Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить суд визнати за ним як за спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, право власності на 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 1998 року померла [PERSON]. Після її смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], які належали їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 29.01.1991 року. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] стала її дочка [PERSON], яка спадщину прийняла фактично, оскільки проживала разом зі спадкодавцем та вступила у володіння, управління спадщиною. [INFO] року померла [PERSON]. Спадкоємців за законом першої, другої, третьої черги після її смерті не було. Заповіт за життя [PERSON] не залишила. Після її смерті ніхто не звертався до нотаріуса з приводу оформлення спадщини. Позивач зі смерті матері [PERSON] - [PERSON], приблизно з лютого 1999 року, жив разом зі [PERSON] однією родинною, як брат з сестрою. Вона жила у частині його будинку. Їй тяжко було обслуговувати себе, заробітку у неї не було, вона часто хворіла. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, побут, права та обов'язки. Позивач доглядав її та хоронив. У зв'язку з чим, вважає себе спадкоємцем за законом четвертої черги та таким, що спадщину прийняв шляхом проживання зі спадкодавцем за однією адресою. На його звернення до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON], нотаріусом було йому відмовлено у зв'язку з тим, що не підтверджений родинний зв'язок зі спадкодавцем та відсутні докази прийняття ним спадщини. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON], сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Представник відповідача Ізмаїльської міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ІМР є неналежним відповідачем по справі. Також представник відповідача зазначив, що не може бути визнаний факт проживання однією сім'єю осіб, одна з яких знаходиться у зареєстрованому шлюбі. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] (родичка сторін по справі), [PERSON] (сусідка), [PERSON](знайома померлих), які пояснили, що дійсно [PERSON] протягом тривалого часу, багато років, на день смерті [PERSON], померлої [INFO] року, постійно проживав разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] проживала в частині будинку позивача. Вона не могла сама себе обслуговувати. Позивач доглядав та хоронив її. Вони разом управляли господарством, здійснювали покупки, ходили на ринок, тощо, мали спільний бюджет. Позивач сплачував платежі та здійснював ремонтні роботи в будинку. Вони проживали як брат та сестра. [PERSON] проживала на амметр смерті разом із своєю матір'ю [PERSON], доглядала за домом після смерті матері. Та через деякий час після смерті матері [PERSON] Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29.01.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфимовою Т.І. в реєстрі №241, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №59/85 від 21.02.1991р., [PERSON] належить 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області» №57 від 19.02.2016 року вулицю «Железнякова» перейменовано у вулицю «Телеграфна». Вказане також вбачається із листа КП «Ізмаїльське МБТІ» №908 від 06.07.2017р. Згідно актового запису про смерть №530 від 17.05.1996р. [PERSON] померла [INFO] року. Як вбачається із вказаного актового запису, його було отримано [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] стала її дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження, та яка спадщину прийняла фактично, оскільки проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою, вступила в управління, володіння спадковим майном, але юридично свої прав на спадщину за життя не оформила. Згідно довідки №580 від 30.05.2017р. КП ІМР «Житсервіс» [PERSON] проживала разом із своєю матір'ю [PERSON] з 1996р. по 2005р. за адресою: [ADDRESS] Згідно листа державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. за №724/01-16 від 03.06.2017р. після померлої [INFO]. [PERSON] заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалося. Відповідно до актового запису про смерть №22 від 06.01.2005р. [PERSON] померла [INFO] Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно листа державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. за №724/01-16 від 03.06.2017р. після померлої [INFO] [PERSON] заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалося. Спадкоємцем за законом четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України після смерті [PERSON] став позивач [PERSON], який спадщину прийняв, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем за однією адресою. На звернення позивача до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю нотаріуса за №91/01-16 від 11.07.2017р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] на 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS],у зв'язку з тим, що не підтверджений родинний зв'язок зі спадкодавцем та відсутні докази прийняття ним спадщини. Якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 N 7 (ухвала ВССУ від 11 травня 2011 року у справі N6-3629св10). Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту проживання з спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини необхідно [PERSON] для подальшої реалізації спадкового права після смерті [PERSON]. Так, факт проживання позивача з [PERSON], яка померла [INFO] року, за адресою: [ADDRESS], протягом п'яти років до часу відкриття спадщини, день її смерті, підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та зібрані у справі докази, їх належна оцінка. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що позивач, який є спадкоємцем за законом четвертої черги, проживав разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла [INFO] року, у період часу з 01.02.1999 року по [INFO] року на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], спадщину після померлої прийняв шляхом проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті спадкодавця немає, інших спадкоємців немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність. При цьому, безпідставними є твердження представника відповідача, що не може бути визнаний факт проживання однією сім'єю осіб, одна з яких знаходиться у зареєстрованому шлюбі, з огляду на те, що вказане обмеження стосується лише визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу співмешканців, та не стосується членів сім'ї, які проживали як брат та сестра. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved