Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 10 квітня 2014 року в обідній час відповідачка [PERSON] шляхом звернення з відповідною заявою до правоохоронних органів ( Хорольський РВ УМВС України в Полтавській області ) та 11.04.2014 року на конференції учасників-ліквідаторів аварії на ЧАЕС оприлюднила недостовірну інформацію, про те, що він погрожував їй фізичною розправою, погрожував спалити приміщення Пенсійного Фонду, її житло та знищити членів її сім'ї. Вказує, що у зазначений відповідачкою час, а саме о 09 год. 30 хв. 10.04.2014 року в приміщенні управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі не був, так як був на прийомі у Прокурора Хорольського району та Начальника Хорольського РВ, а тому не міг чинити зазначені відповідачкою дії. Вказав, що поширення відповідачкою відносно нього неправдивої інформації, ганьбить його честь і гідність як офіцера МВС та ліквідатора наслідків на ЧАЕС. В зв'язку з такими неправомірними діями відповідачки йому було спричинено матеріальну шкоду, так як він їздив у різні інстанції міст Києва та Харкова, звертався до адвокатів на що витратив 2167 грн. 64 коп. Також вказав, що ці дії відповідачки викликали в нього велике обурення, від якого він отримав моральні страждання, що призвело до лікування, а тому моральну шкоду оцінює у 20000 грн. В зв'язку з чим просив суд зобов'язати відповідачку письмово, через засоби масової інформації спростувати неправдиву інформацію про його висловлювання з приводу посягання на її життя та загрозу життю членів її сім'ї та по факту пошкодження державної установи. Стягнути із відповідачки на його користь 22167 грн. 64 коп. моральної та матеріальної шкоди. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з окремим позовом до [PERSON] про захист честі гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, який ухвалою суду був об'єднаний в одне провадження із первісним позовом. Позов обґрунтувала тим, що 10 квітня 2014 року в обідній час в приміщенні управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі позивач за первісним позовом - відповідач за другим позовом [PERSON] в присутності підлеглих її працівників обізвав її хапугою та злочинцем, погрожував звільненням з роботи. Крім того він називав її хабарником, як 10 квітня 2014 року так і 25 квітня 2014 року в тому ж приміщення управління Пенсійного фонду. Писав численні скарги на неї в управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Прокуратури Хорольського району Полтавської області, Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області де називав її хабарницею, чим поширив відносно неї неправдиву інформацію, яка не відповідає дійсності, яка ганьбить її честь та гідність і ділову репутацію, а тому просила суд зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності та порочать її честь та гідність і ділову репутацію та зобов'язати відповідача принести письмові вибачення на зборах трудового колективу управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі та принести письмові вибачення до керівництва Пенсійного фонду України в Полтавській області, прокуратури Хорольського району, Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області та Хорольської організації чорнобильців та воїнів інтернаціоналістів «Дзвони», та стягнути на її користь моральну шкоду 1 грн. В судовому засіданні позивач за первісним позовом свої позовні вимоги підтримав повністю. Просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Заявлений до себе позов не визнав, вважав, що не поширював відносно відповідачки за первісним позовом неправдиву інформацію, називаючи її хабарницею та злочинцем, так як дійсно остання вимагала у нього хабар за вирішення питання із його пенсією. Просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнала, вважала їх безпідставними, так як погрози позивача [PERSON] дійсно мали місце, і він дійсно, як їй особисто так і підлеглим їй працівникам, висловлювався 10 квітня 2014 року на її адресу з погрозами її життю та здоров'ю, погрожував спалити установу «коктелями молотова», вона вважала це погрозами на свою адресу та адресу своїх рідних, а також співробітників, тому звернулася з відповідною заявою в міліцію. На зборах чорнобильців, які мали місце 11 квітня 2014 року була оголошена інформація стосовно поведінки [PERSON], про те це не є поширенням неправдивої інформації, так як ця інформація відповідає дійсності. Свій позов просила задовольнити повністю, так як ніколи не вимагала у [PERSON] хабара, це підтвердили численні перевірки, в тому числі і правоохоронних органів. Вважає, що сам факт називання її хабарницею в присутності її співробітників 10 квітня 2014 року, чого не заперечує і сам [PERSON] є поширенням відносно неї неправдивої інформації, крім того цю інформацію він поширив і шляхом написання листів у різні державні та правоохоронні органи, що підірвало її авторитет. Тому свій позов вважає обґрунтованим, і таким, що підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та належно оцінивши докази, суд дійшов висновку, що як позов [PERSON] так і позов [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. В. п. 15 постанови Пленуму ВСУ N 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Приймаючи рішення про відмову в задоволення позову [PERSON] суд приймає до уваги вищевказані норми та вважає доведеними в судовому засіданні наступні обставини. Так судом встановлено, і це не заперечується сторонами по справі, що 10 квітня 2014 року близько 10 години ранку позивач [PERSON] був в приміщенні управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі Полтавської області, при цьому мав місце факт сварки цього позивача із працівниками цієї установи в тому числі і з її керівником - відповідачем за первісним позовом [PERSON] В судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що причиною зазначеної сварки була відмова працівників Пенсійного фонду України негайно виконати судове рішення з приводу виплати позивачу пенсії. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили ту обставину, що позивач за первісним позовом [PERSON] перебуваючи в збудженому стані негативно висловлювався на адресу відповідачки за первісним позовом [PERSON] погрожував спалити установу «коктейлями молотова», винести відповідачку з кабінету «в перед ногами», називав її хабарником та злочинцем. Матеріалами справи підтверджується та обставина, що вказаний інцидент був предметом перевірки Хорольським РВ УМВС України в Полтавській області ( а.с.140-153) по результатам якого складено висновок від 14 квітня 2014 року про підтвердження фактів зазначених в заяві відповідачки [PERSON] Таким чином, позивач просить суд зобов'язати відповідачку [PERSON] спростувати інформацію, яка була предметом перевірки Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області, і з приводу якої мається відповідне процесуальне рішення. Згідно ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, виходячи з того, що інформація, зобов'язати спростувати яку просить позивач [PERSON] відповідачку [PERSON] знайшла своє підтвердження, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає в повному обсязі. Посилання позивача [PERSON] на ту обставину, що він о 09 год. 30 хвилин перебував не у приміщення Пенсійного фонду України в Хорольському районі а в Прокуратурі Хорольського району після чого в Хорольському РВ УМВС, а тому не міг, у вказаний відповідачкою час ( а.с. 143) вчинити дії в яких вона його звинувачує, на переконання суду не мають визначального значення, так як в даному випадку має значення сам факт вчинення тих чи інших дій, а не їх чітко визначений час. З цього приводу суд зауважує, що сам позивач [PERSON] не заперечував, що 10.04.2014 року мала місце сварка із відповідачкою близько 10: 00 год., чого в суді не заперечила і сама відповідачка та допитані свідки, а тому помилкова вказівка відповідачкою часу вчинення відносно неї позивачем [PERSON] протиправних дій, при звернення до правоохоронних органів, не впливає на правові висновки суду з урахуванням вищевказаних норм закону та встановлених в суді обставин справи. Суд також не вважає, що оголошення на конференції учасників-ліквідаторів наслідків на ЧАЕС, яка відбулася 11.04.2014 року в 11 год. інформації з приводу поведінки [PERSON] в приміщенні управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі 10 квітня 2014 року, є поширенням недостовірної інформації, так як з показань свідка [PERSON], який головував на вказаному засіданні, було встановлено, що ним до відома членів конференції було доведено інформацію, про те, що відповідачка [PERSON] звернулася в правоохоронні органи з приводу погроз позивача їй як людині та керівнику установи, а тому вказана обставина не свідчить про поширення недостовірної інформації відносно позивача, а свідчить про доведення до членів вказаної конференції інформації про правоохоронний орган, який проводитиме перевірку та причини такого звернення. Та обставина, що члени конференції дали негативну оцінку такій поведінці позивача [PERSON] не вказує на ту обставину, що мав місце факт поширення недостовірної інформації. Приймаючи рішення в частині позовних вимог відповідачки за первісним позовом - позивачки за другим позовом [PERSON] та відмовляючи в їх задоволенні, суд виходить із наступного. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивачка за другим позовом [PERSON] керувалася положеннями ст.23, ст.277, ст.280, ст.297 ЦК України та просила задовольнити її вимоги зобов'язати відповідача спростувати відомості, що не відповідають дійсності та порочать її честь та гідність і ділову репутацію, та зобов'язати відповідача принести письмові вибачення на зборах трудового колективу управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі та принести письмові вибачення до керівництва Пенсійного фонду України в Полтавській області, прокуратури Хорольського району, Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області та Хорольської організації чорнобильців та воїнів інтернаціоналістів «Дзвони». Як судом зазначалося вище, згідно ст.. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Так, за матеріалами справи судом встановлено, що між позивачкою за другим позовом [PERSON], яка є начальником управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі Полтавській області, та позивачем за первісним позовом [PERSON], який є пенсіонером-чорнобильцем, ліквідатором наслідків на ЧАЕС, виникли непорозуміння, щодо порядку виконання судового рішення з приводу перерахунку та виплати чорнобильської пенсії останньому. З приводу вирішення даного конфлікту відповідач за другим позовом [PERSON] з відповідними листами звертався до управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, прокуратури Хорольського району, Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області, Генеральної Прокуратури України та інших державних органів, в яких крім порушення організації ведення позивачкою [PERSON] прийому громадян вказував і про вимагання нею хабаря за вирішення питання про отримання ним пенсії. Про цьому, що не заперечує і сам відповідач [PERSON] в присутності працівників пенсійного фонду України в Хорольському районі він називав позивачку [PERSON] хабарницею та злочинцем. Як вбачається із ряду листів, наявних в матеріалах справи, в тому числі і прокуратури Хорольського району Полтавської області, проведеними перевірками факт вимагання у відповідача [PERSON] позивачкою [PERSON] хабара не підтвердився, і вказана інформація не вносилася до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Разом з тим, за допущені недоліки в роботі, неналежне здійснення прийому документів наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 61 від 11.06.2014 року позивачці за другим позовом [PERSON] оголошено догану. Відповідно до розяснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Судом встановлено, і це не заперечується сторонами по справі, що позивачка за другим позовом [PERSON] як на час виникнення спірних правовідносин так і на час розгляду справи судом працює на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Хорольському районі Полтавської області, тобто є керівником державної , а відповідно і публічною особою на місцевому рівні. Згідно положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації , схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З обмеженнями, зазначеними у ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства З врахуванням таких вимог законодавства та обставин справи, суд приходить до висновку, що висловлювання відповідача [PERSON] про те, що позивачка [PERSON] є хабарницею та злочинцем, з урахуванням доведеності її провини у порушення порядку прийому документів у відповідача, з урахуванням загострення політичних процесів в Україні станом на квітень 2014 року, не є недостовірною інформацією, яка порушує честь і гідності та ділову репутацію позивачки [PERSON], а є реалізацією позивачем свого права на свободу слова. Крім того, суд констатує, що позивачкою [PERSON] обрано спосіб захисту порушеного немайнового права не передбачений чинним законодавством. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем чи представниками державних установ у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 277, 297 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачка понесла дисциплінарне покарання за порушення прав відповідача за другим позовом [PERSON], як за свої неправомірні дії, а факт порушення відповідачем [PERSON] особистих немайнових прав позивачки [PERSON] на підставі наданих у справі доказів, свого підтвердження не знайшов, а тому позовні вимоги [PERSON] за другим позовом не підлягають задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed