Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстроване місце проживання колишньої дружини батька позивача, [PERSON] , рішенням суду від 20.12.2018 року шлюб між якими розірвано Однак, остання з лютого 2018 року фактично не проживає в даному будинку, участі в утриманні житла не бере, її особистих речей в будинку не має, оскільки вона добровільно переїхала до своєї матері в смт. Обертин Тлумацького району. Перешкод в користуванні вказаним житлом позивач їй не чинить, добровільно знятися з реєстрації вона не бажає. Факт реєстрації її місця проживання порушує право позивача на розпорядження та користування майном, а також позбавляє можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Тому позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування зазначеним будинком. Позивач в судове засідання не з`явився, 24.05.2021 року його представник, адвокат Атаманюк В.М. подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в його та позивача відсутності (а. с. 27). Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подалав відзив на позов. За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.02.2020 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 393, позивачу, як спадкоємцю [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідоцтво як підстава виникнення права власності вказане у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 199815901 від 11.02.2020 року (а.с.6,7 ). Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20.12.2018 року, ухваленим в справі № 346/4520/18, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 12). Згідно з даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.05.2019 року [PERSON] помер [INFO] в м. Коломия Івано-Франківської області (а.с. 10). Даними довідки про склад сім`ї № 118, виданої 23.03.2021 року старостою с. Верхній Вербіж Нижньовербізьської селищної ради, стверджується, що місце проживання відповідача зареєстроване в зазначеному будинку (а. с. 8). Актом Нижньовербізьської сеільської ради від 23.03.2021 року, підтверджено, що відповідач у вказаному будинку з лютого 2018 року не проживає (а.с. 9). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням, оскільки вона більше року там не проживає. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 908 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.3). Відповідно до правил ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід присудити на користь позивача вказані судові витрати. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 грн., суд виходить з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги В постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Судом встановлено, що стороною позивача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів позову долучено договір доручення не ведення справ в державних органах, органах місцевого самоврядування, слідчих та судових органах від 24.03.2021 року, ордер від 24.03.2021 року та квитанцію від 14.04.2021 року на 4 000 грн., однак, представником позивача не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу. Крім того, неподання стороною розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та,

Outcome: partial