Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

В травні 2021 року позивач Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи тим, що в ході розгляду справи встановлено, що малолітній [PERSON] у зв`язку із ухиленням його матір`ю [PERSON] від виконання батьківських обов`язків перебуває у службі у справах дітей Білоцерківської міської ради на обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. З`ясовано, що відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14.10.2008 року № 460 «Про встановлення опіки над малолітнім [PERSON] та житлом, в якому він зареєстрований і його майном» опікуном малолітнього [PERSON] була призначена його прабабуся [PERSON] , оскільки мати дитини [PERSON] перебувала в розшуку. Після чого, згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.06.2010 року, справа № 2- 7334/2010 відповідач [PERSON] була позбавлена батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] . На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2017 року, справа № 357/10394/17 [PERSON] була поновлена в батьківських правах щодо її малолітнього сина [PERSON] . Згідно з рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14.11.2017 року № 432 «Про припинення опіки над малолітнім [PERSON] та втрату ним статусу дитини, позбавленої батьківського піклування», прабабусю дитини [PERSON] було звільнено від повноважень опікуна над правнуком та передано малолітнього його матері [PERSON] . Проте, зміни в способі життя відповідача на краще тривали не довго. Стало відомо, що її малолітній син [PERSON] виховується в закладах інституційного догляду. З 30.04.2020 року по 08.04.2021 року малолітній [PERSON] на підставі заяви його матері тимчасово перебував у комунальному закладі Ставищенської селищної ради «Ставищенський центр соціальної підтримки дітей та сімей «Світанок»». За час перебуває хлопця в закладі мати участі у вихованні сина не брала, жодного разу його не відвідувала, матеріальної допомоги не надавала. У зв`язку із закінченням терміну перебування малолітнього в даному закладі, 08.04.2021 року [PERSON] був переведений до центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода», де він перебуває і дотепер. Протягом цього часу мати дитини також не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, на повідомлення та запрошення щодо вирішення подальшої долі сина не реагує. Звертають увагу суду на те, що малолітній [PERSON] з вини його матері більше року перебуває в інституційному закладі, чим порушується задеклароване в усіх вітчизняних та міжнародних документах право дитини на проживання та виховання в сім`ї. 12.05.2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради було розглянуто питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо сина та прийнято рішення про доцільність підготовки та подання службою у справах дітей Білоцерківської міської ради до суду позову про позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітнього сина. Вважають, що вказані обставини підтверджують факти ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітнього сина у цьому випадку допустиме, оскільки наявна її вина і вона не може змінити свою поведінку на краще. Встановлено, що малолітній [PERSON] із своєю матір`ю [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та має право на користування цим житлом. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Просили суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, прийняти рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок малолітнього [PERSON] , [INFO] , у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язати адміністрацію центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, накласти заборону на відчуження житла, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований та має право на користування ним малолітній [PERSON] , [INFO] , про що повідомити нотаріуса за місцем знаходження житла ( а. с.1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 27 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 20 травня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 31 ). 09 червня 2021 року за вх. № 26932 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 32 ). З отриманої відповіді вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 11 червня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 13 липня 2021 року ( а. с. 33-34 ). Ухвалою суду від 13 липня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 вересня 2021 року ( а. с. 44-45 ). Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача та відсутності належного сповіщення ( а. с. 51-52, 58 ). Останнього разу, судове засідання відкладено на 15 листопада 2021 року ( а. с. 58 ). В судовому засіданні представник позивача Махаранський Г.В. підтримав позовну заяву, надав пояснення аналогічні викладеним в ній, просив вимоги Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення ( а. с.60 ). Наявне оголошення здійснено після того, як на адресу суду неодноразово поверталися поштові конверти, в яких працівниками пошти зазначено причину повернення, як за закінченням терміну зберігання. Представник третьої особи Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» Маценко І.Л., яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача, просила вимоги задовольнити. В судовому засіданні була допитана дитина [PERSON] , [INFO] в присутності психолога [PERSON] . Малолітня дитина [PERSON] пояснив суду, що його матір [PERSON] дійсно не піклується про нього, не цікавиться ним. За час перебування його в закладі жодного разу не провідувала його. Коли вони з матір`ю та вітчимом проживали разом вона погано ставилася до нього, ображала, била. Просив позбавити його матір батьківських прав відносно нього. Психолог [PERSON] пояснила, що малолітній [PERSON] , [INFO] усвідомлює та розуміє, яке питання вирішується судом. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідно до ч. ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Оголошення було здійснено судом після повернення на адресу суду поштових конвертів ( неодноразово ) з судовою повісткою, на якому працівниками пошти причина повернення зазначено, як закінчення терміну зберігання. З наявного в матеріалах справи оголошення вбачається, що воно вчинено 03.11.2021 року про виклик [PERSON] в судове засідання на 10 годину 30 хвилин 15.11.2021 року. Тобто, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України судом було все зроблено для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи, а тому суд приходить до висновку, що відповідач була належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи. Однак, відповідач в судове засідання в призначений час судом не з`явилася, заяв та клопотань з боку останньої на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача. Хоча, відповідач [PERSON] один раз отримала документи, які були направлені судом останній, а саме: ухвалу про відкриття провадження у справі, позовну заяву з додатками та судову повстку на 13.07.2021 року. Зазначене підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомлення про вручення ( а. с. 39 ). З вказаного поштового повідомлення вбачається, що [PERSON] особисто отримала вказані документи 19.06.2021 року. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзиву і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за можливим по даній справі провести заочний розгляд. 15 листопада 2021 року суд протокольно вирішив проводити розгляд справи в заочному поряду. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дитину, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Служби у справах дітей БМР підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , про що в матеріалах справи свідчить наявне свідоцтво про народження, видане 28.02.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, серія [NUMBER] (а. с.6 0. З вищевказаного свідоцтва про народження вбачається, що батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] . З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, батько вказаний зі слів матері ( а. с. 7 ). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.06.2010 року, справа № 2- 7334/2010 відповідач [PERSON] була позбавлена батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] ( а. с. 10). Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14.10.2008 року № 460 «Про встановлення опіки над малолітнім [PERSON] та житлом, в якому він зареєстрований і його майном» опікуном малолітнього [PERSON] була призначена [PERSON] , оскільки мати дитини [PERSON] перебувала в розшуку ( а. с. 9 ). На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2017 року, справа № 357/10394/17 [PERSON] була поновлена в батьківських правах щодо її малолітнього сина [PERSON] ( а. с. 11-12 ). Згідно з рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14.11.2017 року № 432 «Про припинення опіки над малолітнім [PERSON] та втрату ним статусу дитини, позбавленої батьківського піклування», [PERSON] було звільнено від повноважень опікуна над правнуком та передано малолітнього його матері [PERSON] ( а. с. 13 ). Встановлено, що з 30.04.2020 року по 08.04.2021 року малолітній [PERSON] на підставі заяви його матері ( а. с. 14 ) тимчасово перебував у комунальному закладі Ставищенської селищної ради «Ставищенський центр соціальної підтримки дітей та сімей «Світанок»». За час перебуває [PERSON] в закладі мати участі у вихованні сина не брала, жодного разу його не відвідувала, матеріальної допомоги не надавала, про що зазначено в Довідці від 22.03.2021 року, наданої комунальним закладом Ставищенської селищної ради «Ставищенський центр соціальної підтримки дітей та сімей «Світанок»» ( а. с.18 ). 17 лютого 2021 року комунальний заклад Ставищенської селищної ради «Ставищенський центр соціальної підтримки дітей та сімей «Світанок»» звернувся з повідомленням до служби у справах дітей та сім`ї Білоцерківської міської ради з питанням про вирішення подальшого перебування та влаштування [PERSON] у зв`язку із закінченням терміну перебування останнього в закладі ( а. с. 17 ). Наказом Служби у справах дітей БМР Київської області від 08.04.2021 року за № 54, вирішено взяти на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у зв`язку із ухиленням батьків, осіб, які їх замінюють, від виконання своїх обов`язків ( а. с.8 ). Отже, у зв`язку із закінченням терміну перебування малолітнього в даному закладі, 08.04.2021 року [PERSON] був переведений до центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» ( а. с. 22 ). Встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] до теперішнього часу перебуває в даному закладі. З наявної в матеріалах справи характеристики вбачається, що [PERSON] скромний, стриманий, врівноважений, розсудливий, дисциплінований, товариський, щедрий, доброзичливий, емоційний. Підтримує дружні стосунки з багатьма учнями ( а. с. 19 ). З наявної в матеріалах справи довідки управління адміністративних послуг БМР від 22.03.2021 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.10.2008 року по теперішній час ( а. с. 25 ). Рішенням виконавчого комітету БМР Київської області від 27.07.2021 року за № 534, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання сип, що правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини ( а. с. 49-50 ). Звертаючись до суду з даною позовною заявою позивач вважає, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітнього сина у цьому випадку допустиме, оскільки наявна її вина і вона не може змінити свою поведінку на краще. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] була обізнана про наявність вказаної справи на розгляді в суді щодо позбавлення останньої батьківських прав, однак в судове засідання не з`явилася, жодних пояснень та заперечень стосовно позовних вимог не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої дитини - [PERSON] , що підтверджується наявними матеріалами цивільної справи та встановленими обставинами. Так, як з матеріалів справи, так і в судовому засіданні було встановлено, що за час перебування [PERSON] , [INFO] в комунальному закладі Ставищенської селищної ради «Ставищенський центр соціальної підтримки дітей та сімей «Світанок»» та центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода», відповідач [PERSON] участі у вихованні сина не брала, жодного разу його не відвідувала, матеріальної допомоги не надавала, не цікавиться його життям та здоров`ям, на повідомлення та запрошення щодо вирішення подальшої долі сина не реагує. Тим самим, малолітній [PERSON] з вини його матері більше року перебуває в інституційному закладі, чим порушується задеклароване в усіх вітчизняних та міжнародних документах право дитини на проживання та виховання в сім`ї. Відповідно до статті 76 ЦПК Країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи знайшло свого підтвердження того, що відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 164 СК України ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина. Крім того, сам [PERSON] , [INFO] в судовому засіданні просив позбавити його матір батьківських прав, оскілки його матір [PERSON] дійсно не піклується про нього, не цікавиться ним. За час перебування його в закладі жодного разу не провідувала його. Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач [PERSON] , свідомо ухиляється від покладеного на неї обов`язку виховання своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, не відвідує, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням вищенаведеного, суд вважає необхідним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 183 СК України частка заробітку ( доходу ) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На підставі ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючі матеріальне становище дитини, матеріальне становище відповідача, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] на користь неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ним повноліття та перерахування аліментів здійснювати на особистий рахунок малолітнього [PERSON] , [INFO] , у відділенні Державного ощадного банку України, зобов`язавши адміністрацію центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Крім того, відповідно до ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», за дітьми сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особам з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Частиною 4 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. У відповідності до ст. 18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 3 ст. 25 вказаного Закон, у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Встановлено, що малолітній [PERSON] із своєю матір`ю [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю отриманої з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача [PERSON] та довідкою управління адміністративних послуг БМР від 22.03.2021 року та відповідно малолітній має право на користування вказаним майном. А тому, з урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, з метою захисту житлових прав дитини, слід накласти заборону на відчуження нерухомого майна, зокрема квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстрований малолітній [PERSON] , [INFO] . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Таким чином, встановлені судом обставини вказують, що вимоги позивача ( Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради ) базуються на законі. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд врахує, що за подання позову немайнового характеру особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до Закону України "Про судовий збір", що складає 908,00 гривень та оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають стягненню судові витрати у сумі 1 816 гривень. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved