих відсотків, позивач фактично змінив строк виконання основного зобовязання. Як зазначив Верховний Суд України в постанові №6-53цс14 від 17.09.2014 року, з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1451цс16 звернення до суду після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови у позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що предявлення позову 25.01.2016 року позивачем здійснено після припинення поруки, тож позовні вимоги про стягнення заборгованості до [PERSON] не підлягають задоволенню. Також представником відповідача заявлено вимогу щодо застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки після набрання чинності рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року, позивачем позов предявлено лише 25.01.2016 року, тобто після спливу трирічного строку. Суд погоджується з доводами позивача, оскільки ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Предявивши 11.04.2011 року позовну заяву до відповідачів, позивач фактично перервав перебіг позовної давності до набрання чинності рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року. Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, з 22.03.2012 року розпочато новий відлік перебігу позовної давності, тож позивач мав право звернутись до суду в строк до 22.03.2015 року, однак звернувся лише 25.01.2016 року, тобто після спливу встановленого ч.1 ст. 257 ЦК України строку. Враховуючи зазначені обставини та за явлення представником відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed