Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 13.01.2020 року звернувся позивач [PERSON] із вказаною позовною заявою та просить суд визнати протиправними дії державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіна Д.В. щодо проведення реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» на квартиру [ADDRESS] ; скасувати рішення державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіна Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50219174 від 13.12.2019 року про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Альфа Банк». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державна реєстрація прав на нерухоме майно була здійснена державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В. із порушенням положень договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку», між позивачем та іпотекодержателем не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, жодних повідомлень від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття предмету іпотеки у власність позивач не отримував. Окрім цього, перереєстрація права власності на квартиру відбулась з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира використовується позивачем як єдине та постійне місце проживання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. У письмовому відзиві на позовну заяву зазначив, що примусове відчуження майна відповідача не здійснювалось, перереєстрація права власності на квартиру відбулась на підставі згоди позивача, передбаченої умовами іпотечного договору, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до правовідносин, що склались між сторонами. Окрім цього зазначив, що АТ «альфа-Банк» належним чином здійснило повідомлення позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. Державний реєстратор Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікін Д.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що рішення державного реєстратора прийнято у відповідності до вимог законодавства, позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір №1506/0508/45-017 від 16.05.2008 року, згідно п. 1.1 якого банк надав йому кредит у розмірі 50 000, 00 доларів США для здійснення ним розрахунків за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,2 кв.м. З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе обов`язків за кредитним договором, 16.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №1506/0508/45-017-Z-1, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Дельта-Банк» отримав права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Альфа Банк» отримав права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Доказів щодо укладення договорів про відступлення права вимоги в матеріалах справи не міститься, однак жодна із сторін не заперечує вказані обставини. Чинність вказаних договорів не є предметом розгляду у вказаній справі, тож посилання позивача щодо правової природи вказаних договорів не оцінюються судом. 10.12.2019 року Державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50219174, щодо реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру [ADDRESS] , загальна площа 30,2 кв.м. Номер запису про право власності 34643212. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що підставами для прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення стали подані АТ «Альфа-Банк» документи, а саме договір іпотеки, серія та номер: 4079, виданий 16.05.2008 року, видавник: Приватний нотаріус Криворотенко Л.І.; висновок про вартість майна від 12.11.2019 року, видавник: ТОВ «Незалежна експертна компанія»; документи що підтверджують вручення вимоги, серія та номер: [NUMBER] , видавник: ПАТ "Укрпошта"; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, серія та номер: 1524, виданий 23.08.2019 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк». У статті 12 Закону України «Про іпотеку» ( тут і далі в редакції станом на день укладення іпотечного договору) визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Дослідивши текст договору іпотеки від 16.05.2008 року судом встановлено, що згідно із п. 12.3. вказаного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, а саме згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в п. 12.3.1. та 12.3.2. цього Договору. Відповідно до п.п 12.3.1. договору іпотеки, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3. Договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Таким чином суд приходить до висновку щодо необґрунтованості посилань позивача щодо необхідності обов`язкового укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя оскільки сторони прямо передбачили можливість перереєстрації права власності на квартиру на підставі застереження в іпотечному договорі. Окрім цього, відповідно до ст. 35 Закону України № 898-IV «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Тобто, умовою реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом ч. 2 ст. 590 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 35 Закону України № 898-IV «Про іпотеку» є наявність у іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності чи укладення окремого договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання, а також сплив 30-ти денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання. Згідно із пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подається, в тому числі документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, та з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України № 898-IV «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. На підтвердження виконання відповідачем обов`язку в частині направлення письмової вимоги на адресу боржника, представником відповідача надано до суду копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 23.08.2019 року, вих №1524 на адресу [PERSON] та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з підписом отримувача. Разом з тим, матеріали справи не містять опису відправлення у зв`язку з чим суд не може сприймати вказані докази як належне виконання банком обов`язків, передбачених ст. 35 Закону України № 898-IV «Про іпотеку». Разом з тим, звертаючись до суду із позовом, позивачем обрано спосіб захисту шляхом визнання дій державного реєстратора протиправними та скасування рішення державного реєстратора. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, п. 5.17 постанови від 04.09.2018 року, справа № 915/127/18). Таким чином, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Окрім цього, суд відхиляє посилання позивача на порушення відповідачами вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виходячи з наступного. У пункті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19), постанові Верховного суду від 15 січня 2020 року в справі №201/344/18 (провадження № 61-47421св18). Оскільки, реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа Банк» проведено на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, положення Закону України ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Окрім цього, суд відхиляє доводи відповідача - державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіна Д.В. в частині втрати чинності вказаним законом, оскільки згідно Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386) втрачає чинність через один рік з дня введення в дію цього Кодексу, тобто з 21.10.2020 року.

Outcome: dismissed