Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 26.03.2018 року звернувся позивач з позовом до Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю та просив: -Стягнути з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2017 року по 20.03.2017 року включно у розмірі 2 036 грн.; -Стягнути з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю нараховану за час вимушеного прогулу працівника з 21.03.2017 року по 31.07.2017 року та не виплачену йому заробітну плату у розмірі 15 443,12 грн.; -Визнати незаконними дії Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю щодо недопущення [PERSON] з 16.01.2018 року до виконання роботи, обумовленої трудовим договором; -Зобов'язати Науково-виробничу фірму «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника з 01.08.2017 року до дня ухвалення судом рішення; -Зобов'язати Науково-виробничу фірму «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю нарахувати та виплатити [PERSON] за період роботи з 21.03.2017 року до дня ухвалення рішення у справі суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати; -Визначити порядок виконання рішення суду. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі наказу директора Науково-виробничої фірми «Екофарм» від 16.01.2017 року позивача прийнято на роботу на посаду керівника групи постачання. Наказом НВФ «Екофарм» від 16.01.2017 року затверджено Положення про комерційну таємницю і конференційну інформацію, яке відмовився підписувати позивач, оскільки вважав його таким, що не відповідає законодавству. Крім того, позивач вказує, що він звертав увагу керівництва не порушення норм законодавства про оплату праці, оскільки не оплачувалась надурочна робота, не компенсувалися кошти за службові відрядження та ін. У зв'язки з принциповою позицією позивача, він вважає, що на нього обурилися директор НВФ «Екофарм» [PERSON] та керівник Болградської філії [PERSON] Наказом НВФ «Екофарм» від 27.02.2017 року «Про посилення безпеки виробничих приміщень» [PERSON] заборонено доступ на територію Болградської філії НВФ, де розміщувався службовий кабінет позивача, та він вважає такі дії фактичного відстороненням від роботи. Тож, в період з 06.03.2017 року по 20.03.2017 року позивач не з власної вини був відсутній на робочому місці, тож з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наказом від 21.03.2017 року позивача було звільнено з роботи і цей наказ оскаржив [PERSON] до суду. В ході розгляду справи відповідач видав наказ про скасування наказу, яким звільнено позивача. Таким чином, роботодавцем самостійно прийнято рішення про поновлення на роботі [PERSON] Однак про даний наказ від 31.07.2017 року позивач дізнався лише в листопаді 2017 року. Також Приморським районним судом м. Одеси розглядалась справа щодо скасування наказів про накладення на позивача дисциплінарних стягнень. Коли позивач з'явився до відповідача в січня 2018 року для поновлення його на роботі фактично, керівництво висунуло ряд додаткових умов для поновлення на роботі, які позивач відмовився виконувати. тому його не допустили до виконання роботи. За час від звільнення до поновлення на роботі позивач вважає за необхідно стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату у розмірі 15 443,12 грн. Ухвалою суду від 05.04.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 27.04.2018 року. Розгляд справи у судовому засіданні 27.04.2018 року було відкладено у зв'язку з поданням відповідного клопотання відповідача. До суду 08.05.2018 року надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Відповідач зазначає, що позивач не виконував належним чином трудових обов'язків, весь час розмовляв по телефону в особистих справах, колектив просив директора заборонити [PERSON] вхід на територію Болградської філії. Єдине завдання надане позивачу було створення бази даних постачальників, проте позивач займався розробкою продуктів та нормативно-технічної документації для створення виробництва. виготовляв експериментальні зразки продукції та тестував їх на співробітниках НВФ «Екофарм». Вказує, що позивач не бажав підписати положення про комерційну таємницю, оскільки використовував деякі відомості про продукт відповідача «Вин-Віта» для розробки та виробництва продукту «Гемоглобін Нектар Плюс» під торговою маркою «Жива сила винограду», яка зареєстрована на позивача в 2017 році. Представник відповідача вказує, що документ про освіту та військовий квиток не було подано позивачем не при першому влаштуванні на роботу ні в подальшому, а вимоги надати документ сильно роздратували позивача. Вказують, що 22.02.2017 року директор НВФ «Екофарм» надала позивачу довіреність на особистий автомобіль Renault Duster, для виконання виробничих завдань, який позивач перереєстрував на свою дружину та обклеїв рекламою Торгової марки «Жива сила винограду», яка належить позивачу. Позивач не виконав доручення директора за час її перебуванні у відрядженні у м. Києві, після повернення з відрядження не бажав з нею зустрітися. а зустрівшись з керівником відділу [PERSON] повідомив. що буде спілкуватися з керівництвом тільки листами. На пояснення [PERSON] про звільнення позивача, враховуючи всі дисциплінарні стягнення відповів «зустрінемось в суді». Остаточне рішення про звільнення позивача було прийнято 21.03.2017 року після того як позивач прислав на телефон директора образливу смс. Вказують, що 07.04.2017 року Головним управлінням Держпраці в Одеській області проведена позапланова перевірка, на підставі звернень позивача, та порушень законодавства про працю знайдено не було. Також зазначено, що позивачу відразу було повідомлено про наказ про поновлення на роботі, проте він відмовився відразу приходити. Вказують, що позивач перевів зарплату картку на звичайну, тому вони не змогли виплатити йому кошти за час вимушеного прогулу з 21.03.2017 року по 31.08.2017 року. У судовому засіданні 30.05.2018 року судом без виходу до нарадчої кімнати було задоволено заяву представника позивача [PERSON] про залишення частини позовних вимог без розгляду від 10.05.2018 року, а саме в частині стягнення з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю нараховану за час вимушеного прогулу працівника з 21.03.2017 року по 31.07.2017 року та не виплачену йому заробітну плату у розмірі 15 443,12 грн. та в частині вимог щодо порядку виконання рішення суду. До суду 06.07.2018 року надійшла відповідь на відзив, згідно якої вказують, що обставини щодо комерційної таємниці та відвідування позивачем виставок не стосуються предмету доказування. Вказує, що відповідач тільки підтверджує той факт, що у зв'язку з виданням наказу від 27.02.2017 року, яким позивачу заборонено проходить на території філії, позивач у березні 2017 року 10 днів вчинив прогул, з незалежних від нього обставин. Вказує, що направлення наказу про поновлення на роботу у вайбері та по електронній пошті, також засобами поштового зв'язку, не є належним чином повідомленням, оскільки КЗпП передбачено отримання наказу під розписку. В цілому представник позивача заперечує всі доводи представника відповідача. 18.07.2018 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, Вказують, що у директора були підстави для видачі наказу «Про посилення безпеки виробничих приміщень», оскільки зафіксовано, коли позивач розчинив мідний купорос (яд) в святій воді та облив приміщення харчового виробництва, також підпалював папірці в кабінеті, спалив диван, бо так йому сказала ворожка. Вказують, що викладені факти задокументовані та є відеозапис. Вказують, що твердження позивача є маніпуляцією. Протокольною ухвалою у судовому засіданні 20.07.2018 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про залишення без розгляду однієї з позовних вимог, а саме щодо визнання незаконними дії Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю щодо недопущення [PERSON] з 16.01.2018 року до виконання роботи, обумовленої трудовим договором. У судовому засіданні 26.07.2018 року протокольною ухвалою задоволено клопотання представника позивача про залишення без розгляду частини вимог, а саме: щодо зобов'язання Науково-виробничу фірму «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника з 17.11.2017 року до дня ухвалення судом рішення та зобов'язання Науково-виробничу фірму «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю нарахувати та виплатити [PERSON] за період роботи з 17.11.2017 року до дня ухвалення рішення у справі суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати. У судовому засіданні 16.08.2018 року оголошено перерву для підготовки представником позивача заяви про зменшення позовних вимог. Представником позивача [PERSON] 03.09.2018 року подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, уточнивши її заявою від 29.10.2018 року остаточно позивач просив суд: - стягнути з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2017 року по 20.03.2017 року включно у розмірі 2 180 грн.; - стягнути з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням встановлених строків її виплати за час вимушеного прогулу з 21.03.2017 року по 31.07.2017 року у розмірі 1 497,98 грн.; - стягнути з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю на користь позивача середній заробіток працівника за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 року по 16.11.2018 року у розмірі 15 797,36 грн.; - визначити порядок виконання рішення суду, допустивши негайне його виконання в частині стягнення з відповідача середнього заробітку з 06.03.2017 року по 20.03.2017 року; - стягнути з відповідача судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 16 210,40 грн. У судовому засіданні оголошено перерву для надання довідки про заробітну плату за 2017 рік та автобіографію позивача. Ухвалою суду від 29.10.2018 року справа роз'єднана в окремі провадження. Виділено в окреме провадження справу за позовом [PERSON] до Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення середнього заробітку за період з 01.08.2017 року по 16.11. 2017 року та компенсацію втрат частини заробітної плати за період з 21.03.2017 року по 31.07.2017 року. Таким чином, в даній справі на розгляді залишилося вимога позивача про стягнення з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.03.2017 року по 20.03.2017 року включно у розмірі 2 180 грн. У судове засідання 21.11.2018 року учасники справи не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Фіксування судового процесу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності на предмет належності, допустимості, достатності та достовірності, заслухавши пояснення учасників справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.01.2017 року [PERSON] було прийнято на роботу в Науково-виробничу фірму «Екофарм» на посаду керівника групи постачання відповідно до Наказу №2-к від 16.01.2017 року, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача, копію якою додано до матеріалів справи. Наказом №6/02-17 від 27.02.2017 року «Про посилення безпеки виробничих приміщень» НВФ «Екофарм» наказано заборонити до особистого письмового розпорядження директора [PERSON] з 28.02.2017 року [PERSON] доступ на територію філіалу НВФ «Екофарм» в м. Болграді, де розміщенні виробничі приміщення. Пунктом 3 Наказу попереджено всіх охоронців про їх звільнення у разі пропуску на територію [PERSON] Тож, у зв'язку з виданням такого наказу [PERSON] був позбавлений можливості відвідувати своє місце роботи у період з 06.03.2017 року до 20.03.2017 року. Наказом №22 від 31.07.2017 року НВФ «Екофарм» скасувала наказ від 27.02.2017 року №6/02-17 «Про посилення безпеки виробничих приміщень». 21.03.2017 року [PERSON] було звільнено з посади керівника групи постачання, у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, багаторазові факти відсутності його на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без причин за п.3, 4 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується Витягом з наказу директора НВФ «Екофарм» №6-К від 21.03.2017 року. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Фактично заборона з'являтися на робочому місці було відсторонення від роботи [PERSON], без підстав передбачених законодавством України. Використання комерційної таємниці, розпилювання святої води в офісі, тим більше переоформлення службового автомобіля та розпилювання на роботі яду, на які вказує представник відповідача не є підставою для відсторонення від роботи. Заборона з'являтися на робочому місці призвели до того, що [PERSON] вимушено прогулявав роботу, оскільки при його бажані з'явитися на роботі, охороні підприємства було наказано не пускати на територію Болградської філії НВФ «Екофарм». Під час судових засідань представник відповідача погодився з твердженнями позивача, що наказ про «Про посилення безпеки виробничих приміщень» призвів до вимушеного прогулу [PERSON] Згідно роз'яснень п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08 лютого 1995 року, та довідки НВФ «Екофарм» від 17 жовтня 2018 року про те, що в останні 2 календарні місяці перед відстороненням з роботи заробітна плата позивача становила в січні 2017 року 2496 грн., а в лютому 2017 року - 4480 грн. Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України "Про оплату праці". Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У відповідності до п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож, за таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2 180 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved