Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до „Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору частково недійсним, зазначивши наступне. 21.02.2007 року між позивачкою та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/17-39/1357-34, відповідно до п. 1 якого остання отримала кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в сумі 28280,00 доларів США на споживчі цілі, строком до 21.02.2013 року з відсотковою ставкою 13,250 % річних. Згідно з п. 10.1 кредитного договору від 21.02.2007 року за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями кредитного договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язань, зазначених в кредитному договорі. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору від 21.02.2007 р. у позивача перед відповідачем виникла прострочена заборгованість за кредитом. І тому банк в травні 2013 року звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про стягнення суми боргу з [PERSON], яку станом на 11.03.2013 обрахував в розмірі 1510239,22 грн. Пеня за прострочку по кредиту, нарахована за договором кредиту від 21.02.2007 р. відповідно до п. 10.1 кредитного договору, більш ніж в 5 разів перевищує суму заборгованості за кредитом та по відсотках разом узятих, згідно банківських розрахунків. Якщо порівнювати нараховану банком суму пені за кредитним договором з розміром заборгованості по відсотках, то розмір пені більш ніж в 9 разів перевищує заборгованість по відсотках. Окрім того, згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів" платою за кредитним договором є розмір процентної ставки за кредитом, який споживач сплачує банку за користування кредитним коштами, тобто, розмір пені не повинен перевищувати половину розміру процентної ставки, встановленої кредитним договором. Таким чином, враховуючи розмір нарахованих відповідачем процентів за користування кредитом та суму нарахованої пені, убачається перевищення розміру пені більш як на половину розміру процентної ставки, що свідчить про включення до кредитного договору № 014/17-39/1357-34 від 21.02.2007 р. умови, яка є за своєю правовою природою несправедливою і такою, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи з положень ст. ст. 203, 215, 217, 526, 611, 625, 629, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оспорений пункт кредитного договору від 21.02.2007 р. є несправедливим, порушує принцип добросовісності. Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 21.02.2007 р., банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі, а тому особливості регулювання таких відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Отже, оскільки банк надав позивачу споживчий кредит, то при укладенні цього договору банк зобов'язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, необхідність застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору, і до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. На підставі викладеного, просить суд, визнати недійсним положення пункту 10.1 кредитного договору № 014/17-39/1357-34 від 21.02.2007 року, яким визначено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями кредитного договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язань, зазначених в цьому Договорі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 лютого 2007 року між [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" (ПАТ „Райффайзен Банк Аваль") було укладено Кредитний договір № 014/17-39/1357-34, за яким Позичальником отримано кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у сумі 28 280,00 дол. США на споживчі цілі, строком на 21.02.2013 року з відсотковою ставкою 13,250 % річних. У відповідності до ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та при цьому договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 215 ЦК України «Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно статті 203 ЦК України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи з виїцевикладеного, законодавець чітко встановлює підстави визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При укладені кредитного договору не існувало таких обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування ст.203,215 ЦК України. Жодних підтверджень недодержання вимог, необхідних для чинності даного правочину Позивачем не було наведено. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, можна з упевненістю сказати, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто Позивач перед укладанням договору був ознайомлений із загальними умовами кредитування, погодився на них, наслідком чого, після попереднього ознайомлення Позивача з письмовим проектом Кредитного договору, стало його укладення. Нормою ч.1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, при цьому волевиявлення учасників процесу було вільним і відповідало їх внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. Даний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048, 1054 ЦК України). При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір № 014/17-39/1357-34 не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed