Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

В позові до суду позивач вказав, що 10.11.2017 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №992770460. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних» зокрема: - у п.7.4 Кредитного договору він начебто підтверджує, що вся необхідна інформація надана йому Кредитодавцем з дотриманням законодавства про захист прав споживачів. Проте йому, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», отже відсутнє будь-яке письмове твердження про його ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Також в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. Не існує будь - якого окремого документу, де викладена інформація передбачена вищезазначеними законами, на якому б стояв його підпис про ознайомлення з такою інформацією. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту; - відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови кредитного договору, зокрема згідно додатку до Кредитного Договору реальна річна процентна ставка за кредитом 51,00% від суми кредиту. Тому за користування кредитом в розмірі 3 500 грн. в проміжок 30 днів він сплачує відповідачу суму в розмірі 1 785,00 грн. Поряд з цим згідно з п. 4.3 Договору при порушенні Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, в тому числі у разі прострочення встановленого у цьому Договорі строку повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на його користь пеню у розмірі 3.0% (три цілих нуль десятих процентів) від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, тобто сума компенсації становить майже 100%, що відповідно до ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, та є всі підстави для визнання п.4.3 Кредитного договору не дійсним; - вважає, що п.п. 4.3, 4.4 Кредитного договору порушено норми ч.1 ст.. 61 Конституції України, щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов'язання, а саме, як передбачено умовами п. 4.3. Кредитного договору у разі порушення Позичальником виконання зобов'язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за ним Договором, він зобов'язується сплатити на користь Фінансової Установи пеню у розмірі З % ( три проценти) від залишку суми кредиту за кожен день прострочення повернення кредиту, починаючи з першого дня порушення Позичальником умов Договору до моменту ' повного погашення Заборгованості за кредитом. Поряд з цим, відповідно до п. 4.4. Кредитного договору у разі порушення виконання зобов'язань щодо погашення суми кредиту та/або сплати процентів за цим Договором та у разі, якщо встановлена підпунктом 1.4.1 пункту 1.4 цього Договору процентна ставка за користування кредитом менша ніж 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то Позичальник сплачує Фінансовій Установі пеню у розмірі різниці між 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків та процентною ставкою зазначеною в п. 1.4.1 від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом до першого дня порушення Позичальником умов Договору. Тобто фактично, відповідно до умов договору за одне правопорушення, а саме: порушення ним виконання зобов'язань, щодо погашення суми кредиту та/або сплати процентів, він повинен сплачувати пеню двічі. - наявні порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», адже відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, оскільки з аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана позивачем згода на обробку персональних даних позивача є безстроковою та безвідкличною. З огляду на вищезазначене, просив визнати недійсним кредитний договір №№992770460 від 10.11.2017 р.. Сторони в судове засідання не з'явились, позивач подав суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача, в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність. Також подав до суду відзив на позов [PERSON] в якому зазначив, що позивач виходячи із змісту позовної заяви повністю визнає укладення договору, його ніхто не спонукав до його укладення, ініціатива укладення в цілому надходила від нього. У позивача не було обмеження в часі для ознайомлення із порядком та умовами надання грошових коштів у кредит. Він добровільно уклав договір та підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов'язується неухильно дотримуватися вказаних правил. А тому вимоги позивача вважає безпідставними та у їх задоволенні просив відмовити. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом із копії наданого спірного договору позивачем встановлено, що 10.11.2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір №992770460, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 3 500,00 грн. /а.с. 9-10/. Водночас, позивач просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року визнати договір, укладений між сторонами 10.11.2017 року недійсним. Згідно преамбули вказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Зважаючи на те, що позивач посилається на застосування Закону № 1023-XII, умови договору цілі кредиту не визначають, слід вважати, що кредит був взятий для особистих потреб. Доказів протилежного відповідно до принципів змагальності відповідач суду не надав. Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року (далі - Постанова № 9) відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Проте відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір було укладено у письмовій формі. Згідно п. 3.2. Договору, підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він отримав від Позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього Договору, а тому Договір є укладений. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач посилається на те, що відповідач перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", а також Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 року не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту. Проте станом на момент укладення договору ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" не містила частини другої, а тому вказане твердження зі сторони позивача є безпідставним. До того ж, із п.7.4 Кредитного Договору вбачається, що позичальник підтверджує, що отримав від позикодавця до укладення договору інформацію вказану в ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» /а.с. 10/, про що засвідчив своїм електронним підписом у спірному договорі. А тому, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Відповідно, так само суд оцінює і твердження позивача про те, що така діяльність відповідача є підприємницькою практикою, яка вводить в оману, які обґрунтовуються тими ж посиланнями, які нічим не підтверджені. Адже згідно абз. 8 ч. 2 ст. 19 Закону № 1023-XII підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як роз'яснено у п. 20 Постанови № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак позивач не надав доказів введення в оману, адже підписав договір кредиту, який за своїм змістом містить всю інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Суд вважає також необґрунтованими посилання позивача на те, що ч.4 Договору є несправедливою з огляду на встановлення у ньому вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, а саме понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Натомість, відповідно до ст. 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Однак пункт 4.3 Договору передбачає, що за порушення Позичальником виконання зобов'язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за цим договором, він зобов'язується сплатити на користь Фінансової установи пеню у розмірі 3 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення повернення кредиту, що не становить понад 50 % суми позики. Позивач стверджує, що п.п. 4.3, 4.4 Кредитного договору прямо суперечать нормам встановленим ч.1 ст.61 Конституції України, щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов'язання. Однак, дане твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки санкції передбачені п.4.3 та п. 4.4 Кредитного договору передбачають відповідальність за порушення позичальником умов договору. Отже, при належному виконанні договірних зобов'язань штрафні санкції у вигляді пені не застосовуються. Також позивач посилається на те, що п. 7.4 Договору є незаконними та суперечать абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки в умовах договору не передбачено права позичальника на відкликання його згоди на обробку його персональних даних, тобто згідно умов кредитного договору надана ним згода на обробку його персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Відповідно до п. 7.4 Договору позичальник підтверджує, що дає згоду на безстрокову обробку своїх персональних даних. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 року, поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Таким чином, зважаючи на підписання позивачем Договору він дав згоду на обробку його персональних даних. Однак згідно п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 1 червня 2010 року суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних. А тому положення п. 7.4 Договору про те, що позичальник надає свою згоду на обробку його персональних даних суперечать вищенаведеним вимогам Закону. Відповідно за змістом положень ч. 1 ст.203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсними. Однак спірний правочин був би вчинений і без включення до нього такого положення, а тому недійсність такого положення не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. З огляду на вищевикладене, позов підлягає до часткового задоволення. На підставі ст. ст. 203, 207, 215, 217, 1046, 1047, 1049 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 року, Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 року,

Outcome: dismissed