Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь проценти за користування коштами з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі, еквівалентній 3078 доларів США, інфляційних за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі, еквівалентній 12171 доларів США, три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі, еквівалентній 731 доларів США, та неустойки за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року в розмірі 129800 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.08.2003 року між ним та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали від нього в позику 6860,00 доларів США, яку відповідачі зобовязались повернути позивачеві не пізніше 13 серпня 2005 року у порядку та в строки, визначені Додатком № 1 до Договору позики. У забезпечення виконання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зобовязань за договором позики, цього ж дня між позивачем та [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед [PERSON] за повернення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] одержаний ними у позику грошових коштів. В порушення умов договору відповідачі не виконали своїх зобовязань щодо своєчасного повернення позивачеві грошових коштів, у звязку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, та 06 грудня 2011 року за результатами розгляду цивільної справи № 2029/2-656/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-я особа - [PERSON], про стягнення суми боргу і звернення стягнення на предмет застави, за позовом 3-ї особи [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-я особа [PERSON] про стягнення грошових сум і звернення стягнення на предмет застави, Орджонікідзевським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 року, залишеним в силі Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, змінено вищевказане рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 року, позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість в сумі 65631,97 грн., в частині стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних, неустойки та звернення стягнення на предмет застави квартиру [ADDRESS] відмовлено, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Оскільки відповідачі продовжували не виконувати свої зобовязання з повернення позивачу суми позики вже у визначеному судовим рішенням розмірі, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав кредитора, та за результатами його звернення рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.05.2013 року з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно на користь позивача проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5436 грн., неустойку за прострочку повернення боргу в сумі 36500 грн., та судові витрати в сумі 139,79 грн.. Проте оскільки відповідачі й надалі не виконують належним чином свої договірні зобовязання, позивач просить стягнути з відповідачів проценти за користування позикою за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року, інфляційні за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року, три проценти річних від простроченої поверненням частини позики за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року, неустойку за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року. Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, 04.02.2016 року надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, та вказує, що позивач [PERSON] категорично заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, шляхом надсилання на адресу їх реєстрації судових повісток, які повернулися на адресу суду з довідкою поштової установи про причини невручення: «сплив терміну зберігання». У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістку за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення. 05.02.2016 року до суду надійшло письмове пояснення відповідача, в якому він визнав позовні вимоги [PERSON] та просив суд розглянути справу за його відсутності. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне. 13 серпня 2003 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони і відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з іншої сторони в письмовій формі укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за р. № 1996, згідно з умовами якого позивач позичив відповідачам 6860,00 доларів США, а відповідачі солідарно зобовязались повернути позичені кошти не пізніше 13 серпня 2005 року в порядку та строки, визначені Додатком № 1 до Договору позики. Зі змісту договору позики від 13.08.2003 року вбачається, що відповідачі отримали від позивача як позикодавця зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання. В забезпечення виконання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зобовязань за договором позики від 13.08.2003 року, між [PERSON] та [PERSON] 13.08.2003 року укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед [PERSON] за повернення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позичених коштів, внаслідок чого на підставі ст. 654 ЦК України став солідарним із ними боржником за зобовязанням повернути позивачеві ці кошти, а також сплатити проценти за користування ними, три проценти річних, неустойку, компенсацію збитків і відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобовязанням строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У звязку з невиконанням [PERSON], [PERSON] та [PERSON] своїх договірних зобовязань щодо своєчасного повернення [PERSON] грошових коштів, останній звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у справі № 2029/2-656/11 від 06.12.2011 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], третя особа [PERSON], про стягнення боргу за договором позики від 13.08.2003 року в загальній сумі 334094,80 грн., про звернення стягнення на предмет застави квартиру [ADDRESS] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.03.20012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2012 року, змінено вищевказане рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 року, позов [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 13.08.2003 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], задоволено частково та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 13.08.2003 року в сумі 65631,97 грн.. В частині стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних витрат, неустойки за невиконання грошового зобовязання та про звернення стягнення на предмет застави квартиру [ADDRESS] - відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, факт невиконання відповідачами зобовязань за договором позики від 06.12.2011 року вже був предметом судового розгляду, і сума неповернутих коштів визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на рівні 65631,97 грн., а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребує. Незважаючи на обовязковість судових рішень, визначена ним сума заборгованості відповідачами позивачеві в повному обсязі не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведене. Доказів сплати відповідачами заборгованості на користь позивача, матеріали справи не містять. Крім того, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.05.2013 року по справі № 2033/5916/12-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на його користь проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5436,00 грн., неустойку за прострочення повернення відповідачами боргу в сумі 36500,00 грн. та судові витрати в розмірі 139,79 грн. з кожного. Позивач вказав, що він звернувся до органу державної виконавчої служби із заявами про відкриття виконавчого провадження, та відповідно до інформаційної довідки Фрунзенського ВДВС ХМУЮ (далі ВДВС) від 28.07.2015 року № 9046/12-30, станом на 24.07.2015 року з [PERSON] солідарно стягнуто на рахунок ВДВС 9015,83 грн., з яких сума коштів, нарахована на користь [PERSON] становить 7673,84 грн.. Крім того, відповідно до інформаційної довідки ВДВС від 28.07.2015 року № 9045, станом на 24.07.2015 року з [PERSON] на рахунок ВДВС солідарно стягнуто 9978,40 грн., з яких сума коштів, нарахована на користь [PERSON] становить 8108,41 грн.. Також, позивач у позовній заяві вказав, що в рахунок погашення боргу відповідачів на рахунок представника позивача від ВДВС надійшли два платежі: 30.09.2015 року від [PERSON] в сумі 3208,46 грн. та 22.10.2015 року від [PERSON] в сумі 2054,19 грн.. Таким чином, загальна сума коштів, яка фактично стягнута з [PERSON] та [PERSON] становить 21044,90 грн.. Посилаючись на положення ст. 534 ЦК України, позивач наголосив, що вказаної суми недостатньо навіть для покриття стягнутої за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.05.2013 року неустойки, розмір якої складає 36500 грн., та стверджує, що на здійснені ним у позовній заяві розрахунки процентів за користування позиченими коштами, трьох процентів річних, інфляційних та неустойки, які обраховуються на основну суму заборгованості, стягнута сума не впливає. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобовязання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Оскільки у визначеному судовими рішеннями розмірі відповідачі свого боргу за договором позики не повернули, це грошове зобовязання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно зі ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Позивачем наданий розрахунок суми процентів за користування позикою на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року, а саме: за 408 днів (з 28.04.2012 року по 10.06.203 року) з розрахунку 07,50 %, за 64 дні (з 10.06.2013 року по 13.08.2013 року) з розрахунку 07,00 %, за 245 днів (з 13.08.2013 року по 15.04.2014 року) з розрахунку 06,50 %, за 93 дні (з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року) з розрахунку 09,50 %, за 119 днів (з 17.07.2014 року по 13.11.2014 року) з розрахунку 12,50 %, за 85 днів (з 13.11.2014 року по 06.02.2015 року) з розрахунку 14,00 %, за 26 днів (з 06.02.2015 року по 04.03.2015 року) з розрахунку 19,50 %, за 177 днів (з 04.04.2015 року по 28.08.2015 року) з розрахунку 30,00 %, за 28 днів (з 28.08.2015 року по 25.09.2015 року) з розрахунку 27,00 %, за 35 днів (з 25.09.2015 року по 30.10.2015 року) з розрахунку 22,00 %, за 18 днів (з 30.10.2015 року по 17.11.2015 року) з розрахунку 22,00 %, всього на суму 3078 доларів США. Суд критично оцінює наданий позивачем розрахунок, як складової грошового зобов'язання відповідачів, суми процентів за користування позикою у доларах США з наступних підстав. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Гривневий еквівалент неповернутої позики в розмірі 6860 доларів США за курсом НБУ на день вирішення справи 17.02.2016 року на рівні 2646,2253 грн. за 100 доларів США дорівнює 181531,00 грн.. Таким чином, сума процентів за користування позикою на підставі ст. 1048 ЦК України за період користування позикою з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року становить 81567,10 грн., у тому числі: за 408 днів (з 28.04.2012 року по 10.06.203 року) з розрахунку 07,50 % - 15218,76 грн.; за 64 дні (з 10.06.2013 року по 13.08.2013 року) з розрахунку 07,00 % - 2228,11 грн.; за 245 днів (з 13.08.2013 року по 15.04.2014 року) з розрахунку 06,50 % - 7920,22 грн.; за 93 дні (з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року) з розрахунку 09,50 % - 4394,04 грн.; за 119 днів (з 17.07.2014 року по 13.11.2014 року) з розрахунку 12,50 % - 7398,01 грн.; за 85 днів (з 13.11.2014 року по 06.02.2015 року) з розрахунку 14,00 % - 5918,41 грн.; за 26 днів (з 06.02.2015 року по 04.03.2015 року) з розрахунку 19,50 % - 2521,54 грн.; за 177 днів (з 04.04.2015 року по 28.08.2015 року) з розрахунку 30,00 % - 26409,03 грн.; за 28 днів (з 28.08.2015 року по 25.09.2015 року) з розрахунку 27,00 % - 3759,93 грн.; за 35 днів (з 25.09.2015 року по 30.10.2015 року) з розрахунку 22,00 % - 3829,56 грн., за 18 днів (з 30.10.2015 року по 17.11.2015 року) з розрахунку 22,00 % - 1969,49 грн.. У звязку з наведеним, суд вважає позовну вимогу позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми процентів за користування позикою у розмірі 81567,10 грн. є обґрунтованою, законною та підлягаючою задоволенню. За невиконання своїх грошових зобовязань відповідачі продовжують нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 цього Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України щодо застосування ст. 625 ЦК України, слід мати до увазі, що проценти, визначені ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6 - 39 цс 13, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення. Сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року, з урахуванням гривневого еквіваленту долару США за курсом НБУ на день вирішення справи 17.02.2016 року на рівні 2646,2253 грн. за 100 доларів США, складає 322072,08 грн.. Сума та трьох процентів річних за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року, з урахуванням гривневого еквіваленту долару США за курсом НБУ на день вирішення справи 17.02.2016 року на рівні 2646,2253 грн. за 100 доларів США, складає 19343,91 грн.. З огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідачів інфляційних та трьох процентів річних є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідачів суми неустойки в розмірі 129800 грн. за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року, суд вважає необхідним зазначити наступне. Зі змісту п. 4 договору позики від 13.08.2003 року вбачається, що за прострочення виконання зобовязання по поверненню позики відповідачі повинні сплатити солідарно на користь позивача неустойку в розмірі 100 грн. за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Вказана норма не є диспозитивною і сторони не можуть змінити її положення та встановити у договорі неустойку у вигляді твердої грошової суми. Отже, встановлений договором позики від 13.08.2003 року вид забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки в розмірі 100 грн. за кожен день прострочення, не відповідає змісту цього поняття та її правовій природі, як грошової суми, що обчислюється у відсотках до суми зобов'язання, ці умови договору не відповідають вимогам закону, а тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.01.2016 року частково задоволено клопотання [PERSON] та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції станом на 01.09.2015 року, розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто не менше 487,20 грн. та не більше 6090,00 грн.. Крім того, відповідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 6 вищезазначеного Закону за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Позивачу за звернення з даним позовом до суду необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 6090,00 грн., сплату якого було відстрочено на підставі вищевказаної ухвали суду від 20.01.2016 року. У звязку з частковим задоволенням позову, відповідачам присуджуються судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 4659,99 грн., які підлягають стягненню на користь Державного бюджету України по 1164,99 грн. з кожного. З позивача на користь Державного бюджету України підлягають стягненню судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено в сумі 1430,01 грн. (6090-4659,99= 1430,01). На підставі викладеного,

Outcome: partial