Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] та в його інтересах представник позивача, адвокат Веретенко Є.О. звернувся в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності виданого 09.02.1994 року. Відповідач [PERSON] є колишньою невісткою та її діти відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є його внуками. Після розірвання шлюбу відповідачки [PERSON] з його сином, вони продовжували проживати у фактичних шлюбних відносинах, під час якого ще народилися діти. Через деякий час його син з відповідачкою [PERSON] перестали проживати у фактичних шлюбних відносинах, проте він з відповідачкою домовились, що вона і надалі буде проживати з дітьми в будинку. В 2017 році відповідачка [PERSON] з дітьми вибула з спірного будинку та вже тривалий час не проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки створила нову сім`ю. Оскільки у нього погіршився стан здоров`я і він потребує систематичного вживання ліків для підтримання нормального стану здоров`я, потрібні кошти, проте додатково несе витрати на сплату комунальних платежів за зареєстрованих в житловому будинку відповідачів. Відповідачі, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , у будинку не проживають з 2017 року, домовленості про збереження за відповідачами права користування будинком між ним та відповідачами не було, речей які б належали відповідачам у квартирі не має, участі в утриманні майна чи сплаті комунальних послуг вони не приймають. Реєстрація відповідачів у його будинку створює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком, він як власник будинку позбавлений вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 26.04.2019 р. відкрито загальне позовне провадження з повідомленням (викликом) осіб. Позивач [PERSON] та в його інтересах представники позивача, адвокати Веретенко Є.О., Бошелюк Ю.М. (а.с.25-26, 33-34, 48-57) в судовому засіданні посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, пояснив що відповідачі: його невістка та внуки були зареєстровані в будинкуза адресою: [ADDRESS] з його згоди. Після розірвання шлюбу відповідачки та його сина, відповідачі ще тривалий час проживали в будинку. Він протягом 7 років не проживає в будинкуза адресою: [ADDRESS] , оскільки він є людиною похилого віку і потребує стороннього догляду; позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. В подальшому в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, від останньої до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в їх відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та в її інтересах представник позивача, адвокат Дубіцький А.В. (а.с.40-42) в судовому засіданні обставини зазначені в позовній заяві заперечили та пояснили, що вона є колишньою невісткою позивача, була у шлюбі із його сином та проживала в будинку разом із позивачем як член сім`ї. Вселилась вона до будинку позивача та зареєструвалась в ньому зі згоди позивача. За час спільного проживання із сином позивача у неї народилось шестеро дітей, найстаршому сину якому на даний час 13 років, найменшій доньці - два роки. Діти за час проживання в будинку позивача вселились та зареєстровані були з його згоди, відразу після народження дітей вони були зареєстровані в спірному будинку. Попри це, позивач протягом останніх семи років не проживає в будинку, вона із дітьми залишилась в будинку проживати з його згоди, оплачувала комунальні платежі, доглядала за будинком.Позивач посилається на те, що вона разом із дітьми добровільно знятись з реєстраційного обліку із належного позивачу житлового будинку відмовляється, чим порушує його право володіти, користуватись та розпоряджатись власністю. Проте, позивач не звертався до неї з таким клопотанням та не надав суду докази того, що позивач звертався до неї із проханням знятись із реєстраційного обліку перед тим як звернутись з позовом в суд. Крім того, позивач не конкретизував яким чином реєстрація їх як відповідачів порушує його право як власника володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а твердження стосовно того, що реєстрація відповідачів в його будинку змушує його витрачати особисті кошти на оплату житлово-комунальних послуг за відповідачів жодним доказом не доведене, суперечить показанням самого позивача в частині того, що він не проживає в будинку протягом останніх семи років. Зазначила, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Станом на сьогоднішній день її діти -відповідачі, щодо яких позивач пред`явив позовні вимоги, через свій вік не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх тимчасового не проживання в будинку позивача з об`єктивних причин не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її малолітні діти -відповідачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем та його представниками не надано, хоча це відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є їх процесуальним обов`язком. Оскільки її малолітні діти - відповідачі є членами сім`ї позивача, вселились до будинку та були в ньому зареєстровані в порядку та на підставі статті 156 ЖК УРСР, тому вважає, що право користування будинком позивача у них виникло на підставі факту їх народження. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житлом, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. В подальшому в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання не повідомили, від представника позивача, адвоката Дубіцького А.В. до суду поступила письмова заява через канцелярію суду з клопотанням справу слуханням відкласти на іншу дату, про що повідомити його належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради Никитенко І.Л. (а.с.85) та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання не повідомили, від останнього до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в його відсутність, при вирішенні справи просили врахувати інтереси дітей відповідно до чинного законодавства. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права… Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач є власником житлового будинку, з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності виданого 09.02.1994 року, форма власності приватна, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7). Згідно довідки № 1053 від 03.04.2019 року КЖРЕП №5, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані як власник - позивач [PERSON] , [PERSON] - дружина власника (позивача), [PERSON] , як невістка - відповідачка та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як внуки -відповідачі (а.с.8). Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20.05.2008 року, шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано та стягнуто аліменти на користь відповідачки [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.03.2008 року і до повноліття дитини (а.с.9-10). Згідно акта КЖРЕП№5 №87 від 28.03.2019 року складеного в складі комісії, відповідачка [PERSON] разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з 2017 року по даний час не проживають (а.с.11). Відповідно до повідомлення Служби у справах дітей №1/946 від 20.06.2019 року, відповідачка [PERSON] неодноразово зверталася до Служби у справах дітей з приводу вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Працівниками служби у справах дітей зроблено виїзд за адресою: [ADDRESS] та складено акт обстеження умов проживання від 03.04.2019 року в результаті якого встановлено, що двері та вікна будинку відчинені, речі розкидані по кімнатам, наявні ознаки періодичного перебування осіб сумнівного походження. Зі слів сусідів, в будинку вже тривалий час постійно ніхто не проживає. На особистому прийомі громадян в службі у справах дітей 28.03.2019 року відповідачці [PERSON] надано консультацію на рахунок реєстрації (зняття з реєстрації) її малолітніх дітей та подальшого проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] та роз`яснено, що для урегулювання даного спору їй необхідно звернутися до суду та вирішувати питання у судовому порядку (а.с.83-84). У відповідності до довідки №1915 від 03.12.2019 року Кіцманської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, мешканець [ADDRESS] позивач [PERSON] , 1934 року народження по стану здоров`я, на момент огляду тимчасово самостійно не може пересуватися, діагноз: дифузний кардіосклероз (а.с.86). Будинок за адресою: [ADDRESS] є непридатним для проживання відповідачів, що підтверджується повідомленням Служби у справах дітей №1/946 від 20.06.2019 року (а.с.83-84) та фотознімками (а.с.94-111). Згідно повідомлення про сплату за рахунком №1600216759 від 10.06.2019 року ТОВ «Чернівцігаз Збут» рекомендована плата за спожитий газ позивача [PERSON] за травень 2019 року та заборгованість станом на 01.05.2019 року становить 17694,66 грн. (а.с.112). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Згідно з ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач наголошував, що відповідачі не проживають в будинку з 2017 року, тобто понад три роки без поважних причин, а тому втратили право користування будинком. Враховуючи положення ст. 29 ЦК України, вік малолітніх відповідачів, суд приходить до висновку, що останні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом на відміну від відповідача. Не сплата малолітніми відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Попри це, судом не встановлено, що малолітні відповідачі мають інше житло ніж спірний будинок. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959р., передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України по справі № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як колишній член сім`ї позивача, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , у спірному будинку не проживають, належних відповідачам речей не має, комунальні послуги відповідач [PERSON] не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 01.05.2019 року становить 17694,66 грн. (а.с.112); було видано судові накази про стягнення заборгованості з позивача та відповідача (а.с.113-114), чим підтверджується , що відповідач [PERSON] комунальні послуги не сплачувала. Крім того, позивач бажає розпорядитися власністю що йому належить на власний розсуд, а реєстрація відповідачів перешкоджає йому в цьому. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Про саме таке застосування правових норм у спірних правовідносинах зазначається у правовій позиції Верховного суду України висловленій під час розгляду справи №6-158цс14 у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05.11.2014 р., аналіз вище наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно із ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Стаття 16 Конвенції про права дитини передбачає, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави - учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 ст. З Конвенція про права дитини). Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 15.05.2017 року по справі №6-2931 цс16, згідно якого право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України. Отже, відповідно до зазначених вимог Закону відповідачі є особами, які втратили право на користування спірним житлом у будинку за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, особистих речей та речей побутового використання відповідачів у спірному будинку не має, відповідач разом зі своїми дітьми не проживають у спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання осіб відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, належним чином підтвердженого квитанцією від 23.04.2019 року, в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved