Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

В грудні 2021 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до Адміністрації Державної\~прикордонної служби\~України про зобов`язання поновити на квартирному обліку, мотивуючи тим, що в лютому\~1993\~року позивач\~був переведений\~до Прикордонних\~військ України,\~а саме\~у відділення\~«Саловка» ОКПП\~«Чоп».\~На той\~час склад\~його сім`ї\~складав 3\~особи.\~На початку\~1994\~року,\~він отримав\~службове житло\~в м.\~Чоп -\~однокімнатну квартиру.\~В березні\~того ж\~року,\~він написав\~рапорт на\~ім`я\~начальника ОКПП\~«Чоп» щодо\~покращення житлових\~умов (вх.258\~від 1.03.1994\~року).\~На якому\~було проставлено\~відмітку «С\~30.05.94\~г.\~на очереди\~вх.\~№ 19».\~В серпні\~1996\~року,\~відповідно до\~наказу Командувача\~Прикордонних військ\~України,\~його було\~направлено на\~навчання до\~Об`єднаного\~інституту воєнної\~розвідки при\~Національній академії\~ЗС України,\~де він\~навчався з\~1996\~по 1999\~рік.\~З квартирної\~черги він\~не знімався.\~Після закінчення\~навчання в\~академії,\~його було\~направлено для\~проходження служби\~до 27\~прикордонного загону\~(м.\~Мукачеве),\~а в\~2000\~році переведено\~до ОКПП\~«Закарпаття» (м.\~Чоп)\~Прикордонних військ\~України.\~При з`ясуванні\~стану його\~квартирної справи,\~він дізнався,\~що знятий\~з квартирного\~обліку,\~а на\~його рапорті (вх.258\~від 1.03.1994\~року), кульковою ручкою написано «Убыл на учебу». В жовтні 2000 року, він подав рапорт (вх. 3867 від 21.11.00) на поновлення його в черзі з 1994 року, згідно з його попереднім рапортом, однак йому без жодних аргументів відмовили і поставили на чергу в листопаді 2000 року (протокол № 10 від 22.11.2000 року), тобто на той момент, вже 6 років черги втратив. При переведенні до нового місця служби він у встановленому порядку подав рапорт про зарахування на квартирний облік, однак його зарахували лише з червня 2004 року, тобто, на той момент втратив вже 10 років черги. У зв`язку з вищевикладеним, просив суд зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби поновити на квартирному обліку, відповідно до рапорту від 1994 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2021 року відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 15.02.2021 року судом отримано відзив, в якому відповідач просить суд у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі, посилаючись на перебіг строків позовної давності, а також на законність зняття позивача з квартирного обліку. В судовому засіданні при розгляді справи по суті, представник позивача підтримав позовні вимоги позивача, надав пояснення аналогічні викладеним в ній, просив вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Згідно з витягу з послужного списку про проходження військової служби у Прикордонних військах СРСР, України та у Державній службі України від 16.02.2004 року, підполковник [PERSON] проходив наступну військову службу: Старший контролер-командир взводу відділення прикордонного контролю «Дружба», ОКПП «Чоп» з 22.02.1993 року по 11.03.1994 року; Офіцер оперативно-розшукового відділу ОКПП «Закарпаття» з 11.03.1994 року по 15.08.1995 року; Старший офіцер оперативно-розшукового відділу ОКПП «Закарпаття» з 15.08.1995 року по 03.09.1996 року; Слухач Академії ЗС України з 03.09.1996 року по 17.07.1999 року; У розпорядженні командувача військ ПнЗхН з 17.07.1999 року по 25.09.2000 року; Старший офіцер оперативно-розшукового відділу ОКПП «Закарпаття» з 25.09.2000 року по 30.11.2000 року; Старший офіцер 2 групи оперативно-розшукового відділу ОКПП «Закарпаття» з 30.11.2000 року по 06.02.2003 року; Начальник відділу дізнання та адміністративного провадження ОКПП «Закарпаття» з 06.02.2003 року по 01.08.2003 року; Начальник відділу дізнання та адміністративного провадження 94 прикордонного загону з 01.08.2003 року по 18.09.2003 року; Заступник начальника відділу організації дізнання та адміністративного провадження Департаменту охорони державного кордону Адміністрації Державної прикордонної служби України з 18.09.2003 року. Звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою позивач [PERSON] вважає, що такі дії відповідача є незаконними, тому він повинен бути поновленим на квартирному обліку, відповідно до рапорту від 1994 року. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі статтями 34, 37 ЖК УРСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання. Встановлено, що позивач [PERSON] житловою площею за рахунок МОУ не забезпечений. Отже, як встановлено вище, вислуга років позивача в Збройних силах України понад 25 років. Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з абзацом 1 частини першої статті 12 цього Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 затверджено Порядок. Відповідно до пункту 24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Пунктом 30 Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством. Тлумачення зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а, отже, і на залишення на обліку до отримання ними житла, у тому числі і в разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку. Пунктом 3 Порядку встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 10 вересня 2020 року в справі № 359/5527/19 (провадження № 61-9539св20). Вказане також узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06 червня 2018 року в справі № 752/5881/15-ц (провадження № 14-169цс18). Така ж правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 683/2271/18, провадження № 61-17465св19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки позивача було поставлено на квартирний облік в загальній черзі з 1994 року, та постановка на квартирний облік відбувалася згідно з чинним законодавством на той час і дане рішення не було оскаржено, а отже рішення відповідача про неодноразове зняття позивача з квартирного обліку є безпідставним. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;\~за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Отже, щодо наявних правовідносин, має бути застосовано трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України. Крім того, до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік згідно зі ст.258 ЦК України, який обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається за правилами ст.253 ЦК України - з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та нараховується за кожен день у межах позовної давності за основною вимогою. Ч.4 ст.267 ЦК України регламентовано, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яку, у даному випадку, містять матеріали справи. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267\~ЦК України). Також, суд бере до уваги, що позивачу стало відомо про його знаття з квартирного обліку в 2000 році, про що він зазначає у своєму позові, тобто строк звернення до суду (строк позовної давності), має обчислюватись саме з 2000 року. Крім того, з рапортів від 2004 року вбачається, що позивач повторно звертався з приводу його поновлення на квартирному обліку. Оскільки під час ухвалення даного рішення\~судом було встановлено пропущення строків позовної давності щодо відновлення порушених прав позивача, що вбачається з вищевикладеного, а позивачем, в свою чергу, не доведено переривання строків давності, тому суд дійшов висновку, що пропущення позивачем строку звернення до суду у строк, більш, ніж передбачений ст.257 ЦК України, - є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed