Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка кадастровий номер: [NUMBER], площею 5,06 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пустовійтівської сільської ради Глобинського району Полтавської області. 01 вересня 2011 року між нею як орендодавцем та Виробничим підрозділом «Агрофірма «Пустовійтове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» як орендарем було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки № 416 (далі Договір). Відповідно до п. 8 Договору, його укладено строком на п'ять років (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою), але в будь-якому випадку він діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем. 15.08.2012 року у відділі Держкомзему у Глобинському районі було проведено державну реєстрацію Договору, про що у Державному реєстрі земель зароблено запис за № 532060004004966. Вона та відповідач почали виконувати умови Договору з моменту його укладення, а саме з 01 вересня 2011 року. 27.08.2016 року та 05.10.2016 року нею було направлено на адресу відповідача листи проханням повернути їй земельну ділянку, оскільки термін дії договору закінчився, але відповідач листами від 11.10.2016 року та 17.10.2016 року відмовився повернути їй земельну ділянку, посилаючись на те, що термін дії Договору не закінчився, оскільки його необхідно рахувати не з дати його укладення, а з дати державної реєстрації 15.08.2012 року. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору (правова позиція, Верховного суду України, викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162 цс 13). Посилаючись на те, що термін дії оренди землі необхідно обчислювати з мементу його укладення, позивач просила суд визнати припиненим договір оренди земельної ділянки № 416 від 01 вересня 2011 року, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.08.2012 року за № 532060004004966 з 01 вересня 2016 року, у зв'язку з закінченням терміну його дії. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала із підстав викладених в ньому. Крім того пояснила суду, що відповідач почав використовувати земельну ділянку в 2011 році, а в 2012 році майже тоді коли було зареєстровано договір вже збирав врожай. Отже ним було використано земельну ділянку протягом 5 років, а саме в 2012,2013,2014,2015,2016 роках. Вважає, що державна реєстрація є тільки підтвердженням договірних відносин між особами. Представник відповідача Ринденко Т.Г. в судовому засіданні заперечувала проти позову. Зазначила, що підстав для визнання припиненим договору оренди немає, так як строк його дії не закінчився. Його слід обчислювати від дати державної реєстрації договору, а не з моменту укладення, що передбачено ст. 44 Договору, ст. 20 ЗУ «Про оренду землі», ст. 640 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16. Надала суду письмові заперечення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об'єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. [PERSON] (позивач) є власником земельної ділянки кадастровий номер: [NUMBER], площею 5,06 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пустовійтівської сільської ради Глобинського району Полтавської області, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER], виданого 03 червня 2005 року Глобинським районним відділом земельних ресурсів (а.с.13). 01 вересня 2011 року між [PERSON] та Виробничим підрозділом «Агрофірма «Пустовійтове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» було укладено Договір оренди зазначеної земельної ділянки (а.с.9-12). Згідно з п. 1 Договору, орендодавець (позивач) надав, а орендар (відповідач) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Пустовійтівської сільської ради Глобинського району Полтавської області. В п. 8 Договору зазначено, що договір укладено на 5 (п'ять) років (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою), але в будь-якому випадку він діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем. Пунктом 44 Договору передбачено, що цей договір набирає чинності після його державної реєстрації. 15.08.2012 року у відділі Держкомзему у Глобинському районі було проведено державну реєстрацію Договору, про що у Державному реєстрі земель зароблено запис за № 532060004004966, про що є відповідна відмітка на договорі (а.с.10 на звороті). Листами від 27.08.2016 року та 05.10.2016 року позивачем було направлено на адресу відповідача листи з вимогою повернути їй земельну ділянку, в зв'язку з закінченням терміну дії Договору, який необхідно рахувати з 01.09.2011 року, але відповідач листами від 11.10.2016 року та 17.10.2016 року відмовив позивачу у поверненні земельної ділянки, посилаючись на те, що термін дії Договору не закінчився, оскільки його необхідно рахувати не з дати його укладення, а з дати державної реєстрації 15.08.2012 року (а.с. 14-17). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Як вбачається з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як зазначено в ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Факти стосовно добровільності укладення Договору, дати його підписання, дати його реєстрації сторонами не оспорювалися. Згідно ч. 1 статті 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації . В частині ч.2 ст. 792 Цивільного кодексу України зазначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі". За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору на 01.09.2011 року), укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди є, зокрема: об'єкт оренди; строк дії договору оренди. Укладаючи договір оренди землі № 416 від 01 вересня 2011 року та підписуючи його, сторони договору, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі. В розділі «Строк дії договору» Договору, зазначено що земельна ділянка надається в оренду строком на 5 років, але в будь-якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем. Умова про набрання чинності договором після його державної реєстрації, передбачена і у пункті 44 договору. Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності (державна реєстрація), а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. З урахуванням зазначених норм матеріального права строк дії спірного договору спливає 14 серпня 2017 року. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16. В постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року (справа № 6-162цс13), на яку посилається позивач, висловлена правова позиція щодо моменту укладення договору оренди землі, а у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року (справа № 6-2777цс16) правова позиція стосовно початку строку дії спірного договору. Саме початок дії спірного договору є предметом спору, тому суд поділяє правову позицію, викладену в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16. Відповідно до змісту ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Доводи позивача що строк дії договору слід рахувати з дати його підписання, судом сприйнятий критично, враховуючи вищезазначену правову позицію, та приписи частини 2 статті 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що була чинною на час укладення договору оренди землі між сторонами). На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки строк дії договору оренди не закінчився, відсутні підстави для визнання його припиненим, а тому позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed