Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом, в якому просила стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду в сумі 20000 грн. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона проживає разом із чоловіком та малолітньою донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Разом із ними за вказаною адресою проживають відповідачі. На ґрунті житлово-побутових суперечок між нею та відповідачами склались неприязні стосунки. [PERSON] неодноразово зверталась до служби у справах дітей із заявами про проведення перевірки житлово-побутових умов, вказуючи на порушення нею, [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Однак, вказана інформація не відповідає дійсності, є недостовірною та завдає їй моральних страждань внаслідок створення негативної думки та суттєвого зниження рівня оцінки особистості позивача з боку суспільства. Відповідач, [PERSON] неодноразово зверталась до Автозаводського районного суду м.Кременчука із заявами про видачу обмежувального припису мотивуючи свої заяви тим, що вона, [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] ображають її, не дозволяють користуватись приміщенням, завдають тілесних ушкоджень. Вказані мотиви ґрунтувались, в тому числі, на недостовірних і неправдивих заявах та поясненнях [PERSON] .. Внаслідок неправомірних дій відповідачів вона перебувала у постійній нервовій та психологічній напрузі. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА В своєму відзиві [PERSON] зазначила, що позов вважає безпідставним і необґрунтованим. Вважає, що звернення до служби у справах дітей із заявами відповідно до висновків Конституційного суду України та Верховного Суду не можуть вважатись такими, що порочать честь та гідність. Звертала увагу на те, що позивачем не було доведено факт заподіяння моральної шкоди та її розмір. В судовому засіданні представник відповідачів проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що усі конфлікти , що виникають між сторонами, провокуються позивачем. Жодного доказу, який би підтверджував те, що відповідачі вчинили щось незаконне відносно позивача немає. Звертав увагу, що судові рішення спростовують доводи, висунуті позивачем. ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ В судовому засіданні позивач та її представник не підтримали клопотання про виклик свідків. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Позивач, [PERSON] , є матір`ю малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11). Позивач разом із донькою і чоловіком, [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані і фактично проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Між сторонами склались напружені стосунки, постійно виникають суперечки. НОРМИ ПРАВА Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 № 4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України). Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. За змістом ст.275, 276 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню. Пунктами 16, 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України 254к/96-ВР усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції 254к/96-ВР, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 v008p710-03 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 v0004700-95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) v0005700-01. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. В ч.1 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОЦІНКА СУДУ Отже, за змістом ст.280 ЦК України з урахуванням позиції Пленуму Верховного Суду України, висловленої в постанові № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позов захист порушеного немайнового права шляхом стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню за таких умов: 1) встановлення факту порушення особистого немайнового права; 2) встановлення протиправності поведінки відповідача; 3) наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та фактом порушення особистого немайнового права; 4) вина відповідача. Суд не в повній мірі може погодитись із доводами відповідача про те, що звернення відповідачів до Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради не можуть вважатись такими, що порочать честь і гідність позивача, з огляду на наступне. Так, суд відзначає, що Пленум Верховного Суду України в постанові № 1 від 27 лютого 2009 року надав роз`яснення про те, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Разом із тим, відповідно до висновків Пленуму Верховного Суду України таке звернення повинно відповідати певним критеріям: 1) не повинно містити завідомо неправдивих відомостей; 2) мати відповідну підставу і бути викликаним наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси. За таких обставин, в разі доведення того, що звернення відповідачів до служби у справах дітей містили неправдиві відомості, не мали певного підґрунтя(підстави) і не були викликані намірами виконати громадській обов`язок, такі звернення можуть бути підставою для притягнення відповідачів до відповідальності. Оцінюючи вимоги позивача та додані докази на їх обґрунтування суд відзначає, що на його думку позивачем не було доведено те, що судові рішення, ухвалені за результатами розгляду заяв про видачу обмежувального припису, звернення осіб до служби у справах дітей принизили її честь і гідність, внаслідок чого була завдана і моральна шкода. Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували також і протиправність дій відповідачів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивачем не доведено наявність двох складових цивільно-правової відповідальності, у зв`язку із чим позов задоволенню не підлягає. Судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed