Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Комунальний заклад «Першотравенська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради» звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з заявою про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], проживає за адресою: [ADDRESS], перебуває на обліку в КЗ «Першотравенська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради» у протитуберкульозному кабінеті з 27 грудня 2016 року, коли в неї вперше було виявлено дисемінований туберкульоз легень без розпаду, з бациловиділенням. Після чого була перереєстрована до 4 категорії, де їй встановлено діагноз РіфТБ 05 січня 2017 року легень (дисемінований) Дестр - МБТ+ М - МГ+ Rif + К + Рез І (-) Рез ІІ (-) Гіст0 категорія 4 ВДТБ когорта 1 (2017). Рішенням ЦЛКК/ХРТБ №17 від 05 січня 2017 року призначене лікування Z 2.0 Кm 1.0 Lfх 0.75 Et 0.75 на 1-1,5 місяці до отримання результатів ТМЧ. Випадок представлений повторно після отримання ТМЧ. За рішенням ЦВКК/ХРТБ № 846 від 09 березня 2017 року діагноз той же, інтенсивна фаза лікування до 8 міс. за схемою Z 2.0 Km 1.0 Lfx 0.75 Et 0.75. Дана форма захворювання є заразною та небезпечною для оточуючих. Про свій стан здоров'я та необхідність лікування в стаціонарних умовах, так як є бактеріовиділювачем, проінформована. Хвора категорично відмовляється від прийому протитуберкульозних препаратів і від стаціонарного лікування письмова відмова від 16 березня 2017 року з релігійних переконань. Просить суд примусово госпіталізувати строком на три місяці хвору [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], та проживає за адресою: [ADDRESS], до КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР» для проходження курсу лікування туберкульозу в умовах стаціонару. Представник заявника в судовому засіданні, вимоги підтримала з підстав зазначених у заяві, просила суд заяву задовольнити. Заінтересованої особа [PERSON] пояснила суду, що 27 грудня 2016 року в неї вперше було виявлено туберкульоз легень без розпаду, 05 січня 2017 року їй було призначене лікування Z 2.0 Кm 1.0 Lfх 0.75 Et 0.75 на 1-1,5 місяці до отримання результатів ТМЧ. Вже з 06 січня 2017 року вона почала приймати лікування без жодних заперечень. Вона на протязі півтора місяця приймала 15 таблеток та 1 укол на день. Під час курсу лікування її самопочуття постійно погіршувалося, в неї були запаморочення, слабкість, нудота, про це вона повідомляла медсестрі, яка видавала їй ліки, оскільки лікаря-фтизіатра на той час в лікарні не було. Після 1,5 місяця лікування їй повідомили про те, що лікуватися потрібно ще 8 місяців, враховуючи, що її самопочуття лише погіршувалося, на її скарги на погіршення стану здоров'я ніхто не реагував вона відмовилася продовжувати лікування. Її відмова продовжити лікування жодним чином не пов'язана з релігійними переконаннями, вона християнка - харизмат прихожанка церкви «Нове покоління», її віросповідання не забороняє їй лікування медичними препаратами. Відмовляючись від продовження лікування вона мала на увазі, що вона відвідує біблійську школу, але погіршення стану здоров'я та погане самопочуття заважає їй цю школу відвідувати, бо в неї запаморочення, слабкість, нудота. Просила суд в задоволені заяви відмовити, пообіцяла що одразу після судового засідання вона повернеться до лікарні та продовжить лікування, проконсультується з лікарем-фтизіатром, щодо можливого корегування свого лікування та заміни лікарських препаратів. Свідок [PERSON] підтвердила суду, що вона з 24 лютого 2017 року, працює лікарем-фтизіатром комунального закладу «Першотравенська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради», надати інформацію про пацієнта [PERSON], може з цього часу, до цього за лікуванням слідкувала медсестра, яка видавала ліки та робила уколи. Лікування вона цьому пацієнту не призначала та не ставила діагноз, це було встановлено рішенням ЦЛКК/ХРТБ №17 від 05 січня 2017 року м. Дніпро, яким призначене лікування на 1-1,5 місяці до отримання результатів ТМЧ. [PERSON], розпочала курс лікування з 06 січня 2017 року в умовах домашньої ізоляції. В КЗ «Першотравенська центральна міська лікарня» ДОР» маються пацієнти з аналогічним діагнозом, які також проходять лікування в умовах домашньої ізоляції. Звернення в суд з заявою про примусову госпіталізацію [PERSON], обумовлено тим, що після двох місяців лікування, коли їй повідоми, що лікування необхідно продовжити до 8 місяців, вона відмовилась від лікування. Їй дійсно відомо, що [PERSON], скаржилася, що від застосованих ліків їй стає гірше, але симптоми на які вона посилалася, запаморочення, слабкість, нудота не є рідким явищем від застосування вживаних в такому випадку препаратів. Вона як лікар не вправі заміновати ліки, які були призначені пацієнту рішенням ЦЛКК/ХРТБ, вагомих підстав для припинення або відмови від лікування вона не вбачає. Суд, вислухавши пояснення учасників, свідчення свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно епікризу з амбулаторної картки [PERSON] від 16 березня 2017 року виданого КЗ «Першотравенська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради» встановлено, що [PERSON], [INFO], перебуває на обліку в КЗ «Першотравенська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради» у протитуберкульозному кабінеті з 27 грудня 2016 року, коли в неї вперше було виявлено дисемінований туберкульоз легень без розпаду, з бациловиділенням. Після чого була перереєстрована до 4 категорії, де їй встановлено діагноз РіфТБ 05 січня 2017 року легень (дисемінований) Дестр - МБТ+ М - МГ+ Rif + К + Рез І (-) Рез ІІ (-) Гіст0 категорія 4 ВДТБ когорта 1 (2017). Рішенням ЦЛКК/ХРТБ №17 від 05 січня 2017 року призначене лікування Z 2.0 Кm 1.0 Lfх 0.75 Et 0.75 на 1-1,5 місяці до отримання результатів ТМЧ. [PERSON], розпочала курс лікування з 06 січня 2017 року в умовах домашньої ізоляції. Після отримання ТМЧ. За рішенням ЦВКК/ХРТБ № 846 від 09 березня 2017 року діагноз той же, інтенсивна фаза лікування до 8 міс. за схемою Z 2.0 Km 1.0 Lfx 0.75 Et 0.75. Після того, як [PERSON], повідомили про необхідність продовжити лікування до 8 місяців, вона відмовилась продовжити лікування. У зв'язку з її відмовою Висновком лікарсько - консультативної комісії КЗ «Першотравенська центральна міська лікарня» ДОР» від 16 березня 2017 року встановлено, що [PERSON], [INFO], підлягає госпіталізації та лікуванню в стаціонарі КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР» з дотриманням протиепідемічного режиму, рекомендований строк лікування складає не менше 3 місяців. 17 березня 2017 року заявник звернувся до суду з цією заявою. Вирішуючи вимоги за заявою суд виходить з наступного. Із встановлених обставин вбачається, що представник протитуберкульозного закладу, по суті, звернувся до суду із заявою про втручання у право на свободу та особисту недоторканість [PERSON], шляхом її затримання і примусового лікування з метою запобігання поширенню інфекційного захворювання серед населення міста. З огляду на це, для вирішення означеного питання, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до положень частини 1 статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Також, положеннями пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується, що нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув'язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт a); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, передбаченого законом (підпункт b); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (підпункт c); затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу (підпункт d); законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг (підпункт e); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в'їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції (підпункт f). Європейський суд з прав людини у пункті 63 рішення від 18 лютого 2010 року (справа "Гарькавий проти України") зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 зазначеної Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканість не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (абзац 6 пункт 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року - справа про строки адміністративного затримання). Так, частина 2 статті 9 Основ законодавства України про охорону здоров'я, допускає обмеження прав громадян шляхом примусової госпіталізації, але тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. Одним з таких законів в Україні, є Закон України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», пункт 12 частини 1 статті 1 якого, визначає туберкульоз як соціально небезпечну інфекційну хворобу, що викликається мікобактеріями туберкульозу. При цьому згідно пункту 13 цієї ж частини 1 статті 1 вказаного закону, хворий на заразну форму туберкульозу - це хворий на туберкульоз, у мокротинні якого виявляються мікобактерії туберкульозу, який є джерелом інфекції для осіб, які з ним контактують. Судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви про госпіталізацію [PERSON],, остання являється хворим на заразну форму туберкульозу, тобто хворим на небезпечну інфекційну хворобу як для нього самого, так і для осіб, які з ним контактують (а.с.4, 6). А згідно положень частини 1 статті 22 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ті особи, які хворіють на небезпечні інфекційні хвороби (як-от, туберкульоз), є носіями збудників цих хвороб, у разі, якщо вони створюють реальну небезпеку зараження оточуючих, підлягають лікуванню, медичному нагляду та обстеженням у стаціонарах відповідних закладів охорони здоров'я чи наукових установ. Поряд з цим, положення частини 1 статті 10 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» (як норми спеціального нормативно-правового акту) передбачають, що медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз. Так, частиною 3 статті 14 Основ законодавства України про охорону здоров'я передбачено, що галузевим стандартом у сфері охорони здоров'я, серед іншого, є клінічний протокол. Судом встановлено, що пункт 4.1. розділу ІІІ (діючого в Україні) Уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги дорослим "Туберкульоз" (який затверджено Наказом Міністерства охорони здоров'я України №620 від 04 вересня 2014 року), також передбачає можливість амбулаторного лікування, але за загальним правилом, для хворих на туберкульоз без бактеріовиділення. За Рішенням ЦЛКК/ХРТБ №17 від 05 січня 2017 року [PERSON], є бактеріовиділювачем їй призначене лікування на 1-1,5 місяці до отримання результатів ТМЧ, яке вона проходила в умовах домашньої ізоляції. Але після отримання ТМЧ. За рішенням ЦВКК/ХРТБ № 846 від 09 березня 2017 року діагноз той же, інтенсивна фаза лікування до 8 міс. за схемою Z 2.0 Km 1.0 Lfx 0.75 Et 0.75. Після того, як [PERSON], повідомили про необхідність продовжити лікування до 8 місяців, вона відмовилась продовжити лікування, не завершивши курс лікування. Положення частини 5 статті 10 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» передбачають, що у разі відмови хворих на заразні форми туберкульозу від госпіталізації їх лікування може проводитися амбулаторно за можливості їх ізоляції в домашніх умовах. Саме так і відбувалося лікування заінтересованої особи відповідно до рішень ЦЛКК/ХРТБ, отже до комісія прийшла до висновку про можливості лікування в умовах домашньої ізоляції. В судовому засіданні встановлено, що заявник посилається на той факт, що [PERSON] письмово відмовилась від прийому протитуберкульозних препаратів та від стаціонарного лікування з релігійних переконань, але даний факт нічим не підтверджує, що в свою чергу спростовується показами [PERSON], яка наголосила, що від прийому туберкульозних препаратів вона відмовилась у зв'язку з тим, що після їхнього прийому суттєво погіршилось її самопочуття, що також підтвердив лікар - фтізіатор, а питання коригування курсу лікування взагалі не вирішувалось. Із пояснень [PERSON] слідує, що вона не бажає ухилятись від лікування, але даний курс лікування їй не підходить. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. Судом не встановлені обставини, які б свідчили про неможливість ізоляції [PERSON] в домашніх умовах, дітей вона не має, мешкає в двох з дорослим чоловіком, якому відомо про захворювання дружини, він проходить обстеження у зв'язку з цим, дотримується необхідних протиепідемічних норм. Також суд вважає такими, що заслуговують на увагу згоду [PERSON], повернутися до лікування та її посилання на побічні ефекти застосовуваних при її лікуванні ліків, що підлягає вирішенню з лікарем. Зважаючи на положення частини 7 статті 235 Цивільного процесуального кодексу України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed