Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом, в якому просить суд зобов'язати Пустомитівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді працевлаштувати її на роботу в зв'язку зі звільненням з роботи в період вагітності; стягнути з Пустомитівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді в її користь середній заробіток в межа трьох місяців, з дня закінчення строкового трудового договору; завдану моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та понесену матеріальну шкоду у розмірі 350.50 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що наказом № 74-К від 12.09.2014 року, вона була прийнята на посаду фахівця із соціальної роботи в Пустомитівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, на умовах строкового трудового договору з 15.09.2014 року до 31.12.2014 року, з встановленням 9 тарифного розряду та посадовим окладом 1474,00 грн. В зв'язку з погіршенням здоров'я, пов'язаного з перебуванням в стані вагітності з 29.09.2014 року по 19.11.2014 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальній 3-тій міській клінічній лікарні, в гінекологічному відділенні, що підтверджується листком непрацездатності № 421752 від 19.11.2014 року. 20.11.2014 року вона приступила до виконання своїх обов'язків, та надала по місцю роботи листок непрацездатності для проведення його оплати, та також усно повідомила керівництво, що погіршення стану здоров'я було пов'язане з вагітністю. Позивачка вказує, що 24.12.2014 року під час проведення методичних зборів, її було повідомлено, спочатку бухгалтером, а потім юристом Дідик А. про її звільнення з займаної посади. У зв'язку з цими стресовими подіями, відбулося погіршення її здоров'я та виникла загроза дострокового переривання вагітності. Як наслідок з 26.12.2014 року по 15.01.2015 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальній 3-тій міській клінічній лікарні, гінекологічному відділенні, що підтверджується листком непрацездатності № 121855 від 15.01.2015 року. В лікарняному листі зокрема зазначено, що вона подовжує хворіти, навіть після виписки. Розуміючи, що відповідно до строкового трудового договору останнім робочим днем є 31.12.2014 року, не маючи змоги з'явитись на робочому місці особисто, 30.12.14 року вона звернулась до Відповідача та письмово повідомила, що я є вагітною, і що на роботодавця в такому разі покладається обов'язок працевлаштувати її, шляхом "подовження строкового договору або забезпечення іншим робочим місцем. На ствердження того факту, що на день звільнення була вагітною (20-21 тиждень вагітності) надано медичний висновок ЛК жіночої консультації про вагітність № 252 від 26.12.2014 току. Позивачка вказує, що 08.01.2015 року отримала лист датований від 30.12.14 року за підписом начальника відділу соціальної роботи Говенко І.М. Пустомитівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, в якому повідомлялося про необхідність з'явитись за місцем роботи для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. 28.01.2015року її представником отримано копію наказу №83-К від 24.12.2014 року "Про звільнення [PERSON] з посади фахівця із соціальної роботи районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Разом з тим її трудову книжку представнику не було видано, незважаючи на те, що представник був уповноважений, згідно нотаріальної довіреності, на отримання трудової книжки. Позивачка вказує, що на момент її звільнення Відповідач був повідомлений про те, що вона перебуває в стані вагітності і про його обов'язок в зв'язку з цим працевлаштувати її. Однак такий обов'язок відповідачем проігноровано. Незаконне звільнення з роботи та психологічний тиск зі сторони службових осіб, який здійснювався під час виконання покладених на неї обов'язків негативно вплинули на її психічний стан, а також і на перебіг вагітності. Такі неправомірні дії Відповідача вимагають від неї додаткових зусиль по організації життя. Змушують витрачати свій час на те. щоб поновити свої порушені права і отримати гарантії передбачені трудовим законодавством. З огляду на це, завдану їй моральну шкоду оцінює у розмірі 10 000,00 грн. Позивачка також, вказує, що окрім завданої моральної шкоди, їй спричинено майнову шкоду, оскільки внаслідок отриманого стресу у неї значно погіршився стан здоров'я, внаслідок чого вона була змушена перебувати на стаціонарному лікуванні, що потягло понесення витрат у розмірі 350, 50 грн. На підставі наведеного, позивачка просить суд захистити її порушені трудові права шляхом задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] за дорученням [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять суд позов задоволити. В судовому засіданні представник відповідача Пустомитівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді за дорученням [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги позивача не визнали та заперечили. Свої заперечення мотивують тим, що Згідно наказу директора Пустомитівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді № 74-К від 12.09.2014 року позивачку [PERSON] було працевлаштовано на посаду фахівця із соціальної роботи на умовах строкового трудового договору з 15.09.2014 року до 31 грудня 2014 року. Припинення трудового договору не вимагає заяви або якогось іншого волевиявлення працівника. 29.09.2014 року позивачка в телефонному режимі повідомила, що знаходиться на стаціонарному лікуванні та прибула на роботу 26.11.2014 року та представила лист непрацездатності, згідно якого лікарняний був закритий 19.11.2014 року та приступити до роботи 20.11.2014 року. У зв'язку з порушенням термінів виходу на роботу позивачка в усній формі повідомлена про майбутнє вчасне інформування про відкриття та закриття лікарняного листа, для своєчасного проведення розрахунку по заробітній платі і тимчасовій непрацездатності. 24.12.2014 року провідним спеціалістом - юрисконсультом позивача [PERSON] було повідомлено про необхідність підготувати та здати належним чином оформлену документацію про проведену роботу за 2014 рік, у зв'язку з закінченням строкового трудового договору. жодних заперечень та претензій позивачкою заявлено не було. Позивачкою [PERSON] не представлено жодного належного документу включно по 31.12.2014 року, який би засвідчував її вагітність. Наказом № 83 - к від 24.12.2014 року [PERSON] звільнено з посади фахівця із соціальної роботи, з 31.12.2014 року, у зв'язку з закінченням строкового трудового договору та зобов'язано бухгалтера виплатити компенсацію за невикористану відпустку. На виконання наказу № 83-к від 24.12.2014 року з позивачкою проведено остаточний розрахунок з усіма виплатами. У зв'язку з відсутністю позивачки [PERSON] на робочому місці, 29.12.2014 року їй було скеровано лист з проханням з'явитись 31.12.2014 року у районний центр соціальних служб для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Після отримання на особистий рахунок коштів виплачених при звільненні позивачка [PERSON] в телефонному режимі повідомила, що перебуває на лікарняному, на що їй було повідомлено, що після отримання листа непрацездатності їй буде нараховано і виплачено відповідні страхові виплати а також буде здійснено перерахунок заробітної плати за грудень 2014 року. Однак станом на даний час позивачка [PERSON] в Пустомитівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді не представила лікарняного листа, тим самим не представлено суду доказів перебування у стані вагітності. Перебування позивачки [PERSON] на лікарняному не перешкоджало її звільненню у зв'язку з закінченням строкового трудового договору, оскільки відповідно до п. 3 абз. 2 листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 05-31-1137 від 06.08.2004 року у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового договору та на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, видається наказ про його звільнення, але допомога по тимчасовій втраті працездатності надається йому до відновлення працездатності. Перебування працівника на лікарняному, у зв'язку з хворобою на момент закінчення строку дії строкового договору не є підставою для продовження трудових відносин, а лише спричиняє зобов'язання роботодавця перед працівником щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. Таким чином, при звільнення позивачки [PERSON] у зв'язку з закінченням строкового договору, проведення відповідно до вимог чинного трудового законодавства та жодних трудових прав позивачки [PERSON] порушено не було. У зв'язку з чим, вважають позовні вимоги безпідставними та просять суд в задоволенні таких відмовити. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав : Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що наказом № 74-К від 12.09.2014 року, позивачка [PERSON] була прийнята на посаду фахівця із соціальної роботи в Пустомитівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, на умовах строкового трудового договору з 15.09.2014 року до 31.12.2014 року, з встановленням 9 тарифного розряду та посадовим окладом 1474,00 грн. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно Наказу № 83 - к від 24.12.2014 року [PERSON] звільнено з посади фахівця із соціальної роботи, з 31.12.2014 року, у зв'язку з закінченням строкового трудового договору. З урахуванням п.1 та п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільно-процесуальним кодексом. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до переконання про грубе порушення відповідачем трудового законодавства при звільненні позивачки [PERSON], що об'єктивно випливає з наступного : Згідно листа непрацездатності № 421752 від 19.11.2014 року, позивачка [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальній 3-тій міській клінічній лікарні, в гінекологічному відділенні з 29.09.2014 року по 19.11.2014 року, який було пред'явлено по місцю праці, що сторонами не оспорюється. Згідно виписки № 4751 з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON], [INFO] виданої 19.11.2014 року, лікарем гінекологом першого відділення Комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні, за час перебування у стаціонарі з 29.09.2014 року по 19.11.2014 року, [PERSON] встановлено діагноз : 14-15 тиждень вагітності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст 36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є закінчення строку визначеного утрудовому договорі, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Гарантії та особливості праці жінок передбачені главою 12 КЗпП України, зокрема ст. 184 передбачено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, № 9 від 06.11.1992 року, при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи. Таким чином, трудовим законодавством передбачено додаткові гарантії захисту трудових прав працюючих вагітних жінок, а саме - заборона їх звільнення ( крім випадків повної ліквідації підприємства). Судом встановлено, що до закінчення строкового трудового договору, а саме з 26.12.2014 року по 15.01.2015 року позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальній 3-тій міській клінічній лікарні, гінекологічному відділенні ,що стверджується листком непрацездатності № 121855 від 15.01.2015 року та згідно виписки № 6554 з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON], [INFO] виданої 15.012015 року, лікарем гінекологом першого відділення Комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні, за час перебування у стаціонарі з 26.12.2014 року по 15.01.2015 року, [PERSON] встановлено діагноз : 20-21 тиждень вагітності. Суд критично оцінює доводи представника відповідача про законність звільнення позивачки [PERSON] у зв'язку з закінченням строкового трудового договору, без гарантій передбачених трудовим законодавства, оскільки роботодавцю не було відомо про вагітність позивачки [PERSON] так як остання належним чином не повідомила роботодавця про це, з огляду на те, що відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України береться до уваги вагітність саме на день звільнення жінки. Застосування даної норми не ставиться в залежність і від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність. Зазначене знайшло своє відображення за результатами розгляду аналогічних справ Верховним Судом України де суд дійшов висновку про те, що наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України. (Ухвала Верховного Суду України від 11.11.2009 року справа 6-15304вов09) Окрім того, відповідач Пустомитівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, в особі начальника відділу соціальної роботи, з огляду на представлений позивачкою [PERSON] Листок непрацездатності № 421752 від 19.11.2014 року, усні повідомлення та письмове повідомлення від 30.12.2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні у зв'язку з вагітністю, не був позбавлений можливості належним чином встановити причину перебування позивачки на лікарняному. Згідно витягу з листа Міністерства соціальної політики від 15.04.2011 року № 3961/0/14-11/10, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості. Таке звільнення можливе, однак власник зобов'язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору, а не з дня звільнення. Власник повинен тільки попередити жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що на період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома, що вона повинна буде з'явитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштувати для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві). За наявності зазначеного попередження можливий і інший варіант: продовження жінкою тієї ж (або за її згодою - іншої) роботи на цьому ж підприємстві до вирішення питання про її працевлаштування. Якщо жінка відмовляється від працевлаштування за фахом без поважних причин, то вона може бути звільнена на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, навіть якщо після закінчення строку трудового договору пройшов певний час. Вважати при цьому трудовий договір продовженим на невизначений строк, що виключало б застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України, неможливо, оскільки після закінчення строку трудового договору мала місце вимога припинення трудового договору (стаття 39 КЗпП України). Згідно листа Львівського обласного центру зайнятості № 05-1066/0-15 від 27.03.2015 року, станом на 27.03.2015 року у базі даних Львівської обласної служби зайнятості є актуальна вакансія „Фахівець із соціальної роботи" подана Пустомитівським районним центром соціальних служб сім'ї, дітей та молоді до Пустомитівського районного центру зайнятості 28.01.2015 року. Однак, незважаючи на лист Міністерства соціальної політики від 15.04.2011 року № 3961/0/14-11/10, який має рекомендаційний характер та наявність вакантної посади, яку за строковим трудовим договором займала позивачка [PERSON], відповідачем, як роботодавцем, жодних дій щодо забезпечення трудових гарантій позивачки [PERSON] здійснено не було. Таким чином, звільнення позивача з роботи є незаконним з тих підстав, що при його проведенні були порушені вимоги ч.3 ст.184 КЗпП України, тобто грубо порушене трудове законодавство і законні права та гарантії позивача на працевлаштування, які підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП Ураїни, на період працевлаштування вагітної жінки за нею зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. У п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстроченням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року №348. Судом встановлено, що наказом № 74-К від 12.09.2014 року, при прийнятті на роботу [PERSON] встановлено посадовий оклад у розмірі 1474,00 грн., який був незмінний у листопаді та грудні 2014 року. З таких підстав, враховуючи кількість робочих днів у січні, лютому та березні 2015 року, розмір середньомісячної заробітної плати за даний період та підлягає виплаті позивачці [PERSON] становить 4 181, 55 грн. Відповідно до ст. 237 -1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відподно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 роу № 4,Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що у зв'язку з незаконним звільненням з роботи, без подальшого працевлаштування, негативно вплинули на стан здоров'я позивачки [PERSON] Такі дії відповідача залишили позивачку, яка перебувала на стаціонарному лікуванню, без основного доходу, що в подальшому змусило докладати зусиль до пошуку роботи та поновлення своїх порушених права і отримання гарантій передбачений трудовим законодавством. Таким чином, завдану моральну шкоду позивачці [PERSON] суд оцінює у розмірі 1500 грн. Що стосується позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача завданої їй матеріальної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 350, 51 грн. суд вважає такі вимоги такими що задоволенню не підлягають, оскільки всупереч положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачкою не доведено перед судом понесення таких витрат з вини відповідача, враховуючи те, що позивачка в час понесених витрат перебувала на стаціонарному лікуванні через вагітність. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в користь держави.

Outcome: approved