Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

В червні 2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (надалі - позивачі) звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] (надалі - відповідачі), про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Предметом позову є визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Підставою позову є те, що відповідачі ніколи не проживали за місцем реєстрації, не мають на дане жиле приміщення будь-яких майнових прав, не перебувають із позивачами у родинних відносинах. Наявність реєстрації відповідачів у житлі позбавляє можливості позивачів, як власників, здійснювати право користування та розпорядження майном у повному обсязі, та зобов`язує позивачів нести додаткові витрати щодо сплати житлово-комунальних послуг. У зв`язку із вищевикладеним, позивачі вимушені звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися. Позивачі в судовому засіданні, яке відбулось 13.12.2021 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що позивачі щодо заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається із копії дубліката свідоцтва про право власності на житло № 18101 від 05.02.1998 року виданого згідно з розпорядженням відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 25.12.2015 року №2496, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках кожному. Позивачі стверджують про те, що відповідачі в квартирі не з`являються, не цікавляться нею, особистих речей в квартирі не мають, не беруть участь в оплаті житлово-комунальних послуг та утриманні житлового приміщення. Відповідно до копії акта від 18.05.2021, складеного Головним інженером ПП «Український центр управління нерухомістю», засвідченого [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , про те що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але не проживають: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , починаючи з 12.03.2009 року і по теперішній час. Статтями 29, 310 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Проте, відповідачі в добровільному порядку не знялися з реєстрації, чим чинять позивачам перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Отже, право позивачів, як власників, підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Надані позивачем докази щодо тривалого не проживання відповідачів у спірному житлі, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачами не надано доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному житлі. При цьому, тривала відсутність відповідачів свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі, й, в свою чергу, буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача" є співмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві". Суд зазначає, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації. Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved