Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

в позові вказано, що згідно кредитного договору №IFIWGA00000250 від 16.01.2008 року відповідач отримав в позивача грошові кошти в сумі 383800 грн. з терміном повернення до 16.01.2028 року зі сплатою 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов'язався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення зобовязань за кредитним договором за відповідачем наявна заборгованість. Умовами договору встановлено, що наслідком порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Кредитний договір забезпечений іпотекою. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] вдруге просив про відкладення розгляду справи. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatismutandis, рішення у справі ,,[PERSON] проти України (AleksandrShevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Сторони належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду спору за їх участі, отже вони реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у сторін було достатньо часу для подання суду доказів, заяв і клопотань, обґрунтування, заперечення правових позицій інших сторін. Тому задля забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності спір підлягає судовому розглядові. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. 16.01.2008 року між ПАТ КБ ,,ПриватБанк та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №IFIWGA00000250, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 383800 грн. на строк до 16.01.2028 року. В п.8.1 кредитного договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, який становить 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 16.06.2014 року за відповідачем [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором №IFIWGA00000250 в розмірі 1582752 грн. 62 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 325995 грн. 56 коп., заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 472301 грн. 12 коп., 7968 грн. 41 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в розмірі 776487 грн. 53 коп. Позивачем 30.03.2012 року направлялась відповідачам вимога, у звязку з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. За змістом ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Доказів на спростування розрахунку позивача відповідачі суду не надали. В забезпечення виконання кредитного договору №IFIWGA00000250 від 16.01.2008 року між позивачем та відповідачами 18.01.2008 року укладено договір іпотеки, згідно п. 35.3 якого в іпотеку позивачу передано домоволодіння №13, що складається з: житлового будинку, цегляного, загальною площею 101,5 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м., зазначеного за планом земельної ділянки літерою ,,А; літньої кухні, цегляної, загальною площею 36,2 кв.м., зазначеної за планом земельної ділянки літерою ,,Б; огорожі металевої, зазначеної за планом земельної ділянки 1; огорожі металевої, зазначеної за планом земельної ділянки 2. Майно належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору про виділення частки в натурі з нерухомого майна, посвідченого 19.12.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], п. реєстру № Д-359, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.12.2007 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №5181928, зареєстрованого ОКП ,, Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації 20.12.2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17143760 за номером запису 2966 в книгу 21, реєстраційний номер 21518979. Майно знаходиться за адресою: вул. Чубинського, 13, м. Івано-Франківськ. Відповідно до п.35.4 іпотечного договору у разі набуття права власності на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки та отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, вона стає предметом іпотеки по цьому договору. На протязі шести місяців іпотекодавці зобовязані виготовити та подати іпотекодержателю документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, що знаходиться за адресою: вул. Чубинського, 13, м. Івано-Франківськ і передати її в іпотеку, шляхом укладення відповідних змін до даного договору. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про укладення таких змін до договору. Таким чином, земельна ділянка не є предметом іпотеки. Відповідно до ст.33 Закону України ,,Про іпотеку, якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Відповідно до ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Спосіб реалізації предмета застави, іпотеки встановлений ст.591 ЦК України та ст.39 Закону України ,,Про іпотеку. Пунктом 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 ,,Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України ,,Про іпотеку, так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. Таким чином, вимога позивача про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки є обґрунтованою та підлягає задоволенню в частині звернення стягнення на будинок, загальною площею 101,5 кв.м. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України ,,Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України ,,Про іпотеку. Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України ,,Про іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України ,,Про іпотеку після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно правової позиції постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року № 6-455цс15, вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У справі № 6-39цс15, посилаючись на частину другу статті 109 ЖК УРСР у поєднанні зі статтями 39, 40 Закону України ,,Про іпотеку, Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. В іпотеку передано житловий будинок, який є власністю іпотекодавців на підставі договору про виділення частки в натурі з нерухомого майна, посвідченого 19.12.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], п. реєстру № Д-359, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.12.2007 року, тобто не придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, згідно кредитного договору №IFIWGA00000250 від 16.01.2008 року. Таким чином, вимога позивача про виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку, задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч.1 ст.60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial