Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Орган опіки та піклування Звенигородської райдержадміністрації звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], а також стягнути з неї аліменти на утримання дитини на особовий рахунок [PERSON]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідачка є матір'ю дитини [PERSON], [INFO], відносно якої вона є матір'ю - одиначкою (повний витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00014980084 від 28.01.2015). З 2014 року дитина поставлена на облік служби у справах дітей Звенигородської райдержадміністрації, як дитина, яка потрапила в складні життєві обставини з причини ухиляння матері від виконання батьківських обов'язків та з 10.02.2015 року влаштована на повне державне утримання до Звенигородської загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІ ступенів-спортивний ліцей. Сім'ю [PERSON] взято під соціальний супровід, але вимоги соціального фахівця районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді виконувались частково, а потім ігнорувалися. Неодноразово здійснені виїзди по місцю проживання дитини представниками служби у справах дітей та адміністрацією навчального закладу і кожного разу фіксувався факт погіршення умов проживання та недбалого ставлення до дитини. З травня 2016 року [PERSON] перестала відвідувати дитину в навчальному закладі, забирати її додому. Під час літніх канікул дитина вимушена була залишатись в навчальному закладі. Перед початком нового навчального року соціальним педагогом школи-інтернат та спеціалістом служби у справах дітей здійснено обстеження умов проживання [PERSON] та з'ясовано, що мати протягом літа не привела помешкання до ладу, а ще більше занедбала його. В будинку вибиті вікна, за несплату відключено електроенергію, в кімнатах антисанітарія, продукти харчування відсутні, побутова техніка необхідна для проживання відсутня, груба розвалена, в кімнатах купи брудного одягу. За поясненням сусідів, в помешканні [PERSON] постійно перебувають особи сумнівно репутації відбуваються постійні п'янки та сварки. Сусіди неодноразово викликали поліцію для припинення сварок. Під час розмови з соціальним педагогом та спеціалістом відповідачка вела себе агресивно та зверхньо, на зауваження не реагувала, неодноразові виклики до служби у справах дітей проігнорувала. [PERSON] отримує державну інвалідам з дитинства І групи, яку витрачає не за призначенням. Доведено, що відповідачка протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Звенигородської райдержадміністрації від 24 102016 року відбувся всебічний та повний розгляд зібраних матеріалів стосовно доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] [INFO]. На засідання Комісії [PERSON] не зявилась, хоча була завчасно попереджена. В судове засідання представник позивача органу опіки та піклування Звенигородської райдержадміністрації Дивнич Л.А. та представник служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації Жмурко О.С. не з'явилися, але направили через канцелярію суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили повністю задоволити, позбавити батьківських прав гр. [PERSON] та стягнути з неї аліменти на утримання малолітньої [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Причини неявки суду не повідомила. Про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що є підтвердження в матеріалах справи, з заявою та клопотанням не зверталася. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено такі факти і відповідні їх відносини: Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.6, 41), відносно якої вона є матір'ю - одиначкою, що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00014980084 від 28.01.2015р. (а.с.31-32). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], отримує державну допомогу інвалідам з дитинства І групи у відповідності до довідки Звенигородського управління соціального захисту населення від 28.12.2016р. № 6339/03-28 (а.с.3), яку витрачає не за призначенням, згідно довідки № 8597 від 20.11.2014р. Звенигородського РВ МВС України [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.184 ч.1 КУпАП, матеріали були направлені до суду. (а.с. 4). По місцю проживанню [PERSON] характеризується негативно, вживає алкогольні напої, дома постійно збираються сумнівні люди, часті виклики та виїзди працівників поліції, що підтверджується громадською характеристикою виконкому Звенигородської міської ради (а.с.5). З 2014 року дитина поставлена на облік служби у справах дітей Звенигородської райдержадміністрації, як дитина, яка потрапила в складні життєві обставини з причини ухиляння матері від виконання батьківських обов'язків та з 10.02.2015 року влаштована на повне державне утримання до Звенигородської загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІ ступенів-спортивний ліцей (а.с.15-18). Сім'ю [PERSON] взято під соціальний супровід, але вимоги соціального фахівця районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді виконувались частково, а потім ігнорувалися. Як зазначає позивач неодноразово здійснені виїзди по місцю проживання дитини представниками служби у справах дітей та адміністрацією навчального закладу і кожного разу фіксувався факт погіршення умов проживання та недбалого ставлення до дитини. З травня 2016 року [PERSON] перестала відвідувати дитину в навчальному закладі, забирати її додому. Під час літніх канікул дитина вимушена була залишатись в навчальному закладі. Перед початком нового навчального року соціальним педагогом школи-інтернат та спеціалістом служби у справах дітей здійснено обстеження умов проживання [PERSON] та з'ясовано, що мати протягом літа не привела помешкання до ладу, а ще більше занедбала його. За поясненням сусідів, в помешканні [PERSON] постійно перебувають особи сумнівно репутації відбуваються постійні п'янки та сварки. Сусіди неодноразово викликали поліцію для припинення сварок. Під час розмови з соціальним педагогом та спеціалістом відповідачка вела себе агресивно та зверхньо, на зауваження не реагувала, неодноразові виклики до служби у справах дітей проігнорувала (а.с.19-21). Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов, У будинку, в якому проживала малолітня дитина, вибиті вікна, за несплату відключено електроенергію, в кімнатах антисанітарія, продукти харчування відсутні, побутова техніка необхідна для проживання відсутня, груба розвалена, в кімнатах купи брудного одягу, антисанітарія, бруд, нашестя тарганів. Доведено, що відповідачка протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. (а.с.8-13) Виконавчим комітетом Звенигородської райдержадміністрації прийнято Висновок №390/01-01-25 від 10.11.2016 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини та стягнення аліментів на її утримання. (а.с.22). Служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON], та стягнути аліменти на її утримання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Оцінюючи надані позивачем докази, суд вважає встановленим той факт, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO], а тому позов про позбавлення її батьківських прав підлягає задоволенню. Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Такими особами є один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років. Відповідно до роз»яснення в пунктах 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, ії навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму та наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР №798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, статтею 12 Закону "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці. Частиною 4 статті 155 Сімейного кодексу України встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402 зазначено, що «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Згідно статті 12 цього ж Закону вказано, що «Виховання в сім»ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Відповідно до статті 15 цього ж Закону встановлено, що «Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею». Стаття 150 СК України визначає ряд обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані надавати своїй неповнолітній дитині матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 2, ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. В силу статті 166 СК України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 17) розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а це не меншу ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову. Згідно ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави 1600 грн. судового збору.

Outcome: approved