Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 27.08.2018 року, який було уточнено 27.11.2018 року в якому просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду у розмірі 145\~200 грн. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що він був призваний на строкову військову службу до Збройних сил України 08.11.2016 року. В період з 14.11.2016 року по 03.12.2016 року навчався в навчальному підрозділі військової частини [NUMBER] за програмою початкової підготовки молодого солдата. З 05.12.2016 року по 26.12.2016 року проходив навчання в навчальному підрозділі військової частини [NUMBER] у м. Одеса, а потім проходив військову службу в якості старшого солдата , водія взводу охорони військової частини. Під час проходження військової служби його стан погіршився та його направили до медичного пункту, а потім до госпіталю. Під час лікування був встановлений діагноз : ембріональний рак правого яєчка Т2N0М0, 2 стадія, 11 кл.гр. та зроблена операція. У відповідності до свідоцтва про хворобу №1673 (додаток 11 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України) захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Після перенесеного захворювання та розкладу хвороб він непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 05.09.2017 року №17 він старший солдат строкової військової служби звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) ч.6 ст. 26 з урахуванням п. б ч.2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». \~ \~ \~ \~У відповідності до свідоцтва про хворобу №1673 від 31.08.2017 року військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтв підтверджено, що вказані захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Висновком Дніпропетровської обласної МСЕК №5 від 27.11.2017 року позивачу була встановлено 3 група інвалідності, захворювання пов`язане з проходженням військової служби. МСЕК також встановлено обмеження по умовам праці, йому не дозволено тяжка фізична праця, переохолодження. Міністерством оборони України у 2017 році їй була виплачена вихідна допомога при звільненні в запас у розмірі 8 посадових окладів. Інших виплат, в тому числі і відшкодування моральної шкоди він не отримував. Як інваліду війни 3 групи їй була встановлена пенсія в розмірі 1452 гривень. Після звільнення в запас він був направлений до постановлення на облік до КЗ «Криворізький онкологічний диспансер». Йому було запропоновано лікування у вигляді хіміотерапії, однак він відмовився у зв`язку із відсутністю коштів. На даний час він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, у зв`язку із отриманим захворюванням йому слід контролювати свій стан здоров`я, лікарі побоюються рецидиву та метастазів, тому він відчуває себе пригніченим. Йому доводиться звертатись за психологічною допомогою до фахівців. Лікування анонімне, оплатне. Вина відповідача у завданні моральної шкоди полягає у самому факті отримання ним захворювання під час служби у Збройних силах. Він вважає, що мінімальною сумою компенсації за перенесені ним душевні страждання достатньою є сума 1452000 грн., що дорівнює 1000 кратному розміру отриманої ним пенсії. До призову на військову службу він був здоровим та отримане захворювання позбавило його можливостей реалізації його звичок, бажань, він міг отримати іншу роботу без обмежень. У завданні моральної шкоди вбачає вину Міністерства оборони України, як уповноваженого органу державного управління. Наявність причино-наслідкового зв`язку між виконанням ним військового обов`язку та наслідками підтверджується наданими ним документами. Відтак, саме Міністерство оборони України, як на уповноважений орган покладається обов`язок відшкодувати йому моральну шкоду. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник Міністерства оборони України Вологжаніна О.Д. подала відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Свої заперечення відповідач мотивував тим, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України, керівництво Збройними силами України, в межах передбачених Конституцією України, здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних сил України. Начальник Генерального штабу Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє керівництво Збройними силами України. Тобто виходячи зі змісту позовної заяви за виконанням конституційного обов`язку повинна відповідати Держава в особі Президента України як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять службу, що підтверджується змістом Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Відповідно до Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям та членам їх сімей надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації та моральні страждання вже враховані чинним законодавством. Вважає, що документальних доказів страждань позивач не надав. Спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах не є матеріально-правовою презумпцією, тому має доводитись не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а ще й її розмір. \~ Позивач в позові не надає на підтвердження позову належних і допустимих доказів щодо вини дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення моральної шкоди. Законом прямо не встановлено, що моральну шкоду за виконання конституційного обов`язку відшкодовує Міністерство оборони. Посилання позивача на обов`язок держави відшкодовувати завдану йому моральну шкоду Міністерством оборони України як уповноваженим органом державного управління, з урахуванням правового висновку , який висловлений Верховним судом у постанові від 21.10.2014 року у справі №3-96гс14 є безпідставним. У вказаній справі Верховний Суд України виходив з того, що на правовідносини, які виникли у 2008 році поширюються положення ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», якою передбачено, що Міністерство оборони України здійснює управління військовим майном, тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування) приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Отже, обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдачу майну інших осіб внаслідок вибуху боєприпасів у мирний час та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними свої повноважень покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Отже, наявність шкоди не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правових відповідальності, при цьому правильно визначити суб`єкта такої відповідальності. Ухвалою суду від 29.11.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 31.05.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 68). В ході розгляду справи позиваем заявлялись наступні клопотання: позивачем [PERSON] про витребування доказів, яке ухвалою суду від 15.02.2019 року було задоволено та витребувано з Дніпропетровського обласного військового комісаріату належним чином завірені копії приписної карти на ім`я [PERSON] , що відображає висновки військово-лікарської комісії (а.с. 48-49), про витребування доказів, яке ухвалою суду від 31.05.2019 року було задоволено та витребувано з Дніпропетровського обласного військового комісаріату належним чином засвідчену копію виписки з особової справи [PERSON] , [INFO] , а саме висновки військово-лікарської комісії, яка визначала придатність до військової служби, як призовника у 2016 році; Саксаганського районного військового комісаріату м. Кривого Рогу ( [ADDRESS] ): належним чином засвідчену виписку з особової справи [PERSON] , [INFO] , а саме висновки військово-лікарської комісії, яка визначала придатність до військової служби, як призовника у 2016 році (а.с. 70-71), про витребування доказів, яке ухвалою суду від 06.08.2019 року задоволено та витребувано з з Комунального підприємства «Криворізького онкологічного диспансеру» Дніпропетровської обласної ради» (місцезнаходження: 50048, м. Кривий Ріг, вул. Дніпропетровське шосе, буд. 41) та Комунального підприємства «Криворізька міська лікарня №4» Криворізької міської\~ради медичні документи, а саме: виписки із медичної картки заведеної на ім`я [PERSON] , [INFO] , в якій зазначено з якого приводу він перебуває на обліку; яке лікування йому було призначено, та який стан його здоров`я на теперішній час (а.с. 82-83).. . Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. У попередніх судових засіданнях позивач [PERSON] позовні виомги підтримував, у подальшому правом присутності не скористувався, надавши клопотання про розгляд справи за відсутності його, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] , у попередніх судових засіданнях заперечувала щодо задоволенні позовних вимог, у подальшому правом присутності не скористувалась, надавши клопотання про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Представник третьої особи, у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, враховуючи позицію сторін, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до наступних висновків. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] був призваний на строкову військову службу 09.11.2016 року та навчався в навчальному підрозділі військової частини [NUMBER] за програмою початкової підготовки молодого солдата, з 05.12.2016 року по 26.12.2016 року проходив навчання в навчальному підрозділі військової частини [NUMBER] у м. Одеса, у подальшому проходив військову службу в якості старшого солдата на посаді водія взводу охорони військової частини, з 06.09.2017 року звільнений у запас, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 15-18) та копією облікової картки до військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 56) та не заперечувалось сторонами під час судового розгляду. Згідно свідоцтва про хворобу №1673 31 серпня 2017 року військово-лікарською комісією (хірургічного профілю) Військово-медичного клінічного центру Південного регіону за розпорядженням командира в/ч [NUMBER] від 10.08.2017 року №350/312/24/2141 було проведено огляд [PERSON] було встановлено , що захворювання пов`язане з проходженням військової служби на підставі ст. 8 б графи І Розкладу хвороб непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час (а.с. 53). З 31.07.2017 року по 01.09.2017 року [PERSON] проходив лікування у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону та було встановлений діагноз ембріональний рак правого яєчка Т2 N0M0 2 стадія, ІІ кл.гр., операція (03.08.2017 року правостороння фунікулоорхєктомія. Стан після перенесеної вітряної віспи, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №11132 (а.с. 54-55) . Відповідно до витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 05.09.2017 року з 07.09.2017 року старший солдат строкової військової служби [PERSON] , водій взоду охорони роти охорони військової частини [NUMBER] звільнено у запас за пункту б (за станом здоровя) ч.6 ст. 26 з урахування п.б ч.8 чт. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с. 7). Відповідно до виписок з акту МСЕК (а.с.5), за результатами первинного огляду 27.11.2017 року встановлено третю групу інвалідності з 21.11.2017 року, причина інвалідності захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, строком до 01.12.2018 року , протипоказана важка праця, переохолодження. Повторним переоглядом третя група інвалідності з 01 грудня 2019 року строком до 01.12.2020 року, протипоказана важка праця, можлива праця водія (а.с. 101-102). Стаття 56 Конституції України\~встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України»\~передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство оброни України, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671, в редакції, що є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Положення), Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили, та є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. До повноважень Міністерства оборони України віднесено здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки; здійснення відповідно до законодавства правового і соціального захисту військовослужбовців, резервістів Збройних Сил, військовозобов`язаних, призваних на збори, членів їх сімей та працівників Збройних Сил (підпункти 81, 82 пункту 4 Положення). Відповідно до\~статті 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку. Відповідно до\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналогічні роз`яснення містяться у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~(далі - Закон) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому\~законом\~порядку. Положеннями\~статті 11 вказаного Закону\~встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень\~статті 1173 ЦК України. Із матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у [PERSON] стало захворювання, пов`язане з проходженням ним військової служби та було встановлено причинний зв`язок захворювання з проходженням військової служби. Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої\~статті 23 ЦК України), враховуючи, що на момент призову позивач [PERSON] був придатний до служби, не потребував лікування (а.с. 78), у подальшому 27.11.2017 року [PERSON] була встановлена інвалідність та він на теперішній час потребує лікування, знаходиться на диспансерному обліку в КП "Криворізький ОД" ( випсики з абулаторної карти №15553, а.с. 90), суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок хвороби є доведеним. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим захворюванням з наступним встановленням інвалідності. Таким чином,\~\~наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України обов`язку її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України. Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі\~\~ № 3-86гс14, є безпідставними, оскільки у вказаній справі були встановлені незаконні дії та бездіяльність військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, які стали підставою виникнення обов`язку у держави в особі Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час. Крім того, встановлено, що [PERSON] зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з захворюванням під час виконання обов`язків військової служби, яка має особливий характер, у зв`язку із чим наказом командира військової частини [NUMBER] від 05.09.2017 року з 07.09.2017 року був виключений із списків особового складу військової частинини та усіх видів забезпечення та йому була виплачена вихідна допомога у розмірі 8 посадових окладів (а.с. 7). При цьому, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до\~законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей»\~та іншими законами (частина перша\~статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Положеннями\~статті 11 вказаного Закону\~встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вище викладене та те, що позивачем не доведено протиправність дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), наявність причинного зв`язку між захворюванням позивача, яке настало внаслідок проходження військової служби, та протиправним діянням Міністерства оборони України, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Вирішуючи питання\~про розподіл\~судових витрат\~відповідно до\~ст.141\~ЦПК України\~суд враховує,\~що позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору та\~зогляду на відмову в задоволенні пред`явлених вимог, суд вважає за доцільне судові витрати покласти на рахунок держави.

Outcome: dismissed