Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

згідно вимог поданої 02 серпня 2019 року позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 162 619,46 грн., з яких: 108 800 грн. - штрафні; 40 773,17 грн. - проценти за користування грошима; 10 175,75 грн. - інфляційні втрати; 2 870,53 грн. - три проценти річних та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 16 вересня 2011 року відповідно до договору позики нею передано відповідачу грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, що станом на 12 жовтня 2016 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 179 550 грн. У визначений договором термін (16 вересня 2012 року) відповідач борг не повернув, а тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року визнано мирову угоду, згідно якої відповідач зобов`язувався повернути їй 108 800 грн. до 10 вересня 2018 року. Оскільки відповідач борг не повернув, вона має право на стягнення штрафних, процентів за користування грошима, трьох процентів річних та інфляційних втрат. У відзиві представник відповідача зазначила, що відповідач позов визнає частково, не заперечує проти стягнення 3 % річних, просить виключити з суми інфляційних витрат суму за вересень 2018 року у розмірі 2 067 грн. 20 коп., зменшити розмір неустойки до 5 000 грн., оскільки відповідач не мав матеріальної можливості виплатити борг вчасно, а позивачем не подано доказів того, що їй завдано збитків у зв`язку із неповерненням відповідачем грошових коштів у визначений строк. Позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування грошима вважає безпідставними, оскільки грошове зобов`язання у розмірі 108 800 грн. виникло на підставі судового рішення, а не з договору позики. Сторін належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони просять справу слухати у їх відсутність у присутності їх представників. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність. У суді представник позивача позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах. Представник відповідача позов визнала частково згідно відзиву. Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Встановлено, що 16 вересня 2011 року відповідно до договору позики позивачем передано відповідачу грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, що станом на 12 жовтня 2016 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 179 550 грн. У визначений договором термін (16 вересня 2012 року) відповідач грошові кошти не повернув, а тому позивач звернулася до суду з позовом про стянення боргу за договором позики. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року провадження у справі закрито і визнано мирову угоду на таких умовах: грошове зобов`язання за укладеним\~між сторонами\~Договором позики від 16 вересня 2011 року сторони визначають в сумі 108 800 грн., що станом на день укладення мирової угоди згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно сумі 4 000 доларів США; відповідач зобов`язується повернути позивачу вказану суму протягом 18 місяців з моменту визнання даної мирової угоди судом; у разі порушення відповідачем вказаного строку він зобов`язується сплатити позивачу штраф в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Відповідач у визначений мировою угодою строк кошти позивачу не повернув. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно з ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання між сторонами по загальному правилу мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Ч.3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до роз`яснень п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Суд вважає, що відповідач порушує права позивача, не повертаючи грошові кошти, а відповідно права останнього підлягають захисту, шляхом їх стягнення в судовому порядку. При вирішенні спору суд виходив із того, що грошове зобов`язання у відповідача перед позивачем у розмірі 108 800 грн. виникло на підставі судового рішення, а не з договору позики. Жодним з ознак договору позики умови мирової угоди не відповідають, а тому відсутні підстави для стягнення процентів за користування грошима. Згідно п.4 мирової угоди у разі порушення відповідачем строку, зазначеного в п.2 даної мирової угоди, відповідач зобов`язується сплатити штраф в розмірі 1% від суми боргу, за кожен день прострочення. Враховуючи положення ст.549 ЦК України, неустойка передбачена у цьому пункті мирової угоди, за своєю правовою природою є саме пенею. Сторонами не заперечується, що боржник до 03 вересня 2019 року працював менеджером зі збуту в ТОВ "Ескада-М" та інших доходів не отримував. Крім цього, з його заробітної плати стягувалися аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у сумі 1 300 грн. щомісячно на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року та щомісячно сплачується 3 320 грн. в рахунок лізингових платежів. Зменшення судом розміру неустойки в разі її неспіврозмірності завданим збиткам полягає в оцінці наслідків порушення зобов`язання боржником і застосуванні принципу добросовісності. Оскільки позивачем не доведено наявність негативних наслідків для нього через прострочення відповідачем виконання зобов`язання, суд, враховуючи втановлені обставини, вважає за можливе зменшити заборгованість за пенею до 10 000 грн. 00 коп. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином у справі, після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням ч.2 ст.625 ЦК України. Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Враховуючи, що у строк, передбачений ухвалою суду - 10 вересня 2018 року, відповідач позичені кошти не повернув, це є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та індексу інфляції згідно ст.625 ЦК України, при цьому зменшуються інфляційні втрати за суму за вересень 2018 року. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду\~на викладене,\~

Outcome: approved