Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд», про визнання частково недійсною угоди, в обґрунтування якого вказала, що 30.03.2010 року між ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та [PERSON] було укладено договір № 7/1-28 дольової участі в будівництві, згідно до п. 1.1 якого предметом договору є спільна діяльність щодо будівництва авто паркінгу на 30 місць постійного зберігання автомобілів по вул. М.Рибалко, 7/1. Основою спільної діяльності по будівництву авто паркінгу було забезпечення фінансування дольовиком будівництва на повну суму вартості одного бокса № 28 загальною площею 20,44 кв. м., у складі авто паркінгу на 30 місць постійного зберігання автомобілів по вище вказаній адресі. [PERSON] внесла п'ять платежів на рахунок ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд», що станом на 01.11.2010 року складало суму в 88 635,00 грн. 07.10.2013 року між ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року, згідної якої публічне акціонерне товариство (Замовник) зобов'язалось повернути [PERSON] внесену суму інвестиції на будівництво гаража в сумі 88 635,00 грн. в строк до 30.11.2013 року. Пунктом 3 даної угоди передбачено, що після виконання Замовником умови повернення коштів, зобов'язання Замовника вважається виконаними і Сторони не будуть мати претензій одна до одної щодо порядку виконання умов договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року. В вересні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача збитків, завданих розірванням договору і рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20.02.2015 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, оскільки сторони уклали договір про розірвання договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року та домовились, що після повернення коштів позивачу, сторони не будуть мати претензій одна до одної. Проте підписуючи угоду про розірвання договору, [PERSON] не відмовлялась від свого права на відшкодування збитків, а тому вважає п. 3 вказаної угоди несправедливим, таким, що позбавляє позивача можливості стягнення збитків, суперечить законним інтересам позивачу, що є підставою для визнання недійсною даної частини угоди. Також позивач вказує, що стягнення неустойки є способом забезпечення виконання зобовязань передбачений законом а тому сторони не можуть відмовитись від її стягнення, а тому п. 3 угоди від 07.10.2013 року суперечить закону, що є підставою для визнання недійсною даної частини угоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в з підстав викладених в позовній заяві в повному обсязі, визнати недійсним п.3 угоди від 07.10.2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду пояснення в яких вказала, що ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» погодилась розірвати договір дольової участі без будь-яких штрафних санкцій, а також погодилась повернути кошти [PERSON] до 30 листопада 2013 року, а не протягом місяця з дати укладення договору з іншим дольовиком. Таким чином, оспорюваний пункт угоди не створює дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача та не порушує принцип рівності сторін, а тому вважає, що визнавати його недійсним саме з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є неправомірним, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та [PERSON] 30.03.2010 року уклали договір № 7/1-28 дольової участі в будівництві, згідно до п. 1.1 якого предметом договору є спільна діяльність щодо будівництва авто паркінгу на 30 місць постійного зберігання автомобілів по вул. М.Рибалко, 7/1. [PERSON] внесла п'ять платежів на рахунок ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд», що станом на 01.11.2010 року складало суму в 88 635,00 грн. 07.10.2013 року між ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року, згідної якої публічне акціонерне товариство (Замовник) зобов'язалось повернути [PERSON] внесену суму інвестиції на будівництво гаража в сумі 88 635,00 грн. в строк до 30.11.2013 року. Пунктом 3 даної угоди передбачено, що після виконання Замовником умови повернення коштів, зобов'язання Замовника вважається виконаними і Сторони не будуть мати претензій одна до одної щодо порядку виконання умов договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року. В вересні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача збитків, завданих розірванням договору і рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20.02.2015 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, оскільки сторони уклали договір про розірвання договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року та домовились, що після повернення коштів позивачу, сторони не будуть мати претензій одна до одної. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 2 роз'яснив, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.8 зазначеної постанови оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним на підставах, що передбачені законом. Таким чином, зі змісту статей 203-204 ЦК України випливає, що підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені виключно законами. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 27 ЦК України передбачено, що правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. Враховуючи відносини, які виникли між сторонами, п.3. угоди від 07.10.2013 року, укладеної між ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та позивачем є нікчемним та не впливає на відносини між сторонами щодо стягнення збитків за невиконання договору № 7/1-28 дольової участі в будівництві. Крім цього, за вказаною угодою сторони взаємно відмовились від претензій одна до одної, а тому відсутні підстави вважати що в договорі є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Outcome: dismissed