Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 28.09.2020 року звернулась [PERSON] із позовом про витребування від [PERSON] на користь 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а також визначення порядку виконання рішення суду шляхом зазначення що рішення суду після набрання законної сили, є підставою відповідним суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності 37892898 стосовно державної реєстрації 25.08.2020 року за [PERSON] права спільної часткової власності на 1/2 частку квартири загальною площею 100 кв.м., житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53751149 від 25.08.2020 18:18:18, приватним нотаріусом Омарової В.С., Одеського міського нотаріального округу, Одеської області а також підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 100 кв.м., житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , яка належить останній на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 13.10.2008 за №3962. Обґрунтуванням позовних вимог як той факт, що спірна частка квартира вибула із володіння позивача, поза її волею, внаслідок реєстрації права власності спірної частки квартири на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано, у зв`язку із чим вважається таким що не породжує правових наслідків, а тому здійснений у подальшому договір дарування даної частки квартири не потребує визнання недійсним а захист порушеного права власності здійснюється шляхом витребування майна у добросовісного набувача. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача заперечуючи проти заявлених вимог у письмовому відзиві та поясненнях у судовому засідання наполягала, що відсутність державної реєстрації права власності позивача унеможливлює обраний нею спосіб захисту, а крім того відповідач як добросовісний набувач не може бути позбавлений права власності без відповідної правової підстави , а тому вимоги щодо порядку виконання рішення суду шляхом здійснення перереєстрації права власності є передчасними та не відноситься до ефективних засобів поновлення прав. Ухвалою суду від 29.09.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 13.10.2008 за №3962 [PERSON] отримала право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ( а/с 14 ). Державна реєстрація права власності [PERSON] на вищевказану частину квартири було проведено КП « Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості « 13.10.2008 року, відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено 15.10.2012 року ( а/с 16). У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року у справі № 520/4122/17 ц у задоволені позову [PERSON] було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування нерухомого майна (частки) між [PERSON] та [PERSON] укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений 13 жовтня 2008 року та зареєстрований у реєстрі за № 3962. Договір укладений між подружжям, за договором дарування. Чоловік подарував дружині 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яку вони у рівних частках придбали за нотаріально посвідченим 14 липня 2008 року договором купівлі-продажу. На час укладення спірного договору дарування [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі між собою, сім`я проживала в квартирі, укладений договір дарування частки нерухомого майна одним із подружжя іншому з подружжя не заборонений законом. Оскільки договір укладено між подружжям щодо частки майна, яке перебувало у їхній спільній власності, то обраний вид безвідплатного договору із передачі майнового права, як то договору дарування, який має безоплатний характер, цілком обґрунтований. Уклавши договір дарування, [PERSON] та [PERSON] вчинили тим самим дію, спрямовану на набуття [PERSON] цивільних прав та обов`язків власника щодо 1/2 частини нерухомого майна та, відповідно, на припинення цивільних прав і обов`язків [PERSON] , як власника щодо переданої ним у власність [PERSON] 1/2 частини нерухомого майна. Постановою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування, укладений 13 жовтня 2008 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, яким [PERSON] прийняла у дар нерухоме майно, реєстраційний номер 19473559, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а/с 32 ). На підставі даного рішення ( постанови Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року ) державним реєстратором Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Бардаковим Є.В. скасовано запис про право власності на спірне майно [PERSON] за №36481918 ( індексний номер рішення 52220641 від 13.05.2020 16:47:12 ) та внесено запис про право власності [PERSON] за №36382017 ( індексний номер рішення 52220641 від 13.05.2020 16:33:04). У подальшому на підставі договору дарування , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. 25.08.2020 за реєстраційним номером 7631 за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначену частку квартири ( рішення про державну реєстрацію: індексний номер 53751149 від 25.08.2020 18:18:18) ( а/с 16 ). Постановою Верховного Суду від 26.08.2020 року касаційні скарги представника [PERSON] були задоволені та скасована постанова Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року із залишенням у силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року ( а/с 40). У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про поворот виконання постанови Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року та поновлення у Державному реєстрі речових прав права власності [PERSON] на спірну частку, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року заява була задоволена, однак постановою Одеського апеляційного суду від 13.04.2021 року ухвала суду першої інстанції була скасована та у задоволені заяви про поворот виконання рішення суду відмовлено у зв`язку із наявністю державної реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомості третій особи, що унеможливлює поворот виконання, без порушення прав нового власника. У судовому засіданні сторонами було визнане факт постійного проживання у спірної квартири позивачці та факт не проживання у даної квартирі відповідача. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із захистом права власності шляхом витребування майна врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК ), та власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч.1 ст. 317 ЦК). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів ( ч.1 ст. 328 ЦК), а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації ( третій абзац частини другої статті 331 ЦК). Відповідно до вимог ч.1 ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 1,3 ст. 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом . Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. В даному випадку суд при вирішенні спору приймає до уваги наступне: 1. Факт державної реєстрації за позивачкою права власності спірної частки квартири на підставі правочину - договору дарування від 13.10.2008 року, який згідно постанови Верховного Суду від 26.08.2020 року визнаний дійсним підтверджує її право власності на даний об`єкт нерухомості. 2. Факт скасування постанови Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року на підставі якої було скасована державна реєстрація позивачки та зареєстровано право власності за [PERSON] є підставою для встановлення відсутності волі власника на відчуження майна. В даному випадку судом враховується правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанови Великої палати Верховного Суду ( ВП ВС ) від 05.12.18 року по справі №522/2202/15-ц : «ВП ВС погодилася з висновком ВСУ, висловленим у постанові від 24.06.15 у справі №6-251 цс15 про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». 3. Сам факт державної реєстрації майна яке належить позивачці за іншою особою є фактом порушення права володіння та витребування такого майна є ефективним способом захисту порушеного права. В даному випадку судом враховується наступні правові позиції Верховного Суду: «володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку, а також « особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)» ( постанова ВП ВС, 04.07.18, справа №653/1096/16-ц). Стосовно способу захисту : « метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна від чужого володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( постанова ВП ВС, 14.11.18, справа №183/1617/16). 4. Придбання права власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомості за договором дарування визначає безоплатність набуття такого права, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 388 ЦК передбачає можливість витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 5. Судом також враховується, що «власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника ( постанова ВП ВС, 14.11.18, справа №183/1617/16). Приймаючи до уваги зазначені обставини суд приходить до висновку що позовні вимоги у даному випадку підлягають повному задоволенню шляхом витребуванням спірного об`єкта нерухомості на користь позивача як власника майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, у добросовісного набувача, який придбав майно за безоплатним правочином. При вирішенні даного спору судом також враховується, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право За змістом постанови ВП ВС від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 : «втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07))». В даному випадку витребування майна від добросовісного набувача ґрунтується на законі та стосується права власника на захист порушеного права на володіння майном яке вибуло з його володіння поза його волею, та враховуючи безоплатність отримання цього майна відповідачем, що свідчить про відсутність понесення ним матеріальних витрат та відсутність порушення його права на житло ( факт відсутності фактичного використовування даного майна як місця проживання встановлено під час розгляду справи ) свідчить про застосування судом при вирішенні цього спору балансу між легітимністю мети захисту права власника та втручанням у мірне користування майном з боку відповідача. При вирушенні питання щодо визначення порядку виконання рішення суду суд приймає до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 звернула увагу на те, що « метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем». Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі №922/2589/19. У відповідності до вимог ч.1 ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи обставини справи та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд вважає що критеріям ефективності юридичного захисту права порушеному фактом скасування державної реєстрації права власності позивачці та реєстрація права власності на об`єкт нерухомості належний позивачці за іншою особою ( добросовісним набувачем ) окрім самого факту витребування майна є визначення такого порядку виконання рішення який стане належним механізмом відновлення, поновлення порушеного права з точки зору практичності механізму захисту а тому визначає порядок виконання рішення, зазначивши що рішення суду після набрання законної сили, є підставою відповідним суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності 37892898 стосовно державної реєстрації 25.08.2020 року за [PERSON] права спільної часткової власності на 1\\2 частку квартири загальною площею 100 кв.м., житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53751149 від 25.08.2020 18:18:18, приватним нотаріусом Омарової В.С., Одеського міського нотаріального округу, Одеської області а також підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності на 1\\2 частку квартири загальною площею 100 кв.м, житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , яка належить останній на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 13.10.2008 за №3962. На підставі викладеного та

Outcome: approved