Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою у комунальній квартирі. Одночасно просить визнати спірну кімнату в комунальній квартирі його особистою приватною власністю. При цьому, позивач посилається на те, що він набув право власності на спірну кімнату у відповідності до договору купівлі-продажу укладеного із відповідачами, проте, не дивлячись на виникнення відповідних прав у нього, відповідачі не визнають право власності позивача на кімнату в цілому, стверджуючи, що її частина належить в рівних частках позивачеві та відповідачам, оскільки частина площі кімнати не увійшла в предмет договору купівлі-продажу. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка, [PERSON], в судове засідання не з'явилась, надавши суду клопотання про слухання справи у її відсутність. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явився подавши до суду клопотання про слухання справи у його відсутність і покладаючись у її розгляді на розсуд суду. Одночасно, відповідач навів та просив суд взяти до уваги те, що дійсно займав площу у кімнаті комунальної квартири, проте не постійно, а також наголосив на тому, що не має можливості звільнити кімнату від власних речей. Відповідно із п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, перевіривши доводи, зазначені в позові наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного. Як вбачається з укладеного між позивачем із [PERSON] та неповнолітнім [PERSON], котрий діяв за згодою батьків [PERSON], [PERSON], договору купівлі-продажу від 24.12.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №2310, відповідачами передано позивачеві право власності на кімнату [ADDRESS], загальною площею 38,9 кв.м. Наведене право власності у Відповідачів виникло згідно свідоцтва про право власності №876 від 23.05.2013, виданого Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради. Разом з цим, судом встановлено, що позивач з 1994 по 2002 рік включно, обліковувався як квартиронаймач кімнати [ADDRESS]. Як стверджує Позивач і визнається Відповідачами, у 2003 році [PERSON] залишив спірну кімнату задля проживання у ній [PERSON], [PERSON] з їх матір'ю [PERSON]. Як вбачається з листа Херсонської централізованої міської санітарно-епідеміологічної станції від 01.03.1994 №02-1/32-394, робочого проекту на перепланування кімнати [ADDRESS], розробленого Херсонською філією Державного проектно-вишукувального інституту «Укрпроектреконструкція», датою розроблення і погодження 1994 рік, замовником якого є [PERSON], останньому погоджено перепланування квартири з облаштуванням мансардного поверху. Витягом з розпорядження Херсонського міського голови від 03.10.2002 №1336-р «Про добудови та перепланування у житловому фонді» встановлюється обставина прийняття до експлуатації, згідно з технічними висновками та проектною документацією, прибудови до кв. [ADDRESS] та перепланування квартири, де проживає [PERSON] У відповідності до технічного паспорту на кімнату [ADDRESS], загальна площа кімнати складає 86,4 кв.м., із яких жила 52,4 кв.м., підсобна 34, 0 кв.м. Як слідує із позначки в технічному паспорті, загальна площа квартири збільшилась на 47, 5 кв.м., житлова площа збільшилась на 32, 8 кв.м., до категорії самочинного будівництва не відноситься згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №406. Оцінюючи наведені обставини, суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, відсутність державної реєстрації права власності на площу збільшення кімнати створеної у 1994 році та оформлену у 2002 році на ім'я [PERSON] в передбаченому законом і чинному на той час порядку, до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не спростовує виникнення прав на відповідне нерухоме майно у Позивача, адже навпаки є належним підтвердженням виникнення у нього прав на відповідну площу, як у замовника такого збільшення. В свою чергу, згідно до ст. 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відтак, суд приходить до висновку, що наведеними доказами, спростовується посилання відповідачів, про належність частини спірної кімнати, а саме мансардного поверху, до спільної власності сторін по справі, адже замовником збільшення відповідної площі кімнати є Позивач, власними силами якого таке збільшення реалізовано станом на 2002 рік, а отже до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Доказів приналежності відповідачів до збільшеної площі кімнати та виникнення прав спільної власності на неї з підстав, встановлених законом, не надано. Разом з цим, у відповідності до положень ст. ст. 391, 392 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За позицією Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеної у постанові від 07.02.2014 №5 під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів в дохід держави судовий збір в розмірі 1000,00 грн., по 500,00 грн. з кожного в рахунок несплаченого судового збору за вимогу про визнання кімнати особистою власністю.

Outcome: approved