Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

До Малиновського районного суду звернулася [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності.Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що мешкала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р., вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обв`язки. В 2014р. у них народився син - [PERSON] . У зв`язку з тим, що у них не було спільного житла, то [PERSON] знайшов квартиру за вищевказаною адресою і з метою придбання вказаної квартири продав квартиру в с. Великодолинське Одеської області Овідіопольського району та взяв гроші в Приватбанку за кредитним договором. Оскільки у попередній дружини [PERSON] були великі борги по кредитним договорам, то [PERSON] вирішив оформити право власності на квартиру на свою матір - [PERSON] . Договір купівлі-продажу квартири був оформлений нотаріально 07 грудня 2012р. З цих підстав вона вважає, що титульним власником квартири була зазначена [PERSON] , а фактичним власником був [PERSON] , який був зареєстрований за вказаною адресою, став там проживати з сім`єю та здійснював оплату комунальних послуг. В жовтні 2015р. вона та [PERSON] уклали шлюб. Вважала, що спірна квартира знаходиться в іпотеці по кредитному договору, який уклав [PERSON] для її придбання. [INFO] [PERSON] помер. В липні 2019р. [PERSON] подарувала спірну квартиру своєму молодшому сину [PERSON] . Вважає, що [PERSON] не має ніякого відношення до цієї квартири, а сама квартира є спільною власністю подружжя - її та покійного [PERSON] . Оскільки реальним власником квартири є [PERSON] та вона, а [PERSON] та [PERSON] не бажають визнавати право власністю за спірну квартиру за нею та покійним [PERSON] то належним способом захисту її порушеного права, на її думку, є визнання права власності за подружжя [PERSON] та [PERSON] . З цих підстав просила суд визнати факт спільного проживання її з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. та визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, її та покійного [PERSON] . Також, просила стягнути з [PERSON] судові витрати в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 20000грн.). Відповідач [PERSON] , відповідно до ст. 178 ЦПК України, надала відзив на позовну заяву [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволені позову та обґрунтувала свою позицію тим, що знаходиться в шлюбі с [PERSON] . Від шлюбу у них народилось два сина - [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] . В грудні 2012р. вона вирішила придбати для себе квартиру. У неї та чоловіка були відповідні збереження. Діти знайшли квартиру в [ADDRESS] і 7 грудня 2012р. між нею та продавцем квартири [ADDRESS] був укладений договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріусом. Квартира була придбана за її кошти та кошти чоловіка і квартира після її придбання стала спільною сумісною власністю подружжя, її та її чоловіка [PERSON] . У зв`язку з тим, що її діти не мали власного житла, і які постійно проживали то разом з нею, то на квартирах, які орендували у інших осіб, вона з чоловіком вирішили, що тимчасово в квартирі буде проживати її син [PERSON] . Після набуття права власності на вказану квартиру, вона, як власник, дала згоду на його реєстрацію за вказаною адресою. 22 жовтня 2015р. [PERSON] уклав шлюб з позивачкою і разом з її сином стали проживати в спірній квартирі. Вона ніякої згоди на проживання позивачки та неповнолітніх дітей [PERSON] в цій квартирі не надавала. Тому що [PERSON] проживав в квартирі по вул. Св. Ріхтера , користувався цим житлом та комунальними послугами, то він за це користування сплачував відповідні гроші комунальним службам. Після смерті в червні 2019р. [PERSON] , вона, як власник квартири, подарувала цю квартиру своєму сину [PERSON] , у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, неповнолітні діти, і він не має своєї квартири для проживання. Договір дарування був посвідчений нотаріусом. З 27 липня 2019р. вона вже не є власником спірної квартири, і вважає, що у позовній заяві особисто до неї, як відповідача, не викладені ні яки позовні вимоги, і з цього приводу не вважає себе стороною провадження. Відповідач [PERSON] , теж у відповідності до ст. 178 ЦПК України, надав відзив на позовну заяву [PERSON] , позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Свою позицію [PERSON] обґрунтував тим, що 7 грудня 2012р. його мати купила квартиру [ADDRESS] . Квартира була придбана на кошти його батьків - матері [PERSON] та батька [PERSON] . Ні його брат [PERSON] , ні його дружина [PERSON] к придбанню цієї квартири не мали ніякого відношення. У зв`язку з тим, що ні він та його брат [PERSON] не мали власного житла, і вони з братом постійно проживали то разом з матір`ю, то на квартирах, які орендували у інших осіб, батьками було прийняте рішення, що в спірній квартирі буде проживати [PERSON] . Мати дала свою згоду на реєстрацію брата [PERSON] за вказаним місцем та дозволила йому там проживати. 22 жовтня 2015р. [PERSON] уклав шлюб з позивачкою і разом з їх сином та сином [PERSON] від першого шлюбу, стали проживати у спірній квартирі. У зв`язку з тим, що [PERSON] проживав в спірній квартирі, то він, як користувач, сплачував оплату за користування комунальними послугами. Після смерті в червні 2019р. [PERSON] мати, як власник квартири, подарувала йому цю квартиру, у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, діти, і він не має своєї квартири для проживання. Договір дарування був посвідчений нотаріусом і з 27 липня 2019р. він є власником квартири [ADDRESS] . Вважає, що в позовній заяві не викладені до нього ні які позовні вимоги, він не має ніякого відношення до встановлення факту спільного проживання його брата [PERSON] з позивачкою, а в визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя слід відмовити, тому що він є власником спірної квартири. Ніяких обмежень або заборон при здійснені правочину між ним та його матір`ю [PERSON] не було і він набув право власності на квартиру в порядку, який визначений законом, а саме ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України. Правочин є діючим. Його право власності захищається Конституцією України, ЦК України, Першим Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Крім надання відзиву на позов, [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] в порядку ст. 193 ЦПК України, у якої вказав, що з 27 липня 2019р. він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. та зареєстрований в реєстрі за № 817 і здійснена його реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. До 27 липня 2019р. власником квартири була [PERSON] , яка дозволила раніше проживати в ній тільки своєму старшому сину [PERSON] і який проживав в спірній квартирі разом з дружиною [PERSON] та їх дітьми. В квартирі був зареєстрований тільки [PERSON] . Він, [PERSON] , не має іншого житла для самостійного проживання з дружиною та дітьми і після того, як він став власником квартири, мав намір вселитися в квартиру, але [PERSON] стала чинити перешкоди в користуванні цієї квартирою. Має бажання вселитися та проживати в своїй квартирі разом зі своєю дружиною та неповнолітніми дітьми. Просив суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користування квартирою [ADDRESS] шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення та вселити його в спірну квартиру. Позивач [PERSON] скористалась своїм правом на відповідь на відзив [PERSON] та [PERSON] , і обґрунтувала свою позицію доводами, які виклала в своїй позовній заяві. Також, [PERSON] надала відзив на зустрічний позов, у якому вказала, що заперечує проти задоволення зустрічного позову з тих підстав, що [PERSON] не надав доказів на підтвердження факту придбання квартири, а також, що у неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею, не має іншого житла. [PERSON] та [PERSON] не скористувались своїм право на надання відповіді на відзив [PERSON] . Судом здійснювались наступні процесуальні дії. Ухвалою від 4 жовтня 2019р. було відкрито провадження по справі та на 5 грудня 2019р. призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 4 жовтня 2019р.була повернута заява [PERSON] про забезпечення позову з підстав недодержання заявником вимог ст. 151 ЦПК України. Ухвалою від 29 січня 2020р. заява [PERSON] про забезпечення позову за її позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та вселення залишена без задоволення. Ухвалою від 5 березня 2020р. було закрито підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду по суті на 21 квітня 2020р. Ухвалою від 16 червня 2020р. було повністю задоволено клопотання [PERSON] про витребування з АТ КБ «ПриватБанк» (м. Дніпро, Набережна Перемоги, 30) наступних відомостей: чи укладав [PERSON] у 2012р. кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк», якщо укладав, то коли (номер і дата кредитного договору), яку суму кредиту отримав і для яких цілей, коли виплатив кредит (з наданням копії кредитного договору з довідкою про повну сплату кредиту); чи укладався іпотечний договір у забезпечення виконання цього кредитного договору (надати копію іпотечного договору); чи проводив [PERSON] оплату кредиту в іншому банку через ПАТ «КБ «ПриватБанк» за період з 2012 року (за допомогою картки або іншим шляхом) з АТ «Альфа-Банк» (м. Київ, вул. В.Васильковська,100) наступних відомостей: чи укладав [PERSON] , у 2012 році кредитний договір з АТ «Альфа-Банк»». Якщо укладав, то коли (номер і дата кредитного договору), яку суму кредиту отримав і для яких цілій, коли виплатив кредит (надати копію кредитного договору з довідкою про повну сплату кредиту); чи укладався іпотечний договір у забезпечення виконання цього кредитного договору (надати копію іпотечного договору); у приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н. Ф. ([ADDRESS]) наступних відомостей: чи укладався 05 жовтня 2012 року договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON] у приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошніченко Л. М. ([ADDRESS]) наступних відомостей: чи складала 27 листопада 2013 року [PERSON] , заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошніченко Л.М., реєстраційний номер 1573; якщо складався заповіт, то чи заповіла за цим заповітом [PERSON] квартира [ADDRESS] . В задоволені заяви [PERSON] про виклик свідків для підтвердження факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] та про доходи [PERSON] та матеріальні можливості [PERSON] судом було відмовлено. На всі судові засідання прибували позивач [PERSON] та її представник, адвокат Гузь Г.В. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`являлись. Їх інтереси в судових засіданнях представляли адвокати Ботвінцев А.М. та Кухаренко О.О. Жодного засідання без участі сторін проведено не було. В судовому засідання позивач [PERSON] свій позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі, в задоволені зустрічного позову [PERSON] просила відмовити та пояснила, що мешкала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р., вела з ним спільне господарство та була пов`язана спільним побутом, вони мали взаємні права і обв`язки. В 2014р. у них народився син - [PERSON] . У зв`язку з тим, що у них не було спільного житла, то [PERSON] знайшов квартиру за вищевказаною адресою і з метою придбання вказаної квартири продав квартиру в с. Великодолинське Одеської області Овідіопольського району та взяв кредит в Приватбанку на придбання спірної квартири. Оскільки у попередній дружині [PERSON] були борги по кредитним договорам, то [PERSON] вирішив оформити право власності на квартиру на свою матір - [PERSON] . Договір купівлі-продажу квартири був оформлений нотаріально 07 грудня 2012р. З цих підстав позивач вважає, що власником квартири була зазначена [PERSON] , а фактичним власником є [PERSON] .. В жовтні 2015р. вона з [PERSON] уклали шлюб. Вважала, що спірна квартира знаходиться в іпотеці по кредитному договору, який уклав [PERSON] для придбання квартири. [INFO] [PERSON] помер, а в липні 2019р. [PERSON] подарувала спірну квартиру своєму молодшому сину [PERSON] . Вважає, що [PERSON] не має ніякого відношення до цієї квартири, а сама квартира є спільною власністю подружжя - її та покійного чоловіка [PERSON] . Оскільки реальним власником квартири є [PERSON] та вона, а [PERSON] та [PERSON] не бажають визнавати право власністю за спірну квартиру за нею та покійним [PERSON] , то належним способом захисту її порушеного права є визнання права власності за подружжя [PERSON] та [PERSON] . З цих підстав просила суд визнати факт спільного проживання її з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. та визнати квартиру [ADDRESS] спільним майно подружжя, її та [PERSON] . Також, просила стягнути з [PERSON] судові витрати в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу - 20000грн.). Представник [PERSON] адвокат Ботвінцев А.М. в судовому засіданні не оспорював факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. і пояснив, що до цих правовідносин [PERSON] не має ніякого відношення. У визнанні квартири [ADDRESS] спільним майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також, стягнення з [PERSON] судових витрат в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу - 20000грн.) просив відмовити та пояснив, що [PERSON] знаходиться в шлюбі с [PERSON] (батьки). Від шлюбу у них народились діти - [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] . В грудні 2012р. [PERSON] вирішила придбати для себе квартиру. У неї та її чоловіка були відповідні збереження. Діти знайшли квартиру в [ADDRESS] і 7 грудня 2012р. між [PERSON] та продавцем квартири [ADDRESS] був укладений договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріусом. Квартира була придбана за кошти [PERSON] та кошти її чоловіка, і квартира після її придбання стала спільною сумісною власністю подружжя батьків. У зв`язку з тим, що діти [PERSON] не мали власного житла, і які постійно проживали то разом з нею, то на квартирах, які орендували у інших осіб, вона з чоловіком вирішили, що тимчасово в квартирі буде проживати [PERSON] . Після набуття права власності на вказану квартиру, вона, як власник, дала згоду на проживання та реєстрацію тільки [PERSON] за вказаною адресою. 22 жовтня 2015р. [PERSON] уклав шлюб з позивачкою і разом з їх сином стали проживати в спірній квартирі. Вона ніякої згоди на проживання позивачки та її сина в цій квартирі не надавала. Тому що [PERSON] проживав в спірній квартирі, користувався цим житлом та комунальними послугами, то він за це користування сплачував відповідні гроші комунальним службам. Після смерті в червні 2019р. [PERSON] , [PERSON] , як власник квартири, подарувала цю квартиру своєму сину [PERSON] , у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, діти, і він не має своєї квартири для проживати. Договір дарування був посвідчений нотаріусом. З 27 липня 2019р. [PERSON] вже не є власником спірної квартири. Ніяких позовних вимог до [PERSON] позивач [PERSON] не висловила. Представник [PERSON] адвокат Кухаренко О.О. в судовому засіданні не оспорювала факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. і пояснила, що до цих правовідносин [PERSON] не має ніякого відношення. У визнанні квартири [ADDRESS] спільним майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також, стягнення з [PERSON] судових витрат в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу - 20000грн.) просила відмовити та пояснила, що 7 грудня 2012р. [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Квартира була придбана на кошти матері [PERSON] та батька [PERSON] . Ні [PERSON] , ні його дружина [PERSON] к придбанню цієї квартири не мають ніякого відношення. У зв`язку з тим, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не мали власного житла, і постійно проживали то разом з матір`ю, то на квартирах, які орендували у інших осіб, батьками було прийняте рішення, що в спірній квартирі буде проживати [PERSON] [PERSON] дала свою згоду на реєстрацію [PERSON] за вказаним місцем та дозволила тільки йому там проживати. 22 жовтня 2015р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] і разом з їх сином стали проживати в спірній квартирі. Після смерті в червні 2019р. [PERSON] , мати, як власник квартири, подарувала цю квартиру [PERSON] , у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, діти, і він не має своєї квартири, де проживати. Договір дарування був посвідчений нотаріусом. З 27 липня 2019р. він є власником квартири [ADDRESS] . В позовній заяві [PERSON] відсутні позивні вимоги до [PERSON] . Крім того, представник [PERSON] , адвокат Кухаренко О.О., просила задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення та вселення [PERSON] в спірну квартиру, і ці доводи обґрунтувала тим, що з 27 липня 2019р. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. та зареєстрований в реєстрі за № 817 і в подальшому здійснена його реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. До 27 липня 2019р. власником квартири була [PERSON] [PERSON] не має іншого житла для самостійного проживання з дружиною та дітьми і після того, як він став власником квартири, мав намір вселитися в квартиру, але [PERSON] стала чинити перешкоди в користуванні цієї квартирою. [PERSON] має бажання вселитися та проживати в своїй квартирі разом зі своєю дружиною та неповнолітніми дітьми. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника адвоката Гузь Г.В., представників відповідачів [PERSON] та [PERSON] по первісному позову адвокатів Ботвінцева А.М., Кухаренко О.О., адвоката Кухаренко О.О. по зустрічному позову, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши всі докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд доходить до висновку про залишення без задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю і визнання права власності та задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та вселення, виходячи із наступного. Судом установлено, що [PERSON] знаходиться в шлюбі з [PERSON] (батьки) від якого мають двох дітей - [PERSON] та [PERSON] . З січня 2010р. [PERSON] стала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . [INFO] у них народився син - [PERSON] , а 22 жовтня 2015р. вони уклали шлюб. 7 грудня 2012р. [PERSON] уклала договір купівлі-продажу відповідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] і який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукиною К.П. та зареєстрований в реєстрі за номером № 425. Відповідно до п. 8 вказаного Договору сторони свідчили, включаючи і [PERSON] , що вони розуміють значення та умови Договору та його правові наслідки при його укладені, а також, те, що Договір не носить характеру фіктивного та/або удавного правочину, тобто, не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 Цивільного кодексу України. Згідно з п. 11 Договору купівля квартири вчинялась за письмовою заявою чоловіка покупця - [PERSON] про згоду на розпорядження спільним майном (грошовими коштами) подружжя. Пунктом 12 Договору встановлено, що суперечки та спори, що стосуються тлумачення, визнання недійсним чи невиконання умов Договору, між Сторонами вирішуються в судовому порядку. Згідно п. 13 Договору право власності покупця, тобто у [PERSON] , виникає після нотаріального посвідчення цього Договору з моменту його Державної реєстрації. 5 лютого 2013р. [PERSON] був зареєстрований за адресою - [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. На час його смерті в квартирі проживали без реєстрації його дружина [PERSON] , їх неповнолітній син [PERSON] та син [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] 27 липня 2019р. [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. та зареєстрований в реєстрі за № 817. Також, [PERSON] здійснена Державна реєстрація правочину відповідно до вимог ст. 210 ЦК України. 1 листопада 2019р. в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані дружина [PERSON] - [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] , а після народження [PERSON] , [INFO] , теж, з 10.06.2020р. зареєстрована за даною адресою. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] не знаходиться в іпотеці та не обмежена будь-якими заборонами на її відчуження. [PERSON] , як новий власник, не надавав згоду (ні письмову, ні усну) на проживання в спірній квартирі [PERSON] та її неповнолітніх дітей. [PERSON] має на праві власності квартиру [ADDRESS] , де зареєстрована вона разом з молодшим сином - [PERSON] . А син від першого браку зареєстрований за місцем проживанням своїх родичів. [PERSON] мав на праві власності 1/4 частини в квартирі [ADDRESS] і ця частина є часткою в спадщині після його смерті. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За вимогою ст. 318 ЦПК України особа, яка просить встановити відповідний факт повинна вказати з якою метою ця особа просить встановити відповідний факт. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд розглядає встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Таким чином, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (норма Сімейного Кодексу викладена в редакції і в подальшому буде застосовуватися, яка діяла на час виникнення спірних відносин). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У відповідності до ст. 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також, майнові права та обов`язки. Статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обв`язки. Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням письмової форми правочину та подальшому його нотаріальному та реєстраційному посвідченню. У відповідності до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Надаючи оцінку вказаному правочину, суд приходить до висновку, що волевиявлення [PERSON] було направлено саме на придбання спірної квартири у свою власність, і вона бажала настання правових наслідків, що були обумовлені цим правочином. На підтвердження такого висновку, суд звертає увагу на те, що спірна квартира була придбана [PERSON] ще в грудні 2012р., і виходячи з пояснень [PERSON] , вона вже, проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і їй було відомо, що спірна квартира була придбана за гроші [PERSON] , а тобто, з врахуванням її позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вона ще в грудні 2012р. вважала, що ця квартира є спільною сумісною власністю. Але ж, на протязі 7 років, з 2012р. по 2019р., ні [PERSON] , ні її чоловік [PERSON] , не вирішували питання ні в позасудовому порядку, ні в судовому, про поновлення порушених майнових прав як [PERSON] , так і [PERSON] . І тільки в жовтні 2019р., вже після смерті [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду з метою захисту її порушених прав, яке було порушено ще в грудні 2012р. при оформлені права власності на спірну квартиру на [PERSON] . Цю обставину суд оцінює, як волевиявлення учасника правочину, а саме, волевиявлення покупця [PERSON] на придбання саме у свою власність квартири [ADDRESS] 7 грудня 2012р. Згідно з ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а саме, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові по справі № 2-383/2010 від 14.11.2018 зробила висновок з цього приводу, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Але ж, [PERSON] , вважаючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, при наявності існуючого договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 7 грудня 2012р. між [PERSON] та [PERSON] , і який був посвідчений приватним нотаріусом та в подальшому пройшов Державну реєстрацію у відповідності до ст. 210 ЦК України, не довела суду, що вказаний правочин є недійсним та ніяк не спростувала презумпцію правомірності договору. [PERSON] вважала, що вказаний правочин є нікчемним, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемність цього правочину, на її думку, виражалося у тому, що гроші на придбання спірної квартири були надані [PERSON] і саме власником цієї квартири при її покупки 7 грудня 2012р. вважався [PERSON] , а не [PERSON] . Судом неодноразово з`ясовувався у [PERSON] спосіб захисту своїх порушених прав, але вона вважала, що той спосіб захисту своїх порушених прав, який викладений в її позовній заяві, є правильним. [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] 27 липня 2019р. подарувала цю квартиру [PERSON] . Вказаний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 817 та в подальшому пройшов Державну реєстрацію у відповідності до ст. 210 ЦК України. [PERSON] , вважаючи, що первісний правочин, а це договір купівлі-продажу від 7 грудня 2012р., є нікчемний, то в подальшому визнавати недійсним останнього договору дарування спірної квартири їй не потрібно. Враховуючи такий спосіб захисту [PERSON] своїх порушених прав шляхом визнання права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, суд позбавлений можливості при наявності діючого договору дарування квартири [PERSON] від 27 липня 2019р. та первісного договору купівлі спірної квартири [PERSON] від 7 грудня 2012р. через визнання права спільної сумісної власності подружжя за [PERSON] та [PERSON] вважати вказані здійснені правочини нікчемними, а тобто недійсними. Суд не може, також, погодитись з позицією [PERSON] про нікчемність вказаних вище правочинів оскільки [PERSON] і [PERSON] укладали ці правочини відповідно умов Цивільного Кодексу, а саме, угоди укладались ними письмово, були посвідчені нотаріусом з реєстрацією в реєстрі, а в подальшому пройшли Державну реєстрацію відповідно до вимог ст. 210 ЦК України. Витребувані судом за клопотанням [PERSON] та надані нею докази, а це листи АТКБ «Приватбанку» про надання [PERSON] кредитної картки та АТ «Альфа Банк» про те, що [PERSON] не є клієнтом Альфа Банку, договір продажу [PERSON] та [PERSON] 5 жовтня 2012р. квартири [ADDRESS] , лист-відповідь приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Мірошніченко Л.М. не дають підстав суду вважати, що квартира [ADDRESS] придбана за кошти [PERSON] і є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, наданими [PERSON] доказами не знайшло свого підтвердження участі [PERSON] та [PERSON] в набутті квартири [ADDRESS] . Також, не найшов свого підтвердження і довід [PERSON] про те, що спірна квартира знаходилась в іпотеці по кредитному договору, який уклав [PERSON] для придбання спірної квартири. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Враховуючи те, що [PERSON] не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог в визнання квартири спільною сумісною власністю, дана вимога задоволенню судом не підлягає. Крім того, суд приймаючи таке рішення враховує, що при наявності існуючих правочинів, а це договір про купівлю спірної квартири [PERSON] і договір дарування цієї квартири [PERSON] та не спростування [PERSON] презумпції правомірності договорів, [PERSON] вказуючи відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] не вказала зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, вважаючи, що вона вибрала правильний спосіб захисту своїх порушених прав. Цю обставину суд розцінює, теж, як недоведеність своєї позовної вимоги стосовно визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Відмовляючи в задоволені позовних вимог про визнання факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд виходив з наступного. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. В судовому засіданні представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] , адвокати Ботвінцев А.М., Кухаренко О.О. визнали обставини, які визначила [PERSON] про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У суду не має ніяких сумнів з приводу проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. по 22 січня 2015р., але ж, визнання відповідачами цього факту породжує відсутність спору між сторонами з приводу вказаних правовідносин і вирішення цього питання при відсутності спору між сторонами провадження, що прямо суперечить вимогам ст. 2 ЦПК України, а саме, що суд захищає тільки порушені, невизнані або оспорюванні права. Крім того, визнання такого факту при вибраному [PERSON] способу захисту свого порушеного права, а це - визнання спірної квартири спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] без спростування презумпції правомірності раніше укладених договорів купівлі-продажу та дарування, не може породжувати для [PERSON] виникнення, змінення або припинення особистих чи майнових прав. Відмова [PERSON] в задоволені вимоги про визнання факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу не позбавляє [PERSON] , при обрані належного способу захисту своїх порушених прав, звернутися до суду з відповідною вимогою. Стосовно строку спливу позовної давності про застосування якого була зроблена заява в судовому засіданні адвокатом Ботвінцевим А.М., то суд вважає, що при такому способі захисту своїх прав, вибраного [PERSON] , строк позовної давності не може бути застосований. Стосовно задоволення позовних вимог [PERSON] по зустрічному позову про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою та її виселення без надання іншого житлового приміщення, суд виходив з наступного. 27 липня 2019р. [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 817 та в подальшому пройшов Державну реєстрацію у відповідності до ст. 210 ЦК України. Вказаний правочин є чинним, і суду не має підстав вважати його нікчемним, і таку позицію суд обґрунтував вище в своєму рішенні. Також, презумпція правомірності цього договору ніким не спростована, а тому право власності, яку набув [PERSON] підлягає захисту. Статтею 41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст.319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. З врахуванням викладених норм Закону слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Приймаючи рішення про задоволення вимог [PERSON] по зустрічному позову, суд виходив з того, що [PERSON] є власником спірної квартири і це право власності ніким не спростовано. [PERSON] виразив своє бажання вселитися в спірну квартиру та проживати в ній разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми. Іншого житла у [PERSON] не має. На бажання вселитися в спірну квартиру вказують дії [PERSON] , а саме, листи-вимоги, які були направлені [PERSON] з вимогою виселитись з вказаного житлового приміщення, і що спірна квартира йому необхідна для проживання, як [PERSON] так і для членів його сім`ї. І те що, [PERSON] не виселилась з спірної квартири, вказує на те, що вона створює [PERSON] перешкоди в користуванні своєю власністю. І належним способом захисту своїх порушених прав [PERSON] вибрав той, який він виклав у зустрічному позові. Крім того, приймаючи рішення про задоволення зустрічного позову [PERSON] суд, також, виходив з того, що [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] і він не надавав ніякої згоди (усної, письмової) на проживання [PERSON] та її дітей в цій квартирі. Також, між [PERSON] та [PERSON] відсутній договір найма або договір оренди вказаної квартири на проживання. [PERSON] має житло на праві власності в м. Чорноморську Одеській області, а також, має частку в спадковому майні - в квартирі [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Таку ж частку в цьому спадковому майні має і неповнолітня дитини [PERSON] від шлюбу з [PERSON] . Відповідно до ст. 98 ЖК УРСР, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. З приводу позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] судових витрат в розмірі 4419, 71 грн. по сплаті судового збору та 20 000 грн., як витрат на правову допомогу, суд вважає, що ця вимога, теж, не підлягає задоволенню з наступного. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. З врахування цієї норми Закону в задоволені позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] витрат на судовий збір слід відмовити і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1605, 60грн., як суму витрат на судовий збір. Крім того, суд відмовляє в стягненні 20000 грн., яку [PERSON] витратила на правову допомогу з наступних підстав. У відповідності до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Як вище було зазначено, що інші витрати, пов`язані з розглядом справи, а це і професійна правнича допомога, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ст. 141 ЦПК України). Верховним Судом вже склалась стійка практика про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, це Постанови (додаткова) ВП ВС по справі № 755/9215/15-ц від 10.02.2020р., ВС/КАС по справі №817/1889/17 від 16.04.2019р., ВС/КАС по справі № 826/856/18 від 22.12.2018р. про те, що при визначені розміру судових витрат, пов`язаних із правовою допомогою компенсації підлягають лише ті послуги, які вказані у відповідному договорі. Також, такі витрати на правничу допомогу стягуються при умовах, що вони описані в договорі з адвокатом, є детальний опис виконаних робіт і наданих адвокатом послуг, своєчасного подання доказів. Такі ж вимоги викладені в ст. 137 ЦПК України. Але ж, договір про надання правової допомоги за № 26 від 16 серпня 2019р. між адвокатом Гузь Г.В. та [PERSON] не містить тих вимог, які викладені в Постановах Верховного Суду, а відійти від цих позицій Великої Палати Верховного Суду та висновків Верховного Суду, у суду 1-ї інстанції, не має підстав, і [PERSON] не були надані докази на підтвердження суми розрахунку при наданні правничої допомоги.

Outcome: approved