Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із уточненими позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності та двокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності. Крім цього, просить стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору в розмірі 3441грн. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач не належним чином виконує зобов'язання, які виникли з договору позики грошей від 18.04.2010р. забезпеченого договорами іпотеки від 18.04.2010р. і 21.04.2010р., по своєчасному поверненню позичених коштів в сумі 1000000,00 грн., в зв'язку з чим виникла заборгованість та право позивача на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 28.05.2013року провадження у справі зупинялось до вирішення Тернопільським міськрайонним судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 23.09.2013року провадження відновлено. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх в повному обсязі, щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явились, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо зазначені ним причини визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 18.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №621. Відповідно до п. 1 договору [PERSON] безпроцентно передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000000,00 грн. (один мільйон гривень), а боржник зобов'язався повернути кредитору вищезазначені кошти до 15 листопада 2010 року включно. Свої зобов'язання за договором позики грошей [PERSON] виконано в повному обсязі, надавши [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000000,00 грн., що підтверджується п.2 договору позики грошей, в якому зазначено, що грошові кошти, вказані в п.1 цього договору передані боржнику кредитором повністю ще до підписання цього договору. В забезпечення виконання договору позики грошей, 18.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які виступають в цьому договорі як майнові поручителі боржника [PERSON] іменовані як іпотекодавці було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №623. Відповідно до п. 1.2 даного договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно двокімнатна квартира, загальною площею 41,4 кв.м., житловою площею 23,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], що належить іпотекодавцям на праві приватної власності. Також, в забезпечення виконання того ж договору позики грошей, 21.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах якої виступив представник по довіреності [PERSON], було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №668. Відповідно до п.1.2 договору, предметом іпотеки є нерухоме майно однокімнатна квартира, загальною площею 34,7 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], що належить Іпотекодавцю ([PERSON]) на праві приватної власності. Пунктами 6.5.1 договорів іпотеки передбачено, що у відповідності до ст.36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може, згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов»язань боржником за кредитним договором. Листами, скерованими адресатам рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, від 23.06.2012р., 30.06.2012р., 03.07.2012р. кредитор звернувся до позичальника та поручителів із вимогою про усунення порушення договірних відносин, які випливають із договору позики грошей від 18.04.2010р. і договорів іпотеки від 18.04.2010р. і 21.04.2010р. Однак, дані листи залишені позичальником та поручителями без належного реагування, позичені кошти кредитору не повернуті. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задовольнити позовні вимоги з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Положенням ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. В силу вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно статті 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1, 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Згідно ч.1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р., з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Враховуючи невиконання відповідачем основного зобов'язання, яке полягало у поверненні позивачу суми позики в розмірі 1000000,00 грн. до 15 листопада 2010 року включно, в позивача виникло право вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача порушені відповідачем, а тому позов [PERSON] підлягає до задоволення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності та двокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності. Згідно ст. 88 ЦПК України в користь позивача із відповідачів солідарно слід стягнути понесені судові витрати по справі, зокрема 3441грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved