Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

В грудні 2014 року Департамент фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті незаконних дій колишнього голови ОДА [PERSON] Державному бюджету України в особі головного розпорядника коштів Державного бюджету по КВК 795 - обласній державній адміністрації та розпоряднику коштів державного бюджету - департаменту фінансів ОДА, який за дорученням облдержадміністрації виконав рішення суду, нанесені збитки в сумі 14656,49 грн., а саме виплачено [PERSON] середню заробітну плату за вимушений прогул в сумі 10166,00 грн. та перераховано єдиний соціальний внеск у сумі - 4490,49 грн. У зв»язку з незаконним звільненням [PERSON] позивач просить суд зобов»язати колишнього голову облдержадміністрації [PERSON] відшкодувати шкоду в розмірі 14656,49 грн., заподіяну організації у зв»язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу відповідно до ст. 134, 237 КЗпП України. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.02.2015 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави в особі Департаменту фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації у відшкодування збитків 14 656,49 грн. та перарахувати вказану суму на рахунок 35214017007921 Департаменту фінансів Чернігівської облдержадміністрації (код 02317451) в ГУ ДКСУ у Чернігівській області м.Чернігів, код банку 853592. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення від 17.02.2015 року, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. При розгляді справи за наявними в матеріалах справи доказами судом не встановлено, в чому саме полягає завдана державі шкода та винність голови обласної державної адміністрації в прийнятті незаконного розпорядження. В скарзі заявник посилається, що після звільнення з посади директора департаменту фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації [PERSON] інша особа на цю посаду до поновлення звільненого працівника не призначалась, обов»язки директора департаменту виконував заступник директора. У зв»язку з цим, шкода, пов»язана з виплатою подвійної заробітної плати (новопризначеному працівнику та поновленому на роботі) державі не була завдана. Вказує, що в порушення вимог закону суд не залучив до участі в розгляді справи Чернігівську обласну державну адміністрацію та посадових осіб ОДА, відповідальних за підготовку розпорядження, не дослідив оригінал розпорядження та додані до нього висновки та інші документи. Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в результаті неправомірних дій колишнього голови ОДА [PERSON] Державному бюджету України в особі головного розпорядника коштів Державного бюджету по КВК 795 - обласній державній адміністрації та розпоряднику коштів державного бюджету - департаменту фінансів ОДА нанесені збитки, які підлягають стягненню згідно ст. 237 КЗпП України та п. 33 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону виходячи з наступного. При покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, необхідно враховувати, зокрема, вимоги гл. IX КЗпП України, якою передбачені підстави, умови, межі матеріальної відповідальності працівників та ін. За загальним правилом, встановленим ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Виходячи з того, що відповідно до п. 8 ст. 134 і ст. 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу може бути покладена при наявності її персональної вини в цьому. Зазначених положень судом першої інстанції не враховано. По справі встановлено, що 03.03.2014 року Указом Президента України (а.с. 119) [PERSON] призначено головою Чернігівської обласної державної адміністрації. Розпорядженням голови Чернігівської обласної державної адміністрації [PERSON] № 469-к від 01.08.2014 року директор Департаменту фінансів облдержадміністрації [PERSON] був звільнений з посади, відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП (а.с. 5). Наступним розорядженням голови Чернігівської обласної державної адміністрації [PERSON] № 565-к від 01.09.2014 року, скасовано розпорядження № 469-к від 01.08.2014 року "Про звільнення [PERSON]" та зобов'язано в.о. директора Департаменту фінансів [PERSON] забезпечити проведення перерахунків всіх належних працівникові виплат у встановленому законом порядку (а.с. 6). В подальшому розпорядженням голови ОДА [PERSON] № 607-к від 12.09.2014 року було внесено зміни та доповнення до розпорядження від 01.09.2014 року № 565-к та поновлено [PERSON] на посаді директора департаменту фінансів облдержадміністрації, та зобов'язано в.о. директора департаменту фінансів [PERSON] забезпечити виплату [PERSON] всіх сум, що належать йому, за період вимушеного прогулу у порядку, визначеному чинним законодавством (а.с. 6). На виконання розпорядження виданого в.о. голови Чернігівської обласної державної адміністрації Журман С.М. № 644 від 05.11.2014 року „Про виконання рішення суду" (а.с. 17) Департамент фінансів виплатив [PERSON] 10166,00 грн. заробітної плати та сплатив єдиний соціальний внесок в сумі 4490,49 грн. Відповідно до правової позиції викладеної в ПВС України від 26.11.2014 року, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишилось, що Указом Президента України від 03.03.2014 року [PERSON] призначено головою Чернігівської обласної державної адміністрації, тобто відповідач не перебуває в трудових відносинах з Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації. Окрім того, місцевим судом не враховано, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто саме з Чернігівської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 12-16). Разом з тим, як вбачається з платіжних доручень № 500 та 503 від 06.11.2014 року (а.с. 22) кошти було сплачено Департаментом фінансів Чернігівської ОДА, який не є боржником за вище зазначеним судовим рішенням. В порушення вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України суд першої інстанції не дослідив надані докази і не дав їм належної правової оцінки прийшов до необгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, а тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 380-382 ЦПК України, за змістом наведених норм закону поворот виконання скасованого рішення суду допускається у разі його фактичного виконання і ухвалення судом нового рішення у справі. Відповідно до постанов про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2015 року (а.с. 109-110) винесених старшим державним виконавцем Деснянського відділу органу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.02.2015 року виконано в повному обсязі. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про поворот виконання рішенння суду, а саме зобов»язання повернути Департамент фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації стягнені з [PERSON] кошти в сумі 14 656,49 грн. Оскільки апеляційна скарга [PERSON] задовольняється, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з Департаменту фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації на користь [PERSON], в повернення сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, необхідно стягнути 535,92 грн.

Outcome: approved