Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просив визнати неправомірними дії підполковника вн. сл. [PERSON], в. о. начальника Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області по посвідченню Довірен6ості від 02 березня 2012 року, яка зареєстрована за номером 28; скасувати нотаріальну дію, вчинену підполковником вн.сл. [PERSON], в.о. начальника Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області по посвідченню Довірен6ості від 02 березня 2012 року, яка зареєстрована за номером 28 та вилучити з журналу довіреностей запис про реєстрацію довіреності від 02 березня 2012 року, реєстраційний номер 28. Пізніше позовні вимоги були уточнені, а саме позивач просив визнати неправомірними дії підполковника вн. сл. [PERSON], в. о. начальника Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області по посвідченню Довіреності від 02 березня 2012 року, яка зареєстрована за номером 28; скасувати дію, що прирівнюється до нотаріальної, вчинену підполковником вн. сл. [PERSON], в.о. начальника Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області по посвідченню Довірен6ості від 02 березня 2012 року, яка зареєстрована за номером 28 та вилучити з журналу довіреностей запис про реєстрацію довіреності від 02 березня 2012 року, реєстраційний номер 28. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 березня 2012 року підполковником вн.сл. [PERSON], в.о. начальника Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області було посвідчено довіреність на представництво інтересів [PERSON] [PERSON] Позивач вважає, що вчинення посвідчення такої довіреності здійснено з порушенням вимог законодавства, адже вчинено без погодження судді Печерського районного суду м. Києва, у провадженні якого перебувала кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] Крім того, [PERSON] не було надано до адміністрації Київського СІЗО заяви про посвідчення довіреності на представництво його інтересів [PERSON] [PERSON] стверджує, що власноруч заяви на ім'я начальника Київського СІЗО про посвідчення довіреності, виданої на ім'я [PERSON], не писав, не подавав до адміністрації Київського СІЗО. Разом з тим, позивач зазначає, що відсутній у посвідчувальному написі запис про встановлення особи довірителя та перевірки його дієздатності. [PERSON] вважає, що уповноваження іншої особи на вчинення сімейних прав є неможливим, адже такі права тісно пов'язані з особою довірителя. Крім того, позивач зазначає, що довіреність не була зареєстрована в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, а занесена лише до журналу реєстрації Довіреностей Київського СІЗО, реєстраційний номер 28 від 02 березня 2012 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов, з урахуванням уточнень, задовольнити у повному обсязі з підстав, що викладені у ньому. Відповідач у судове засідання не з'явився, на адресу суду направив пояснення, згідно яких слухання справи просив проводити без його участі. Представник третьої особи у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 02 березня 2012 року підполковником вн.сл. [PERSON], в.о. начальника Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області було посвідчено довіреність на представництво інтересів [PERSON] [PERSON] [PERSON] у своєму позові зазначає, що однією з підстав його позовних вимог є те, що на дату посвідчення Довіреності, а саме 02 березня 2012 року, в.о. начальник Київського СІЗО [PERSON] не мав у наявності листа-погодження №1-859/11 від 01 березня 2012 року Печерського районного суду м. Києва, тому при посвідченні вказаної довіреності порушив п.1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМУ від 15 червня 1994 року №419. Згідно п. 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМУ від 15 червня 1994 року №419, начальники слідчих ізоляторів посвідчують заповіти і довіреності осіб, узятих під варту, та засуджених, стосовно яких вирок суду не набрав законної сили, за погодженням з посадовою, службою особою чи органом, у провадженні яких перебуває справа. Як вбачається із копії листа Печерського районного суду м. Києва, за підписом судді Царевич О. І., № 1-859/11 від 01 березня 2012 року, Печерський районний суд м. Києва погодив посвідчення Начальником Київського слідчого ізолятора № 13 довіреності на представництво інтересів підсудного [PERSON] [PERSON] Зазначений лист отриманий Київським СІЗО 02 березня 2012 року за вх. № 2353к. Таким чином, фактично Печерським районним судом м. Києва 01 березня 2012 року було погоджено посвідчення довіреності на уповноваження [PERSON] [PERSON] на вчинення дій, пов'язаних з розірванням шлюбу та аліментами на дитину. Лист Печерського районного суду м. Києва було отримано Київським СІЗО 02 березня 2012 року, а тому висновки [PERSON] щодо посвідчення довіреності Начальником Київського слідчого ізолятора № 13 без відповідного погодження із Печерським районним судом м. Києва не відповідають дійсності. [PERSON] стверджує, що власноруч заяви на ім'я начальника Київського СІЗО про посвідчення довіреності, виданої на ім'я [PERSON], не писав, не подавав до адміністрації Київського СІЗО, що підтверджує, зокрема, листом Київського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області від 20 січня 2015 року. Згідно зазначеного листа у матеріалах особової справи [PERSON] та журналах вхідної та вихідної кореспонденції Київського СІЗО відсутня інформація: про направлення заяви [PERSON] до Печерського районного суду м. Києва на посвідчення Начальником Київського СІЗО довіреності на представництво його інтересів [PERSON]; про отримання адміністрацією Київського СІЗО заяви [PERSON] на ім'я начальника Київського СІЗО про посвідчення довіреності на ім'я [PERSON]; про отримання [PERSON] листа - погодження №1-859/11 від 01 березня 2012 року Печерського районного суду м. Києва, про посвідчення довіреності адміністрацією Київського СІЗО на представництво його інтересів [PERSON]; про отримання [PERSON] довіреності № 28 від 02 березня 2012 року, про представництво його інтересів [PERSON]; про отримання [PERSON] довіреності № 28 від 02 березня 2012 року, на представництво інтересів [PERSON]; про факти зазначені у запереченнях від 24 листопада 2014 року наданих представником Київського СІЗО Харчук В. В. до Шевченківського районного суду, тому підтвердити їх адміністрація Київського СІЗО не має можливості. Із заяви від 07 лютого 2012 року вбачається, що [PERSON] було підписано таку на ім'я судді Печерського районного суду м. Києва Царевич О.І., у провадженні якої перебуває кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] з проханням погодити Начальнику Київського слідчого ізолятора Державної пенітенціарної служби Україні посвідчення довіреності, що надається [PERSON] на ім'я [PERSON] Жодними належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено, що заява від 07 лютого 2012 року не підписана ним особисто, зокрема, не заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Разом з тим, суд вважає, що інформація щодо передачі заяви позивача до Печерського районного суду м. Києва не підлягала обов'язковому фіксуванню, сама відповідь судді Печерського районного суду м. Києва Царевич О.І. свідчить про отримання такої заяви Печерським районним судом м. Києва. Висновки адміністрації Київського СІЗО, що викладені у листі від 20 січня 2015 року № 16-728, з приводу помилкового посвідчення 02 березня 2012 року довіреності, що надається [PERSON] на ім'я [PERSON], не можуть вважатись об'єктивними та такими, що відповідають дійсності, а відтак не є беззаперечним доказом у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України. Позивачем не вказано жодного посилання на норми законодавства України, на підставі яких відсутність вищезазначеної інформації у журналах кореспонденції та матеріалах особової справи слугувала б підставою для скасування дії щодо посвідчення довіреності, прирівняної до нотаріальної. Згідно ст. 31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, тому відсутність фіксації передання листів та повідомлень [PERSON] у журналі вихідної та вхідної кореспонденції не свідчить про відсутність самої обставини здійснення такої передачі. Також позивач зазначає, що у довіреності від 02 березня 2012 року, яку він особисто підписав не міститься таке: "Особу його встановлено, дієздатність перевірено". Проте, згідно Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМУ від 15 червня 1994 року №419, в.о. начальника Київського СІЗО [PERSON] під час посвідчення довіреності встановив особу [PERSON] та перевірив його цивільну дієздатність у порядку, передбаченому законом. Тому посилання позивача на відсутність такого запису у самій довіреності не є підставою для її скасування, адже фактично всі дії були здійснені [PERSON] у відповідності до законодавства України щодо посвідченні довіреностей. Однією з підстав визнання неправомірними дій в.о. начальника Київського СІЗО [PERSON], на думку [PERSON], є те, що останній не мав права посвідчувати довіреність від 02 березня 2012 року, оскільки розірвання шлюбу та підписання договору щодо сплати аліментів на дитину є особистими правами [PERSON] та не можуть бути передані іншій особі. Згідно cт. 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. У довіреності [PERSON] від 02 березня 2012 року чітко прописана мета оформлення довіреності та права представника, підпис [PERSON] був завірений [PERSON], про що зроблений запис в кінці документу «Довіреність підписав гр. [PERSON] в моїй присутності» . У вищезазначеній довіреності, яку підписав [PERSON], чітко зазначено права представника, дії, які саме він має виконати згідно наданої йому Довіреності, а також зазначено, з ким буде проживати дитина [PERSON], яку участь у забезпечені умов життя доньки братиме батько, а також умови здійснення права на особисте виховання доньки, укладання договору про розмір аліментів на доньку, тобто таким чином [PERSON] було реалізоване його право, яке передбачене ст.109 Сімейного Кодексу України. Слід звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Норми СК України сформульовані в якості диспозитивних, тобто вони можуть бути змінені домовленістю сторін. Сімейні права поділяються на особисті немайнові (наприклад, глави б, 13, 21 СК України) та майнові права (наприклад, глави 7 - 9, 14 СК України). Так, розірвання шлюбу та підписання договору між батьками про сплату аліментів на дитину на її утримання не є особистим немайновим правом одного з подружжя, тому для здійснення таких сімейних прав один із подружжя може уповноважувати іншу особу на вчинення таких дій, як вчинив [PERSON] Слід зазначити, що особисті немайнові права позбавлені матеріального (майнового) змісту. Сімейним законодавством України не передбачено, що договір про сплату аліментів на дитину мають право укладати лише батьки, а навпаки встановлено право укладення такого договору, а враховуючи положення ЦК України про право особи уповноважувати іншу особу для представництва її інтересів, суд вважає, що посилання позивача на неможливість здійснення сімейних обов'язків та прав уповноваженою особою, не відповідають дійсності. [PERSON] зазначає, що довіреність від 02 березня 2012 року не була зареєстрована в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, та посилається на Довідку Київського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві від 21 листопада 2014 року, згідно якої довіреність від 02 березня 2012 року була зареєстрована в журналі реєстрації довіреностей Київського слідчого ізолятора, внесено реєстраційний запис за № 28 від 02.03.2012 року. Таке твердження позивача спростовується письмовими поясненнями представника відповідача, відповідно до яких реєстр для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, порядок створення і введення якого визначений наказом Міністерства юстиції України від 31.10.2006 року № 83/5 "Про затвердження форми реєстру для реєстрації заповітів та довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них на зразків цих документів", то в 2012 році такий реєстр в Київському СІЗО не вівся, його введення розпочато у 2015 році. За таких обставин, посилання позивача на відсутність реєстрації довіреності у реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, не заслуговують на увагу з огляду на відсутність ведення такого реєстру у 2012 році. За ч. 6 ст. 1 ЗУ «Про нотаріат» посвідчення заповітів і доручень, прирівняних до нотаріальних, може провадитись особами, вказаними у статті 40 цього Закону. До нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються: довіреності осіб, які тримаються в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах, посвідчені начальниками таких установ чи слідчих ізоляторів (п. 3 ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про нотаріат»). За змістом ст. 40 ЗУ «Про нотаріат» посвідчення заповітів і довіреностей посадовими особами, зазначеними в цій статті, проводиться з дотриманням вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів. У відповідності до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. За змістом ч. 3 ст. 51 ЗУ «Про нотаріат» у разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчиняють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, зобов'язані повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. За таких обставин, дія, що прирівнюється до нотаріальної, може бути скасована у разі допущення помилки при її вчиненні або невідповідності вчиненої дії вимогам законодавства, проте, у будь-якому разі питання щодо відповідності такої дії вимогам законодавства належить до компетенції суду, а не посадової особи, якою вчинено таку дію. Аналізуючи матеріали справи, судом не встановлено існування обставин, що є підставами для скасування дії, що прирівнюється до нотаріальної, а саме посвідчення довіреності [PERSON] начальником Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області [PERSON], адже таке посвідчення було погоджене з суддею Печерського районного суду м. Києва, у провадженні якої перебувала кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] Разом з тим, форма та зміст довіреності відповідає вимогам законодавства. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 ЦК України). Довіреність має відповідати формі, що встановлена ст. 245 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що посвідчення довіреності [PERSON] 02 березня 2012 року, якою останній уповноважив [PERSON] на вчинення дій від його імені, що пов'язані з питаннями аліментів на доньку [PERSON], завірене в. о. начальника Київського СІЗО управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області [PERSON] здійснене у відповідності до вимог законодавства. За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed