Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 лютого 2019 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свій позов мотивувала тим, що 30 липня 2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Оваднівською сільською радою Володимир-Волинського району Волинської області,актовий запис №9. Від спільного подружнього життя у них 01 січня 2002 року народилася дочка [PERSON] та 05 серпня 2011 року народився син [PERSON]. З жовтня 2018 року, відповідач по справі припинив надання будь-якої матеріальної допомоги на отримання дітей, та взагалі ніякої допомоги не надає, хоча спроможний надавати таку допомогу, не приймає участі у вихованні дітей. Їхні діти повністю перебувають на її утриманні. Їй одній важко утримувати дітей , так як вона ніде не працює, сторонніх доходів не має. Крім витрат на дітей, вона ще й несе витрати на своє лікування, у звязку із неналежним станом її здоровя , являється інвалідом третьої групи , що ставить її в скрутне матеріальне становище. Враховуючи важке матеріальне становище, просила суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] та сина [PERSON] в твердій грошовій сумі, в розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. У матеріалах справи міститься заява [PERSON], в якій вона просить справу розглядати за її відсутності, при цьому, позовні вимоги підтримала повністю. Не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був вчасно і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка була направлена йому за адресою за якою він зареєстрований у встановленому законом порядку. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за можливе провести розгляд справи у судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст.\~124\~Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.\~6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини, кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст.12, 81\~ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 30.07.2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі\~у них\~01\~січня 2002\~року народилася\~дочка [PERSON]\~та 05\~серпня 2011\~року народився\~син [PERSON], які проживають з відповідачем і позивачем, однак знаходяться на утриманні позивача, що підтверджується довідкою про склад сімї від 01 лютого 2019 року. Згідно свідоцтв про народження серії І-ЕГ № 061938 від 23.01.2002 року та серії І-ЕГ № 143026 від 09.08.2011 року, виданих виконкомом Оваднівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, актовий запис №№01,21 сторони по справі [PERSON] та [PERSON]В являються батьками неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Таким чином, судом встановлено, що на даний час неповнолітні діти повністю знаходяться на утриманні позивачки та проживає разом з останньою. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання спільних дітей не надає про що свідчить факт звернення позивача із позовом до суду. Як вбачається з довідки про доходи №35 від 01.02.2019 року [PERSON] працює завідувачем навчальним господарством у Оваднівському професійному ліцеї, загальна сума доходу за період з 01.08.2018 року по 31.01.2019 року становить 30432 грн. Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.\~141\~СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. На підставі ст.\~180\~СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Приписами ст. 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182\~СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні\~питання про\~розмір аліментів\~суд враховує,\~зокрема,\~матеріальне становище\~дітей,\~те,\~що позивач\~хворіє,\~являється інвалідом\~третьої групи,\~стан здоров'я\~дітей,\~а також\~те,\~що відповідач є батьком дітей, офіційно працевлаштований, є молодим, здоровим чоловіком, може працювати і надавати утримання своїм дітям, відсутність у нього на утриманні інших дітей, та те, що у відповідності до ч.3 ст.181 СК України, спосіб стягнення аліментів визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, суд вважає, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей необхідно визначити в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Необхідність стягнення аліментів у більшому розмірі, а саме 1/2 частки всіх видів заробітку, позивачем не доведено, а менший розмір аліментів є недостатнім для належного виховання та утримання неповнолітніх дітей. Разом з тим суд враховує і те, що в разі присудження аліментів в розмірі 1/2 частки доходів відповідача, частина заробітку, яка йому залишиться, буде меншою встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Одночасно суд роз'яснює сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial