Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що він та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.05.2007 р. по 30.01.2018 р. Перебуваючи в шлюбі вони придбали квартиру [ADDRESS] , загальною 56,1 кв.м., за спільно нажиті гроші в сумі 325 692 гривні, що підтверджується договором купівлі - продажу від 02 червня 2014 року, посвідченим Жовнір І.Т., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №2459. Вказана квартира є їх спільною сумісною власністю, проте [PERSON] , є титульним власником зазначеної квартири, оскільки вказана покупцем у вищевказаному договору купівлі-продажу. Після розірвання шлюбу вони не можуть досягнути згоди про порядок користування спільно надбаним майном тому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Також просить покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.11.2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Відповідач [PERSON] 10.11.2018р. подала суду відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки вона придбала оспорювану квартиру за особисті кошти, які отримані від продажу власного нерухомого майна її матері [PERSON] . В день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 6 грудня 2013 року нею були відкриті депозитні рахунки в ПАТ ''Комерційний банк ''НАДРА" на суму 20 000 доларів США і 3 000 євро. В зв`язку з процедурою ліквідації ПАТ ''КБ"НАДРА" кошти знімалися нею з рахунків з квітня по 29 травня 2014 року. Всього нею було отримано з рахунків 21 730 американських доларів і 3 100 євро. Вказана грошова сума ставном на 2014 рік еквівалентна 308 031 грн. Решту 17 661 грн. їй також дала мати [PERSON] , яка 19 травня 2014 року продала свою квартиру за 442 680 грн. і купила собі 28 травня 2014 року нову квартиру за 350 270 грн. Крім того вказує на те, що в червні 2014 року після придбання нею оспорюваної квартири [PERSON] , погоджуючись, що квартира являється її власністю, по своїй ініціативі забрав усі свої особисті речі і перейшов проживати до своїх батьків та добровільно погодився на зняття його з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (що вказано у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 10 серпня 2018 року по справі №607/918/18). Посилання в позовній заяві на те, що оспорювана квартира є спільною сумісною власністю сторін, вважає безпідставними, а факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 12.01.2019 року позивач [PERSON] подав суду відповідь на відзив в якому вказує на те, що відповідач [PERSON] вводить суд в оману щодо дійсних обставин придбання спірної квартири, приховуючи перед судом інформацію про розгляд Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області інших цивільних справ, де вона у всіх процесуальних документах визнавала спірну квартиру їх спільною сумісною власністю. Зокрема Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2018 року у цивільній справі №607/7703/18, закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу у зв`язку з відмовою позивача від позову. Предметом спору у даній справі була вимога про стягнення боргу за договором позики від 20 травня 2014 року, укладеним між [PERSON] , та [PERSON] , що свідчить проте, що кошти у позику отримані в інтересах сім`ї. Також зазначає, що у договорі купівлі-продажу спірної квартири вказано, що квартира придбавається [PERSON] за згодою [PERSON] , як другого з подружжя, що є доказом набуття вказаного майна у спільну сумісну власність. Крім того зазначає, що 31 травня 2014 року він позичив у своєї матері [PERSON] грошові кошти в сумі 330 000 гривень для купівлі квартири [ADDRESS] , які зобов`язався повернути останній на першу її вимогу, що підтверджується написаною ним розпискою. Указані грошові кошти [PERSON] заробила в Республіці Італії під час перебування там на роботі, що підтверджується дозволом на роботу від 20 вересня 2005 року, індивідуальним робочим контрактом від 05 лютого 2005 року, ідентифікаційною картою [NUMBER] від 10 грудня 2007 року. Наявність коштів у [PERSON] підтверджується банківською квитанцією від 08 червня 2011 року, про зняття з банківського рахунку, відкритого у ПАТ «Промінвестбанк», коштів в сумі 16 286 Євро. Тому вважає, що спірна квартира придбана ним та відповідачем [PERSON] , за спільні грошові кошти отримані в позику в інтересах сім`ї від обох батьків. В судовому засіданні позивач [PERSON] - адвокат Варода П.Б. позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві, відповіді на відзив та просять позов задовольнити. Крім того позивач [PERSON] суду пояснив, що він кожних шість місців їздив за кордон на заробітки перебуваючи там по півроку, а відтак погодився знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] з метою отримання субсидій. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Міщенко В.В. в судовому засіданні просять в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того представник відповідача зазначив, що про те, що позивачем не надано жодного доказу того, що у [PERSON] станом на 31 травня 2014 р була сума вказана у розписці 330 000 гривень. Крім того, якщо б квартира придбавалася за кошти позичені у [PERSON] , покупцем квартири у договорі купівлі-продажу зазначався би [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Згідно ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.2007 року який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2018 року. У шлюбі позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , Тернопільським міським відділом державної реєстрації. Згідно договору купівлі-продажу від 02 червня 2014 року, посвідченого Жовнір І.Т., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №2459, [PERSON] купила у [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,1 кв.м. Ціна продажу вчинена за 325 692 гривні. Відповідно до п. 8 вказаного договору купівлі-продажу від 02 червня 2014 року, покупець доводить до відома продавців про те, що квартира купляється за згодою чоловіка [PERSON] , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. за реєстровим №2458. 02 червня 2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. у державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис №5871264 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Витягом №22469540. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя із інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2011 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ст.372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно довідки про доходи №06-02/3391 виданої 07.12.2018 року Департаментом соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, [PERSON] з січня 2007 року по квітень 2009 року працювала в управлінні праці та соціального захисту населення, та за вказаний період їй було виплачено заробітну плату в розмірі 36224,22 грн. Як вбачається з довідки №01/270 від 10.12.2018 року, загальна сума доходу за період з 01.01.2009 року по 31.12.2014 року провідного інженера відділу технічного забезпечення Державної бюджетної установи «Тернопільський обласний центр по нарахуванню та контролю за здійсненням соціальних вимплат» [PERSON] становить 55196,5 грн. [PERSON] з 16.11.2009 року по 18.09.2012 року одержувала соціальну допомогу по догляду за дитиною до 3-ох років, в розмірі 45850 грн., щомісячно, що підтверджується довідкою №5568 виданою 07.12.2018 року Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] . 6 грудня 2013 року, [PERSON] (мати відповідача) відчужила належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за ціною продажу - 134 900 грн. 6 грудня 2013 року на ім`я [PERSON] були відкриті депозитні рахунки в ПАТ ''Комерційний банк ''НАДРА" на суму 20 000 доларів США і 3 000 євро, які були зняті відповідачем з рахунків частинами в строк до 29 травня 2014 року разом з нарахованими відсотками, що підтверджується довідкою №110-13895 від 26.12.2018 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАБ КБ «НАДРА» та поточним звітом за операціями по поточному (картковому) рахунку. 19 травня 2014 року [PERSON] продала належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за ціною продажу - 442680,00 грн. та 28 травня 2014 року купила квартиру [ADDRESS] за ціною 350 270,00 грн., що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу. Згідно договору позики укладеного 20 травня 2014 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] ( позичальник), позикодавець передає у власність позичальника 330 000 грн. для купівлі квартири [ADDRESS] , а позичальник зобов`язується повернути вказану суму позики до 20 травня 2017 року. Вказаний договір підписаний позичальником та позикодавцем. Нотаріально договір не посвідчений. 03 травня 2018 року [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 20.05.2014 року. В обґрунтування позову вказано, що кошти за вказаним договором позики [PERSON] позичила в інтересах сім`ї для купівлі квартири, яка придбана у шлюбі з [PERSON] та є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому відповідальність за повернення позики [PERSON] та [PERSON] несуть солідарно. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2018 року закрито провадження у справі №607/7703/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу у зв`язку з відмовою позивача від позову. Згідно розписки [PERSON] , останній 31 травня 2014 року отримав в позику від [PERSON] кошти в сумі 330 000 грн. для придбання квартири [ADDRESS] . Банківською квитанцією від 08 червня 2011 року, про зняття з банківського рахунку, відкритого у ПАТ «Промінвестбанк» підтверджується факт зняття [PERSON] коштів в сумі 16 286 Євро. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2018 року закрито провадження у справі №607/239/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів, у зв`язку з відмовою позивача від позову. В листопаді 2017 році позивач [PERSON] зверталася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] у позовні й заяві зазначила : - « у спільній власності [PERSON] і [PERSON] (ч. 1 ст. 60 СК України) є квартира [ADDRESS] , де проживає неповнолітній [PERSON] Від утримання квартири [PERSON] ухиляється.». Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня 2018 року задоволено позов [PERSON] та визнано [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно вказаного рішення суду [PERSON] позов визнав та не заперечив щодо його задоволення. Згідно відміток прикордонних служб у паспорті [PERSON] , останній в період з 07.10.2013 року по 01.04.2014 року, з 23.06.2017 по 24.09.2014 перебував за межами України. Аналізуючи подані сторонами вищенаведені докази суд критично оцінює твердження відповідача про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана за її особисті кошти позичені у [PERSON] , оскільки сума коштів (20000 доларів США та 3000 Євро) внесена [PERSON] 06.12.2013 року на депозитний рахунок втричі більша за суму коштів виручених матір`ю відповідача - [PERSON] від продажу квартири 06.12.2013 року, договір позики [PERSON] . коштів у [PERSON] укладений 20 травня 2014 року, що свідчить про наявність в [PERSON] станом на 06.12.2013 року коштів, які належали сторонам, як дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та були зняті [PERSON] з рахунків частинами у місяці, що передують даті придбання спірної квартири. Крім того [PERSON] звертаючись до суду з позовом вказувала на те, що кошти [PERSON] позичала в інтересах сім`ї на придбання спірної квартири, та відповідачем [PERSON] вказане твердження не спростоване, а відтак відповідно статті 65 СК України суд вважає, є що договір позики, укладений [PERSON] , як одним із подружжя в інтересах сім`ї та створює обов`язки для другого з подружжя [PERSON] , якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона позичила своєму синові [PERSON] кошти на придбання квартири, проведення ремонту та придбання меблів. Факт позики коштів [PERSON] у [PERSON] на придбання спірної квартири підтверджується відповідною розпискою написаною [PERSON] 31 травня 2014 року. Враховуючи відмову від позовів про стягнення боргу за договором позики поданих [PERSON] та [PERSON] до сторін як солідарних відповідачів та закриття провадження у справах, суд приходить до висновку, що кошти сторонами [PERSON] та [PERSON] позичалися та були використані в інтересах сім`ї для придбання спірної квартири. Також, звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів в 2017 році [PERSON] обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін [PERSON] і [PERSON] (ч. 1 ст. 60 СК України). Не ґрунтуються на вимогах закону і твердження сторони відповідача про те, що визнання [PERSON] позову про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] свідчить про те, що вказана квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відтак відмова [PERSON] від права користування житлом не свідчить про його відмову від належної йому частки у праві власності на спірну квартиру. Аналізуючи наявні у справі докази суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін спору у шлюбі, джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, а відтак квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за її особисті кошти. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем, а тому підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачем [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В силу статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача [PERSON] на користь [PERSON] 1628 грн. 46 коп. судових витрат понесених на сплату судового збору. На підставі ст. ст. 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved