Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 04.08.2015 р., позивачка зазначила, що 30 жовтня 1999 року вона уклала шлюб з відповідачем, [PERSON], який був зареєстрований у відділу реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, актовий запис № 155. У шлюбі з відповідачем народилися діти: син - [PERSON], 02.05.2000 р. н., та дочка - [PERSON], 27.08.2007 р. н. Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 року у справі № 174/ 1031/ 14-ц, шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу вона та відповідач продовжують проживати в одному житловому приміщенні, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана нею та відповідачем у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу оформленого на ім'я відповідача. Зазначена квартира є двохповерхова, знаходиться у двохповерховому будинку, має загальну площу - 149,8 кв.м., на першому поверсі знаходиться прихожа, кухня, ванна кімната, на другому поверсі знаходиться три житлові (відокремлені одна від одної) кімнати, розміром - 11,1 кв.м., 15,5 кв.м., 9,4 кв.м., та душова кімната. При цьому вона проживає у вищезазначеній спірній квартирі з дітьми, на утримання яких на її користь відповідач сплачує аліменти, згідно рішення Вільногірського міського суду від 03.03.2014 року. Після розірвання шлюбу з відповідачем, вона та діти користуються у спірній квартирі житловими кімнатами - 11,1 кв.м. та 15,5 кв.м., а відповідач користується житловою кімнатою розміром - 9,4 кв.м., тобто вони проживають у квартирі двома різними сім'ями. При цьому відповідач забороняє їй та дітям користуватися у спірній квартирі газовою плитою, душовою кімнатою, ванною, заявляючи, що це його особиста власність, а саме: газова плита, душова кімната, та змішувачем води у ванній кімнаті. У свою чергу, така перешкода у користуванні зазначеним майном є з боку відповідача безпідставною, приймаючи до уваги, що згідно ухвали Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01.04.2015 року, якою визнана мирова угода від 01.04.2015 року між нею та відповідачем, відносно поділу між ними рухомого майна, придбаного у шлюбі, не зазначено, що відповідачу переходить у особисту власність газова плита, або змішувач води у ванній кімнаті. Доказами перешкод у користуванні зазначеним майном будуть показання їхніх з відповідачем дітей, про допит яких у якості свідків вона подасть відповідну заяву. У свою чергу нормальне користування спірним житлом не можливо без її з дітьми доступу до користування газовою плитою, душовою кімнатою, ванною у цьому житлі, та потребує захисту їхнього права на користування цим майном у судовому порядку. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Із - за технічних особливостей, в натурі виділити їй та відповідачу на праві спільної часткової власності по 1/2 частці спірної квартири не можливо. У свою чергу, із-за того, що в натурі поділити спірну квартиру не можливо, у них з відповідачем виникають спори, щодо порядку користування цією квартирою, та оплатою житлово-комунальних послуг. Пунктом 14 [PERSON] Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року передбачено, що квартира не підлягає поділу в натурі, якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири. Позивачка вважає, що буде справедливим, якщо в судовому порядку буде встановлений порядок користування спірною квартирою між нею дітьми, з одного боку, та відповідачем, з іншого боку, і їй та дітям будуть виділені у особисте користування житлові кімнати розміром - 11,1 кв.м. та 15,5 кв.м., а відповідачу в особисте користування житлова кімната розміром - 9,4 кв.м., тобто ті житлові кімнати якими вони на цей час усі фактично користуються, а підсобні (нежитлові) приміщення у квартирі будуть надані їй, дітям та відповідачу у спільне користування. Відповідно до ст. 176 СК України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюються законом. У ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. Крім того, протиправною поведінкою відповідача, яка має вираз у перешкодах, щодо користування нею та дітьми газовою плитою, душовою кімнатою, ванною, розташованим у спірної квартирі, їй спричинена моральна шкода, яка має вираз у наступному. Так користуючись спірною квартирою, вона у свою чергу з вини відповідача у повному обсязі не може скористатися благами, які існують у спірної квартирі, тобто використовувати газову плиту для виготовлення їжі собі та дітям, оскільки відповідач зняв з газової плити камфори, а саму плиту відключив від системи газопостачання. Також не може користатися послугами централізованого постачання води, у вигляді прийняття так як відповідач забороняє їй відкривати воду для ванної, оскільки начебто вода, це його особиста власність. Діти не можуть прийняти душ, так як душовий куточок належить відповідачу, а він забороняє дітям ним користуватися. Усе зазначене завдало та завдає їй моральних страждань, оскільки їй дуже жаль себе та своїх дітей, тому що вони не можуть, як інші особи які проживають у благоустроєних квартирах у м. Вільногірську, користуватися усіма благами, передбаченими для мешканців квартири у якій проживають, та вимушені докладати додаткові зусилля для нормалізації їхнього повсякденного життя. Спричинену моральну шкоду вона оцінює у 3000,00 грн. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на стягнення моральної шкоди, яка заподіяна їй внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їх завдала, за наявності вини. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов'язку, або іншим способом. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. З ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6-20цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9. Доказами правомірності її позовних вимог є: показання свідків (моїх дітей); рішення суду про розірвання шлюбу, рішення суду про стягнення аліментів, ухвала суду про затвердження мирової угоди, довідка про реєстрацію місця проживання, та інше. Згідно пункту 8 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної [PERSON] Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, які пов'язані між собою. Оригінали договору купівлі-продажу та технічного паспорта на спірну квартиру знаходяться у відповідача, і він їх їй не надає, тому вона вважаю за доцільне, у якості доказів які підтверджують її право власності на спірну квартиру, та розташування приміщень у спірній квартирі, витребувати ці докази від відповідача.

Outcome: partial