Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог В жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить визначити, що розмір його частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] становить Ѕ частину. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 06 серпня 2006 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Летківською сільською радою Тростянецького району Вінницької області, про що складено відповідний актовий запис №10. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Проте, спільне подружнє життя не склалося й рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.06.2019 №274/2607/19 шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування в зареєстрованому шлюбі, 18.02.2011 за спільні кошти ними було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за позивачем, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашинським О. М. та зареєстрованого в реєстрі за №181. У зв`язку з тим, що квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності без визначення часток, позивач не може повноцінно реалізувати своє право власності. Крім того,станом на даний час відповідачка одноособово користується спільною сумісною власністю, позбавила позивача доступу до квартири. Відтак, з метою забезпечення повноцінної реалізації права власності на майно, що перебуває у спільній сумісній власності, необхідно визначити частки у праві спільної сумісної власності на нього. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 27.10.2020 цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Підготовче провадження ухвалою від 17.12.2020 закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, у письмовій заяві від 17.12.2020 просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов до суду не подала. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Обставини встановлені судом та докази на їх підтвердження 06.08.2006 між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.06.2019 шлюб, зареєстрований 06 серпня 2006 року у Летківській сільській раді Тростянецького району Вінницької області між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 10 розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашинським О. М. та зареєстрованого в реєстрі за №181, [PERSON] прийняв у власність квартиру номер [ADDRESS] ; квартира складається з двох жилих кімнат житловою площею 29,9 кв.м. та загальною площею 49,1 кв.м. (а.с.7). Право власності на квартиру зареєстровано одноособово за позивачем, що підтверджується витягом про державну реєсрацію прав номер 29218401 від 05.03.2011 (а.с.9). ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню та мотиви суду Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За час шлюбу подружжя придбало наступне майно: квартиру номер [ADDRESS] . Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, відсутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Жодних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо розміру часток в спільному сумісному майні немає, шлюбний договір не укладався. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки квартира була придбана сторонами за час шлюбу, а тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину зазначеного об`єкту нерухомого майна. V. Розподіл судових витрат На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 840,80 грн. судових витрат, понесених при зверненні до суду з вказаним позовом. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. Водночас, в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу позивачем не було подано жодного доказу. Таким чином, встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження як факту оплати правової допомоги, так і факту надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необгрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Outcome: partial