Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача КНП КДЦ «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, в якому простить: - визнати протиправним і скасувати наказ про звільнення з посади лікаря - стоматолога в дитячому Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва від 10 вересня 2020 року в частині звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку із скороченням посади з 10 вересня 2020 року; - поновити на посаді лікаря-стоматолога КПН «КДЦ» Деснянського району м. Києва з 11 вересня 2020 року. Вимоги позову обґрунтовує тим, що позивач займає посаду лікаря-стоматолога в дитячому Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну м. Києва. 07 липня 2020 року КНП «Консультативно-діагностичним центром» повідомлено позивача про скорочення посади і наступне звільнення 10 вересня 2020 року. Згідно із письмовим попередженням від 07 липня 2020 року вбачається, що адміністрація КНП «Консультативно-діагностичного центру» повідомляє про внесення змін до штатного розпису КНП «Консультативно-діагностичного центру» з 11 вересня 2020 року та скорочення 0,75 ставки посади лікаря-стоматолога дитячого Стоматологічного відділення Філії № 5. 10 вересня 2020 року звільнено позивача з посади лікаря-стоматолога на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням посади. Звільнення є незаконним, оскільки не був дотриманий установлений трудовим законодавством України порядок звільнення. Позивача звільнено, не вживши жодних заходів з метою працевлаштування її в Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну міста Києва, а саме не запропоновано їй усі вакантні посади, які існували, як на дату її звільнення з роботи - 10 вересня 2020 року, так і в період з дати попередження про наступне звільнення до дати звільнення. Зокрема, не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки кваліфікація в неї була вищою за інших працівників, які залишилися працювати в Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну м. Києва та стаж роботи був більший, ніж у інших працівників, які залишилися працювати. Крім того, позивача звільнено з роботи з посади лікаря-стоматолога без згоди профспілкового органу. Відповідач правом відзиву не скористався. 09.10.2020 ухвалою суду відкрито провадження по вказаній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Представник відповідача - КНП КДЦ «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва в судове засідання не з`вився, про розгляд справи неодноразово повідомлялися, зокрема, від останніх надходила заява про відкладення розгляду справи та на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва надавалися документи, а саме наказ про звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За викладених обставин, судом визнано за можливе розглянути спір за відсутності сторін на підставі матеріалів справи. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, а також те, що сторона позивача не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступне. Позивач [PERSON] займає посаду лікаря-стоматолога в дитячому Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну м. Києва. 07 липня 2020 року КНП «Консультативно-діагностичним центром» Деснянського району міста Києва повідомлено позивача про скорочення посади і наступне звільнення 10 вересня 2020 року. Згідно із письмовим попередженням № 1953 від 07 липня 2020 року вбачається, що адміністрація КНП «Консультативно-діагностичного центру» повідомляє про внесення змін до штатного розпису КНП «Консультативно-діагностичного центру» Деснянського району м. Києва з 11 вересня 2020 року та скорочення 0,75 ставки посади лікаря-стоматолога дитячого Стоматологічного відділення Філії №5. Адвокатом Ясинецьким О.А. в інтересах [PERSON] надсилалися адвокатські запити за вих. № 23/07/2020-2011 від 23 липня 2020 року, № 04/09/2020-2011 від 04 вересня 2020 року, № 29/09/2020-2011№5 від 29 вересня 2020 року щодо отримання копії трудового договору, укладеного між [PERSON] та дитячим Стоматологічним відділенням Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну міста Києва, копії Наказу або іншого документу відповідно до якого було прийнято рішення про внесення змін до штатного розпису КНП «Консультативно-діагностичного центру» Деснянського району м. Києва з 11 вересня 2020 року та скорочення 0,75 ставки посади лікаря-стоматолога дитячого Стоматологічного відділення Філії №5, що стало підставою для скорочення посади і подальшому стане підставою для звільнення [PERSON] 10 вересня 2020 року, при цьому у листах від 12 серпня 2020 року вих. №2374, 16 вересня 2020 року вих. №2777 від КНП «Консультативно-діагностичного центру» було відмовлено в наданні інформації на адвокатські запити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва 09 жовтня 2020 року при відкритті провадження по справі у відповідача витребувано завірену належним чином копію наказу про звільнення з посади лікаря-стоматолога в дитячому Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва від 10.09.2020 [PERSON] за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначена ухвала суду отримана відповідачем 27.11.2020, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. 27.01.2021 відповідачу повторно направлена ухвала суду від 09.10.2020 для виконання. 11.02.2021 ухвала суду отримана відповідачем, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва 04 березня 2021 року постановлено повторно витребувати в КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва завірену належним чином копію наказу про звільнення з посади лікаря-стоматолога в дитячому Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва від 10.09.2020 [PERSON] за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Застосувано до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 148 ЦПК України. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва в дохід державного бюджету України штраф в розмірі 2270 грн. До суду надійшла копія наказу, з якого вбачається, що 10 вересня 2020 року звільнено позивача [PERSON] з роботи з посади лікаря-стоматолога в дитячому Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну міста Києва на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням посади, що підтверджується витягом з наказу від 09 вересня 2020 року за № 222-к (а.с.52). Звільнення працівника з роботи вважається законним, якщо існували правові підстави для звільнення, і державним органом був дотриманий, установлений трудовим законодавством України, порядок звільнення. Одночасно, звільнення є незаконним, якщо воно відбулося без законної підстави, або з порушенням порядку, установленого трудовим законодавством. Позивача [PERSON] звільнено, не вживши жодних заходів з метою працевлаштування її в Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну міста Києва, а саме не запропоновано їй усі вакантні посади, які існували, як на дату її звільнення з роботи - 10 вересня 2020 року, так і в період з дати попередження про наступне звільнення до дати звільнення. Зокрема, не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки кваліфікація і продуктивність праці в неї була вищою за інших працівників, які залишилися працювати в Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну м. Києва та стаж роботи був більший, ніж у інших працівників, які залишилися працювати. Крім того, звільнення відбулося з посади лікаря-стоматолога в дитячому Стоматологічному відділенні Філії № 5 КНП «КДЦ» Деснянського районну міста Києва без згоди профспілкового органу. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. За період роботи позивач [PERSON] проявила високу продуктивність праці, відпрацювала максимально можливу кількість робочого часу, а кількість днів непрацездатності чи перебування у відпустках є мінімальним. Заходи дисциплінарного реагування до неї не застосовувалися, натомість неодноразово вона заохочувалася за сумлінне ставлення до виконання своїх обов`язків. Також потрібно зазначити той факт, що позивач [PERSON] проходила курси підвищення кваліфікації, що підтверджується посвідченням № 853 від 14 квітня 2020 року. Визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці, тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочується, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Зазначена позиція викладена в постанові КЦС Верховного суду від 22 вересня 2020 року по справі №161/7196/19. Отже, при звільненні позивача з роботи по ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням посади КНП "Консультативно-діагностичним центром" Деснянського району м. Києва порушено встановлений трудовим законодавством України порядок звільнення, оскільки КНП «Консультативно-діагностичним центром» Деснянського району м. Києва звільнено позивача з роботи за відсутності підстав для звільнення та з порушенням встановленого порядку звільнення, є протиправним і підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також право на захист при незаконному звільненні. Оцінюючи подані докази, суд ухвалюючи рішення по справі, керується наступним. Згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та вживає заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу. Із викладеного вбачається, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу попередити працівника про можливе наступне вивільнення та обов`язок працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Разом з тим, суди не наділені повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 05.12.2018 року у справі № 161/9976/16-ц зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Однак, відповідачем не запропоновано позивачу інші вакантні посади (інша робота) за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Позивач у випадку пропозиції роботодавцем даних вакантних посад погодилась б, як зазначалося позивачем у судовому засіданні, на працевлаштування, як було зазначено нею у судовому засіданні. Відтак, відповідачем порушено вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не було запропоновано усіх вакантних посад, які виникли у роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору з працівником. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.2,36,40,41 КЗпП України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Отже, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Згідно п.4 ч.1ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved