Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

В липні 2020 року представник позивача Меланчук І.В., в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період часу з 17.03.1981 р. по 14.04.1998 року позивач перебував в трудових відносинах з «ім. Леніна» ДП «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат». Під час виконання трудових обов`язків у вказаний період часу позивач підпадав під дію шкідливого виробничого фактору - виробничого шуму. Вказав, що у зв`язку зі шкідливими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання: «двосторонній кохлеарний неврит з легким ступенем зниження слуху (туговухість першого ступеня)». Внаслідок вказаного хронічного професійного захворювання 05.03.1998 року за наслідками первинного огляду лікарсько-трудовою експертною комісією позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 5 %, за результатами неодноразових повторних оглядів 07.04.1999 року, 19.06.2001 року, 30.07.2003 року експертна комісія неодноразово приходила до аналогічних висновків щодо стану здоров`я позивача. 22.05.2006 року позивачу безстроково встановлено ступінь втрати професійної працездатності 10%. Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в суттєвому порушенні органів слуху, неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, професійне захворювання призводить до суттєвого дискомфорту при вербальному спілкуванні з оточуючими людьми, призводить до необхідності проходити курси лікування, нераціонально витрачати час, залучати додаткові ресурси для організації свого життя. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту ушкодження здоров`я та втрати працездатності. Оскільки відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку по створенню безпечних і нешкідливих умов праці, що стало наслідком ушкодження здоров`я, позивач вважає, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок відповідача. Розмір грошового відшкодування завданої шкоди позивач оцінив у сумі 94\~460 грн. 24 липня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання відзиву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з березня 1998 року, тобто з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Враховуючи дату встановлення позивачу первинно страти професійної працездатності, в даному випадку необхідно керуватись спеціальною нормою - "Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків", які затверджені постановою КМУ від 23.06.1993р. №472, в редакції на момент встановлення позивачу первинно втрати працездатності. П. 11 Правил було передбачено обмеження розміру відшкодування моральної шкоди - 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 2550 грн. (17*150), що не враховано позивачем як це вбачається з ціни позову. Крім того, позивачем не доведений факт завдання йому моральної шкоди саме відповідачем, зокрема висновком фахівця, а заявлений розмір моральної шкоди належним чином не обґрунтований та не доведений. Розмір моральної шкоди, про стягнення якого просить позивач не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права. Також зазначили, що позивачем не доведено наявність моральної шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянні заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Крім того позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди після спливу 22 років з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності первинно, про поновлення якого не просив суд. Відповідь на відзив позивачем та його представником не надавалась. Суд, відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач в період часу з 17.03.1981р. по 29.06.1981р. працював на посаді учня рукоятника-сигналіста ш. «Леніна» ДП «Кривбасзалізрудком», з 29.06.1981 р. по 01.08.1981 р. - на посаді рукоятника-сигналіста ш. «Леніна» ДП «Кривбасзалізрудком»; з 01.08.1981р. по 05.09.1990 р. - на посаді рукоятника-сигналіста ш. «Леніна» ДП «Кривбасзалізрудком»; з 05.09.1990р. по 28.12.1990р. - на посаді учня оператора пульта управління ш. «Леніна» дільниці внутрішньошахтного транспорту ( надалі- ВШТ); з 28.12.1990р. по 14.04.1998р. - на посаді оператора пульта управління ш. «Леніна», дільниці ВШТ. Даний факт підтверджується відомостями внесеними до трудової книжки позивача. Працюючи на вказаних посадах позивач підпадала під дію шкідливого виробничого фактору - виробничого шуму, внаслідок чого позивачем отримано хронічне професійне захворювання «двосторонній кохлеарний неврит з легким ступенем зниження слуху (туговухість першого ступеня)», що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 08.01.1993 року. Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 08.01.1998 року компетентною комісією встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача у віці 40 років внаслідок роботи протягом 16 років в шкідливих на підприємстві відповідача. 05.03.1998 року позивач вперше пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 5% внаслідок професійного захворювання, що підтверджується довідкою про результати встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках № 120. 07.04.1999 року позивач повторно пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено втрату професійної працездатності 5%, встановлена необхідність в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акту огляду ВТЕК № 211. 19.06.2001 року, 30.07.2003 року експертна комісія неодноразово приходила до аналогічних висновків щодо стану здоров`я позивача. 22.05.2006 року за результатами повторно огляду медико-соціальною експертною комісією позивачу безстроково встановлено ступінь втрати професійної працездатності 10%, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДНА-02 №012683. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком ЛТЕК 05.03.1998 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно\~статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України\~та\~ст.\~17\~Закону України\~«Про охорону\~праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата\~це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~ 3\~ і\~ 8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід узгоджується з положенням\~ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»\~мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 00 грн. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди визначений на законодавчому рівні (ст. 440-1 ЦК УРСР) складає 23 615 грн. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Також, слід зазначити, що у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно\~ст.83 ЦК України\~УРСР 1963 року не застосовуються. Посилання на дану норму закону містить п.16\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають в суттєвому порушенні функцій органів слуху, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні незручностей у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача з 40 річного віку у зв`язку із професійним захворюванням, яке призвело до безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 10 %, погіршенні функцій організму, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем працездатності внаслідок професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що втратив працездатність внаслідок трудового каліцтва. З огляду на положення ст. 83 ЦК УРСР (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) суд відхиляє доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 25 000 (двадцять п`ять тис. шістсот п`ятнадцять) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Відповідно до ст.141 ЦПК України\~з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial