Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , зазначаючи у позовній заяві про те, що в квітні 2019 року він купив у [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,10 га., яка посвідчена Державним актом на право на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10 грудня 2007 року. Вказаний житловий будинок і земельна ділянка розташовані в [ADDRESS] . Позивач в повному обсязі сплатив відповідачу обумовлену між ними вартість житлового будинку та земельної ділянки. Після проведення оплати відповідач передала ключі від будинку та господарських будівель, а позивач почав обслуговувати придбану будівлю та присадибну земельну ділянку. З моменту придбання будинку позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням посвідчити договір купівлі-продажу садиби в нотаріальному порядку, але остання з різних причин відмовлялася від цього. Оскільки позивач відкрито та законно володіє та користується придбаним будинком та земельною ділянкою, робить необхідний поточний ремонт, обробіток присадибної ділянки та фактично є власником вищезазначеного майна, однак не може розпоряджатися ним на законних підставах, то позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . В підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, із підстав, зазначених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала щодо їх задоволення. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення повністю. Як вбачається із рішення Горохівського районного суду Волинської області від 19 квітня 2007 року, яке набрало законної сили 30 квітня 2007 року, (а.с.10-11) позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та договір купівлі-продажу (усний) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] визнано дійсним, та визнано за [PERSON] право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельну ділянку площею 0,10 га., яка розташована у [ADDRESS] . Однак, право власності на вказане вище будинковолодіння, не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відсутній витяг із даного реєстру. Із державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого 10 грудня 2007 року Горохівським відділом земельних ресурсів (а.с.12), вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,10 га., яка розташована в [ADDRESS] , та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. Як вбачається із технічної документації на садибний житловий будинок що знаходиться в [ADDRESS] , (а.с.13-19), даний будинок побудовано з дотриманням встановлених будівельних та технічних норм. Із заяви, посвідченої секретарем Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області вбачається, що [PERSON] дав згоду на продаж колишньою дружиною [PERSON] належного житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , яке вони набули за час шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Статтею 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, п.82). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] придбав у відповідача вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку для обслуговування зазначеного будинку, однак не може розпоряджатися належним майном у зв`язку із ухиленням відповідача посвідчити належним чином укладену угоду, тому суд визнає за позивачем право власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . Крім того, оскільки відповідач позов визнав повністю, визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не знаходить. Суд не вирішує питання про судові витрати, так як позивач судові витрати просив залишити за ним.

Outcome: approved