Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача Територіальної громади м. Чернівці, третя особа: Інспекція державного архітектурного будівельного контролю Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0251 га за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На даній земельній ділянці ним самочинно збудовано житловий будинок з трьох кімнат, загальною площею 162,80 кв.м та житловою 50,80 кв.м., який позначений в інвентаризаційній справі під літ. "Б". 24.07.2017 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради щодо нього винесено Припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил та зобов'язано привести об'єкт будівництва у відповідність до вимог чинного містобудівного законодавства. Будинок по [ADDRESS] побудований самочинно, але його будівництво здійснено у відповідності до діючих державних будівельних норм і правил. За результатами проведеного технічного обстеження об'єкта - трьохкімнатного житлового будинку по [ADDRESS] встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Він дозволу на початок виконання будівельних робіт не отримував, та у позасудовому порядку вирішити даний спір не може. Визнання права власності необхідне йому для належного оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок. Просить позовну заяву задовольнити. Позивач [PERSON], в його інтересах представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили, від останньої через канцелярію суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідача Чернівецької міської ради [PERSON] в судове засідання не з'явилася, від неї через канцелярію суду поступила письмова заява в якій вона не заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог, просила ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства та справу розглянути в її відсутність. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом, належними і допустимими доказами, установлено, що [PERSON] у відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0251 га за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.11). Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок на земельній ділянці площею 0,0251 га за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: [NUMBER], самочинно збудовано житловий будинок з трьох кімнат, загальною площею 162,80 кв.м та житловою 50,80 кв.м., який позначений в інвентаризаційній справі під літ. "Б"., його інвентаризаційна вартість становить 246518,00 грн. (а.с.12-20). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 24.07.2017 року щодо позивача, яким зобов'язано привести об'єкт будівництва у відповідність до вимог чинного містобудівного законодавства (а.с.21). У відповідності до технічного висновку про відповідність самовільно збудованого житлового будинку по [ADDRESS] від 23.11.2017 року, за результатами проведеного технічного обстеження об'єкта: житловий будинок (літ.Б) загальною площею - 162,80 кв.м., житловою площею - 50,80 кв.м., на предмет визначення можливості або неможливості його надійної та безпечної експлуатації були оглянуті основні несучі та огороджувальні конструкції об'єкта: житлового будинку (літ.Б) встановлено їх готовність до експлуатації та можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с.23). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Визнання права власності на самочинне будівництво позивачу потрібно для належного оформлення права власності на майно. Згідно ст. 90 ЗК України, право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Відповідно до ст. 375 ч. 3 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до п.15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва): «виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК України, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіції (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вимогами ст. 328 ч.2 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а відповідно до ст. 16 ч.2 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Підставою для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно відповідно до п. 10 додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту №7/5 від 07.02.2002 р. є рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 12,13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову -на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не було заявлено вимогу про стягнення судових витрат по справі з відповідача, тому судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved