Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредекс Фінанс" про визнання нікчемним кредитного договору, в якому просив визнати недійсним кредитний договір №11170325000, укладений 15.06.2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та стягнути з відповідача на користь позивача 15 166 грн. в порядку реституції, як надмірно сплачених позивачем згідно кредитного договору. Позивач вважає, що зазначений договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики у результаті введення позивача в оману, тобто з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а тому мають бути визнані недійсними. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 15 червня 2007 року між [PERSON] (далі - позивач) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір кредитної лінії №11170325000, відповідно до якого Банк надав позивач кредит в сумі 186 354 швейцарських франків 00 сантимів, що в еквіваленті дорівнювало 75 653,89 грн. За п.1.4 Кредитного договору метою кредиту є придбання автомобілю. За п.2.1 вказаного договору у забезпечення виконання зобов'язань Позичальником за цим договором банком приймається застава транспортного засобу Skoda Fabia Classic 1.2/47kw. Кредит також забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку законодавства України. У позовній заяві позивач посилається на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, та зазначає, що Банк його не повідомив про такі умови. Інформація з приводу умов, що передують укладенню кредитного договору, визначені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», була надана банком при підписанні кредитного договору, що підтверджується відміткою про ознайомлення з умовами кредитування та особистим підписом [PERSON] поряд з нею у інформаційному листі АТ «УкрСиббанк». П. 10.13 Кредитного договору підтверджується, що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист, відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач стверджує, що, звертаючись до банку з повідомленнями про зміну доходів та з проханням отримати розстрочку за кредитом, не отримував жодних відповідей зі сторони АТ «УкрСиббанк». Такі твердження спростовуються картою реструктуризації, копія якої міститься в матеріалах справи, а також підписанням 26 лютого 2009 року додаткової угоди №1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11170325000 від 15 червня 2007 року, за умовами якої змінився розмір ануїтентного платежу, що свідчить про розгляд банком звернень [PERSON] Крім того, позивачем не надано до суду жодного з вищезгаданих листів, надісланих з травня 2010 року, що позбавляє суду можливості встановити, чи дійсно [PERSON] звертався до Банку з повідомленням про зменшення його доходів, що є його обов'язком за п. 4.4 Договору. Також [PERSON] зазначає, що відступаючи згідно договору факторингу від 20 квітня 2012 року право вимоги банком ТОВ «Кредекс Фінанси», ПАТ «УкрСиббанк» унеможливив виконання банком своїх обов'язків за Кредитним договором. За ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За п. 10.12 Кредитного договору позичальник надав Банку згоду передавати права і обов'язки за даним Договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір факторингу від 20 квітня 2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», є таким, що відповідає вимогам законодавства та умовам Кредитного договору №11170325000 від 15 червня 2007 року, право на укладення договору факторингу є беззаперечним правом сторін правочину, а тому укладення такого договору жодним чином не впливає на можливість виконання банком та боржником своїх зобов'язань за зазначеним Кредитним договором. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За п. 10.13 Кредитного договору погоджено, що всі умови договору Позичальнику зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Підписуючи договір, позивач підтвердив свою згоду на його умови та реалізував право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору. Таким чином, суд не вбачає у діях відповідача при укладенні Кредитного договору використання нечесної підприємницької практики та ведення позивача в оману, а тому не може керуватися положеннями ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», як на підставу визнання кредитного договору недійсним. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи викладене, вбачається, що у діях Банку відсутні ознаки нечесної підприємницької практики, кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, а також відсутні підстави визнання договору недійсним, що визначені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, а тому суд приходить до висновку про незаконність, необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Outcome: dismissed