Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивач 24 вересня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому зазначив, що його рідний брат [PERSON] з 1993 року зареєстрований у квартирі [ADDRESS], він є основним квартиронаймачем. З 2010 року позивач проживав разом з братом у вказаній квартирі, вів з ним спільне господарство, допомагав та матеріально підтримував брата. Бюджет складався з їх спільних грошових коштів, оплату за комунальні послуги вносили також спільно. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті позивач продовжував проживати у спірній квартирі, оскільки іншого житла не мав, його місце проживання ніде не зареєстровано. У 2009 році [PERSON] подавав документи на приватизацію житла, однак йому було відмовлено, оскільки він раніше приймав участь у приватизації. З червня 2010 року позивач постійно проживає у спірній квартирі, оплачує комунальні послуги. За час проживання у квартирі з братом за власні кошти робили дрібний ремонт, замінили шпалери в кімнаті. Позивач просив визнати за ним право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS]; зобов'язати Головне управління державної міграційної служби Дніпропетровської області зареєструвати місце проживання позивача за вказаною адресою. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи - КП ЖЕП № 22 у судовому засіданні позовну заяву не підтримала та заперечувала проти задоволення позовних вимог. Третя особа - Головне управління державної міграційної служби Дніпропетровської області у судове засідання не з'явилося, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином, письмових заяв не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із користуванням квартирою [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] виданий ордер № 35 від 19.10.1993 року на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення, квартири [ADDRESS]. Підставою для надання ордеру є протокол засідання комісії з обміну жилих приміщень № 41 від 13.10.1993 року (а.с.7). З 05.11.1993 року у квартирі [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання [PERSON] (а.с.12). [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується, свідоцтвом про смерть, виданого 14.11.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьку (а.с.10). Як зазначив в судовому засіданні позивач, він з червня 2010 року мешкає у спірній квартирі, проживав разом з братом [PERSON], вів з ним спільне господарство, допомагав та матеріально підтримував, оплачував комунальні послуги, займався утриманням житла, тобто позивач ніс усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], підтвердили, що позивач з 2010 року і до сьогодні постійно мешкає у квартирі [ADDRESS]. У відповідності до норм ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на загальні засади регулювання відносин користування житловими приміщеннями, що є об'єктом права державної або комунальної власності, таке користування повинно відбуватись за наявності письмового договору найму житлового приміщення, який підлягає відповідній реєстрації, обов'язковість якого випливає зі змісту ст. 810 ЦК України, 61-63 ЖК УРСР, оскільки відповідно до Жилого Кодексу УРСР та Цивільного Кодексу України, житло як об'єкт права власності відокремлено в окрему правову категорію і не може ототожнюватися з об'єктами, майнові права щодо яких виникають з підстав, визначених розділі 4 глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного Кодексу України. Так, відповідно до ч.2 ст. 810 ЦК України, підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР визначено, що безпосередньо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що вирішуючи спори про користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, враховуючи, що позивач був вселений у вказану квартиру, яка є місцем постійного проживання позивача з моменту його вселення, позивач відкрито й безперервно користувався житловим приміщенням, ніс відповідні витрати по утриманню квартири, сплачував необхідні комунальні та інші обов'язкові платежі, тобто позивач ніс усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Суд враховує й ту обставину, що будь-які зацікавлені особи, у тому числі Дніпропетровська міська рада, будь-яких дій, що спрямовані на виселення позивача з вказаної квартири, або позбавлення його можливості користування такою квартирою у встановленому законом порядку не вчиняли, до суду з такими позовами не зверталися, суд приходить до висновку, що позивач набув права користування квартирою, а його вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. А тому, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS], що є підставою для зміни умов договору найму житлового приміщення з [PERSON], померлого [INFO] на [PERSON] Натомість, позовні вимоги в частині зобов'язання Головного управління державної міграційної служби Дніпропетровської області зареєструвати місце проживання позивача за спірною адресою є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області є третьою особою по справі та права позивача не порушував та в матеріалах справи відсутня відмова Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на звернення позивача. Таким чином, суд, аналізуючи подані позивачем докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і таким, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial