Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Направленим позовом заявник просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільної з відповідачем дитини, [PERSON] , яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000, 00 гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною 23 років. В обґрунтування заявленої вимоги позивач вказала, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з навчанням, хоча в змозі це робити. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України, розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечення сторін щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 19.10.2002 року виконавчим комітетом Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області було зареєстровано шлюб між сторонами, від якого [INFO] народилась дитина [PERSON] (а.с. 4, 8). 19.10.2007 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22.07.2008 року (а.с. 6). З відповідача на користь позивача на підставі виконавчого листа №2-759, виданого Житомирським районним судом Житомирської області 14.05.2007 року, стягувались аліменти на утримання дитини, [PERSON] (а.с. 10). Дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №270 від 18.02.2021 року (а.с. 5). [PERSON] навчається на бюджетній основі денної форми навчання Житомирського державного університету ім. Івана Франка, що підтверджується довідкою №20/21 від 10.02.2021 року (а.с. 9). Термін навчання закінчується у червні 2024 року. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дочки у зв`язку з продовженням навчання останньої. Відповідач подав відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю. В обґрунтування відзиву зазначив, що підставами відмови у задоволенні позову є навчання позивача саме на державній (бюджетній) формі навчання, а також передбачена ст. 182 СК України у відповідача наявність малолітньої дитини, яка має проблеми зі здоров`ям, а також необхідність утримання батьків пенсійного віку, втрата роботи та неможливість сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі. В той же час, відповідач зазначив, що в разі якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позову, просив врахувати його сімейний стан, матеріальне становище, стан здоров`я та не призначати аліменти у розмірі більше ніж 1000 гривень на місяць. До відзиву додано свідоцтво про народження малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , довідку про склад сім`ї відповідача, видану виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №486 від 14.04.2021 року, довідку КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги" від 17.04.2021 року про стан здоров`я [PERSON] , копію трудової книжки (а.с. 17-29). Позивач подала відповідь на відзив, яким зазначила, що твердження відповідача про те, що на його утриманні перебувають батьки не відповідає дійсності, оскільки не підтверджені жодними належними доказами. Вказала, що відповідач отримує неофіційний дохід, є працездатним, роботу у 2020 році не втратив, а звільнився за власним бажанням, а відтак спроможний сплачувати аліменти у заявленому розмірі (а.с. 30-34). Запереченням на відповідь на відзив відповідач зазначив, що не може надавати матеріальну допомогу дитині. Натомість, позивач, яка отримує пенсію як інвалід 3-ї групи, є працездатною, працює неофіційно та отримує стабільний високий дохід, набула у власність земельну ділянку (а.с. 45-47). Правовідносини між сторонами у справі врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно з ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття, виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба в зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Необхідність утримувати інших дітей не виключає обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу також своїй повнолітній доньці - [PERSON] , яка її потребує. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі №644/3610/16-ц. Враховуючи вищевикладене, на основі з`ясованих обставин, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також виходячи з критеріїв розумності та справедливості, враховуючи матеріальне становище дитини, яка продовжує навчання та те, що обов`язок матеріально утримувати дитину є як у матері, так і у батька, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 600, 00 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до закінчення навчання дитиною, але не більше ніж до досягнення нею 23-х річного віку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial