Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою та підтримуючи свої вимоги у судовому засіданні, просив визнати безвісно відсутніми його неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , та дружину [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що його донька та колишня дружина були зареєстровані та проживали за адресою [ADDRESS] . Починаючи з вересня 2007 року та до вересня 2008 року, він проживав разом з ними. Враховуючи те, що сімейне життя не склалося, він повернувся до міста Бобровиця на своє місце реєстрації і постійного проживання. З вересня 2008 року він підтримував зв`язок з колишньою дружиною та донькою виключно через засоби мобільного зв`язку. Остання розмова з ними відбулася в середині травня 2014 року, під час якої він запропонував їм виїхати з місця їх проживання до нього, через події, які відбувалися на сході України, але колишня дружина відмовилася від його пропозиції та відповіла, що не збирається нікуди їхати з свого місця проживання та буде залишатися разом з їхньою донькою в Донецькій області. Після цієї розмови зв`язок з ними обірвався і він не знає до сьогоднішнього дня де вони, що з ними сталося, чи живі вони. Починаючи з червня 2014 року по квітень 2016 року він намагався самостійно з`ясувати місце знаходження колишньої дружини та доньки. Він проводив пошук інформації про них в мережі інтернет та соціальних мережах, намагався встановити зв`язок з ними, але всі його спроби були марні, жодної інформації про їх йому не вдалося знайти. Починаючи з травня 2014 року і до теперішнього часу ні йому, ні його рідним та близьким не відомо місцезнаходження його доньки та колишньої дружини. Йому не відомо де і ким працювала на момент зникнення [PERSON] . При консультуванні з правоохоронними органами йому повідомили, що виходячи з ситуації, що склалась на сході України і тимчасово окупацією територій неможливо встановити місце знаходження його доньки та колишньої дружини. У квітні 2016 року він звернувся з відповідною письмовою заявою до ГУ НП України в Донецькій області, у відповідь на його заяву про розшук було зазначено, про те , що відсутня будь-яка інформація про осіб, яких він шукав і що в разі їх знаходження його буде повідомлено, проте до теперішнього часу інформація відсутня. Крім того він особисто подавав запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної Служби України на предмет того чи перетинався державний кордон України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим його донькою та колишньою дружиною. В отриманій відповіді від Державної Прикордонної Служби України було зазначено, що в період з 25.04.2014 по 31.12.2018 року та 01.01.2019 по 05.06.2020 його донька не перетинала державний кордон України та лінії розмежування з АР Крим та окремими районними Донецької та Луганської областей. Дані стосовно колишньої дружини не були йому надані через неможливість отримання конфіденційної інформації про особу без її згоди. Тож вході всіх можливих вжитих ним заходів так і не було отримано інформації стосовно його колишньої дружини та його доньки через обставини і фактори, які були вище наведені. Зазначений факт йому необхідний для вирішення питання щодо розірвання шлюбу з [PERSON] та в подальшому отримати можливість будувати подальше особисте сімейне життя та укладати шлюб. Крім того заявник вказав, що даний факт йому також необхідний для врегулювання ситуації з виконавчим провадженням стосовно стягнення з нього аліментів на утримання доньки, адже з травня 2014 року по теперішній час неможливо виконати цільове перерахування коштів. Дану обставину він обгрунтував тим, що починаючи з лютого 2009 року він чітко та сумлінно сплачував аліменти на утримання своєї неповнолітньої доньки згідно виконавчого листа Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 22.12.2008 року . Проте з травня 2014 року коли він втратив зв`язок з колишньою дружиною та донькою також припинили перерахуватися кошти їм через відсутність такої можливості у зв`язку з тимчасовою окупацією населеного пункту, де вони постійно проживали, а також з їх подальшим зникненням і відсутністю будь-якого зв`язку з ними і відомостей про них. Надалі він проводив сплату аліментів, які не були перераховані його донці та почали зберігатися на рахунку виконавчої служби, таку сплату коштів він проводив аж до квітня 2016 року, коли його було скорочено з постійної роботи, де він працював з початку 2009 року. Він втратив роботу та можливість сплачувати аліменти, протягом періоду з квітня 2016 року та по теперішній час він намагався влаштовуватися на постійну роботу, але двічі влаштувавшись був скорочений, попрацювавши незначний час. Відповідно не маючи змоги сплачувати аліменти через відсутність постійної роботи і заробітку у нього було сформована заборгованість зі сплати аліментів, але в той час були кошти сплачені за період 2014-2016 років та не забрані отримувачем через його відсутність та неможливість встановити місце його знаходження через обставини, які були наведені раніше. Заявника було включено до списку боржників за несплату аліментів, було обмежено у праві виїзду за кордон, у праві керування автомобілем та праві обіймати і претендувати на посади державної служби і праві бути обраним до органів самоврядування. Саме такі обмеження його прав виникли в результаті правовідносин між ним та [PERSON] та [PERSON] . З травня 2014 року виконання виконавчого провадження не є можливим через відсутність [PERSON] та [PERSON] і не доцільним через неможливість встановити їх місце знаходження та сам факт чи залишилися вони живі внаслідок тих подій, які відбувалися на місці їх проживання. Представник заінтересованої особи Бобровицький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у судове засідання не з`явився, надав заяву до суду у якій не заперечував проти задоволення вимог заявника про визнання фізичної особи безвісно відсутньою та поставлення відповідного рішення. Просив справу розглянути без участі представника Бобровицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного станку Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми). Враховуюче те, що заявником в заяві до суду та в судовому засіданні ставилося питання щодо визнання безвісно відсутньою неповнолітню доньку [PERSON] , 2007 року народження, 21.04.2020 року судом з власної ініціативи у якості заінтересованої особи було залучено Бобровицьку районну державну адміністрацію (орган опіки піклування). Представник заінтересованої особи органу опіки та піклування Бобровицької районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без участі . У письмовій заяві до суду вважає недоцільно визнавати малолітню [PERSON] , [INFO] безвісно відсутньою, оскільки таке рішення буде суперечити інтересам дитини. Свої заперечення обгрунтували наступним. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що до травня 2014 року його малолітня донька проживала на території Донецької області. З документів, доданих до заяви, видно , що заявником заходи щодо розшуку [PERSON] вживалися у 2016 році. Тобто у період з 2017 року до моменту подачі заяви [PERSON] місцезнаходженням доньки не цікавився, будь-яка інформація про результати подальшої розшукової діяльності станом на даний час відсутня. Звертають увагу суду, що довідка Бобровицького районного відділу державної виконавчої служби, видана 12.10.2018 року, що не може бути взято судом до уваги , як належний доказ, оскільки сплинуло майже 2 роки з часу видачі і вказана в ній інформація може бути не актуальна, як і лист Управління кримінальної поліції в Донецькій області, що датоване 12.05.2016 року. Суд, вислухавши заявника, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, приходить до наступного висновку.В силу п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. За положеннями статті 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. Відповідно ст. 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Необхідність визнання безвісно відсутніми заявник пов`язує з необхідністю вирішення питання щодо розірвання з шлюбу та для врегулювання виконавчого провадження. Частиною другою статті 43 ЦК України визначено, що у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з приписами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статей 305-309 Цивільного процесуального кодексу України, виникнення справ про визнання громадян безвісно відсутніми зумовлені необхідністю захисту майнових прав громадян, справи про правовий статус яких розглядається судом, захистом інтересів осіб, які мають певні правовідносини з особою, тривала відсутність якої позбавляє їх можливості користуватись своїми правами. Судом встановлено наступне. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян,вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб 28.04.2007 року, актовий запис №25 (а.с.126), від якого вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва, серії1- [NUMBER] (а.с.120); Згідно виконавчого листа, виданого Ясинуватським міськрайонним судом Донецької області від 22 грудня 2008 року із заявника на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 300 гривень щомісячно, починаючи з 30 вересня 2008 року (а.с.27); Із довідки від 12.10.2018 №5235 Бобровицького районного відділу державної виконавчої служби, вбачається, що на депозитному рахунку відділу на даний час знаходяться кошти у сумі 8709,33 грн., які почали надходити на рахунок відділу з 29.05.2015 (перераховані від Бобровицького РЦЗН). Сума коштів належна стягувачеві [PERSON] на утримання доньки [PERSON] . У зв`язку з тим, що відсутні шляхи перерахування коштів стягувачеві, а стягнення аліментів є соціально значним питанням, вказана сума зберігається на депозитному рахунку відділу (а.с.80). Із листа Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Донецькій області управління кримінальної поліції від 12.05.2016 року вбачається, що проведеною перевіркою наявних обліків ГУНП в Донецькій області, інформація стосовно [PERSON] та [PERSON] відсутня (а.с.11). Згідно повідомлень Державної прикордонної служби України №184/К-5826 від 26.04.2019 р. та 12.06.2020 № 184/К-5999 встановлено, що [PERSON] , [INFO] у період з 25.04.2014 р. по 31.12.2018 та у період з 01.01.2019 по 05.06.2020 державний кордон України не перетинала, про [PERSON] інформацію про перетинання її державного кордону України не надана , так як вона є конфіденційною (а.с.9-10.,125); Відповідно до листа від 18.06.2020 року №IP/6351/20/G10/16730 Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва від 18.06.2020 року, вбачається, що в межах компетенції розглянуто заяву [PERSON] від 12.06.2020 р. про надання інформації у відношенні окремих осіб, а саме [PERSON] та [PERSON] . Перевіркою обліків вхідної та вихідної кореспонденції Департаменту листування щодо вказаних у його заяві осіб не виявлено. Разом з тим, повідомляє, що Департамент іншою інформацією у фіксованому вигляду по критеріям, заданим у його заяві, не володіє (а.с.121). Відповідно до п.7 ч.1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію", одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб. Початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження. Відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність", інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності. Із постанови про закриття кримінального провадження від 18.05.2017 року, яка винесена старшим слідчим СВ Дружківського ВП Краматорського ВП ГУ НП в Донецькій області у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 1206050260000578 від 16.05.2016 вбачається, що до чергової частини Дружківського ВП поштовим зв`язком надійшла заява від [PERSON] в якій він просить встановити поштову адресу та теперішнє місце проживання його колишньої дружини та дитини, оскільки він сплачує аліменти на утримання останньої, а кошти повертаються не доходячи до отримувача. Даною постановою також встановлено, що 16.02.2017 року надійшла заява від [PERSON] , в якій вона просить подальший розгляд по факту її зникнення та зникнення її доньки [PERSON] , [INFO] , закрити, у зв`язку з тим, що вона мешкає в [ADDRESS] разом зі своєю неповнолітньою донькою. Під час її відсутності за попереднім місцем мешкання за адресою: [ADDRESS] відносно неї та її неповнолітньої доньки будь-яких правопорушень не здійснювалося, претензій вона ні до кого не має, та просить в подальшому її за даним фактом не турбувати (а.с.117). Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Саме на заявника покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав заяви довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, заявник повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів , з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. З аналізу норм законодавства вбачається, що суд може визнати особу безвісно відсутньою тільки за умови якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей, що вона проживає у своєму житлі, і місце її перебування має бути невідомим. Таким чином, з урахуванням наведених норм закону, суд не може прийняти до уваги доводи заявника про те, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] безвісно відсутніми з 01 червня 2014 з тих підстав, що їх останнє місце реєстрації та проживання знаходилося в районі проведення активних бойових дій під час проведення Антитерористичної операції на сході України, що й сприяло їх безвісному зникненню та можливій загибелі внаслідок активних дій, оскільки село Веселе Ясинуватського району Донецької області географічно знаходиться у безпосередній близкості до Донецького аеропорту і стало територією масштабних та активних бойових дій та залишається тимчасово окупованої територією, оскільки сам факт по собі перебування або виїзд особи на неконтрольовану територію та небажання особи спілкуватися не може сам по собі свідчити про її безвісну відсутність. Не можна визнавати безвісно відсутнім громадянина, про якого вірогідно відомо, що він живий, але немає точних відомостей про його місце перебування. Фактична відсутність відомостей про місце перебування особи не дає суду підстав для визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Такий висновок зробив Верховний Суд від 06 травня 2020 у справі № 760/3112/16-ц вказуючи, що відсутність відомостей про місце перебування особи не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою, який згідно ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Крім цього у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] у 2017 році звернулася в правоохоронні органи з заявою, в якій повідомила про місце перебування її та неповнолітньої доньки, вказавши точну адресу. На підставі її заяви кримінальне провадження за ст. 115 КК України було закрито. Таким чином, заявником не надано належних та допустимих доказів, які б у достатній мірі надавали змогу підтвердити факт безвісної відсутності його доньки та колишньої дружини, оскільки у судовому засіданні беззаперечними доказами було встановлено місце перебування осіб, яких заявник просить визнати безвісно відсутніми. Посилання заявника про те, що працівники поліції, які розслідували кримінальне провадження і закрили його за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України, без належної на те перевірки та ідентифікації [PERSON] та [PERSON] та його припущення, що сама заява написана працівниками поліції, не заслуговує на увагу, оскільки такі його твердження є надуманими і нічим не підтверджені. Суд також критично ставиться до доводів заявника, що його дружина та дитина не може перебувати в РФ, оскільки наданими ним доказами підтверджується, що дитина з РФ не перетинала, дозволу на виїзд він не надавав і тому його дружина та дитина не можуть перебувати за адресою яку вона вказала в поліції, так як метою розгляду справи є визнання фізичних осіб безвісно відсутніми, а не встановлення конкретного їх не місця проживання. Крім того суд не може прийняти до уваги доводи заявника про порушення його прав, оскільки він не може реалізувати своє батьківське право пов`язане з виплатою аліментів та розірвати шлюб, щоб в подальшому створити сім`ю, оскільки сама дружина заявника вказала конкретну адресу її перебування та неповнолітньої дитини, що дає заявнику вирішити ці питання іншим шляхом, а ніж визнання їх безвісно відсутніми. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які з урахуванням принципу достатності, могли б у своїй сукупності свідчити про наявність обставин, які входять до предмета доказування у даному випадку. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд, врахувавши вищезазначені норми права, дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] безвісно відсутніми, оскільки наявні в матеріалах справи докази унеможливлюють встановлення юридичного складу, який необхідний для визнання особи безвісно відсутньою. Виходячи з встановлених обставин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання фізичної особи безвісно відсутнім та про відмову в задоволенні заяви.

Outcome: dismissed