Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, отриманої у зв`язку з професійним захворюванням. В обґрунтування позовних вимог вказує те, що він з березня 1979 року по січень 1982 року та з червня 1983 року по грудень 1998 року працював барил`єтчиком у коксовому цеху Криворізького коксохімічного заводу, правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттіл Кривий Ріг». Внаслідок тривалої зайнятості у шкідливих умовах праці, рішенням ЛЕК науково-дослідного інституту промислової медицини від 05.10.1999 року [PERSON] встановлене хронічне професійне захворюванням - хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. Висновком МСЕК від 15.11.1999 року первинно позивачеві встановлено третю групу інвалідності з 01.11.1999 року строком до листопада 2000 року, з датою чергового переогляду 01.10.2000. Причина інвалідності - профзахворювання. Після переогляду 23.10.2000 року, останньому встановлена втрата професійної працездатності в процентах- 50% з 01.11.2000 року безстроково. В результаті наявних професійних захворювань у позивача постійно відчуває біль у нижній частині спини, біль у спині віддає до ніг, обмеження руху в попереку та стегновому суглобі, посилення болю при фізичних навантаженнях, утруднена хода, оніміння правої ноги. Професійне захворювання встановлене у листопаді 1999 року. Проте, лікування не приносить полегшення, курси лікування не змінють нічого в стані здоров`я, болить поперек, біль віддає в ногу, [PERSON] важко рухатися та ходити. Не спостерігається ніякої динаміки, він посійно відчуває біль. Позивачеві дуже важко справлятися з професійними хворобами, оскільки розуміє, що його стан здоров`я не поліпшується, а навпаки з кожним днем тільки погіршується.У зв`язку з професійними захворюваннями позивач вимушений постійно лікуватися та приймати ліки, тому змінився образ і якість життя, що в результаті спричиняє йому моральні страждання. Вказані негативні явища у його житті не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Просить стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на його користь моральну шкоду, завдану професійним захворюванням, у розмірі 236 150 грн. без утримання податків та зборів. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року позов було прийнято до розгляду та відрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.20) 20 вересня 2020 року представник відповідача надала суду відзив на позовну заяву в якому просила суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі з наступних підстав. Зазначила, що події,які стали підставою для відшкодування моральної шкоди [PERSON] мали місце 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин не може бути застосоване чинне законодавство. У конкретному випадку, в спірних відносинах слід керуватись законодавством чинним на момент виникнення нещасного випадку, це є підставою для того, щоб керуватись нормами в редакціях, чинних на момент настання випадку. До даних правовідносин не може бути застосовано ч. 1 ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, оскільки дана правова норма не може бути застосована до врегулювання спірних правовідносин, оскільки нею було передбачено загальні підстави відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, а правовідносини сторін в рамках даної справи виникли з приводу відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок нещасного випадку. Акт розслідування причин виникнення професійного захворювання та висновок МСЕК про встановлення ступнею працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому тільки матеріальної шкоди, отримання страхових виплат від Фонду соціального страхування України, але не є правовим або медичним доказом підтвердження факту заподіяної моральної шкоди. У документах наданих позивачем до позовної заяви відсутній висновок про стрес, депресію, переживання та інші негативні фактори, які отримав позивач внаслідок професійного захворювання. Таким чином, враховуючи не доведення Позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, останні задоволенню не підлягають. (а.с.28-31) 03 лютого 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де остання вказує, що не погоджується з висновками представника відповідача. Обґрунтовуючи свою позицію наступним, так позивачу первинно висновком МСЕК встановлену стійку втрату професійної працездатності у 1999 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем. Отже право, на отримання виплати за моральну шкоду у позивача виникло з 01.11.1999 року ( а не з 23.10.2000 року, як зазначила у своємі відзиві представник відповідача). Також представник позивача вказує, що спори про відшкодування шкоди мають вирішуватися за законодавством , чинним на момент встановлення потерпілому висновком МСЕК стійкої втарти професійної працездатності. Відповідач [PERSON] отримав хронічне професійне захворювання, яке підтверджується довідкою МСЕК про втрату безстроково 50% професійної працездатності, виписками з історії хвороб, з яких вбачаються скарги на постійні фізичні болі: біль у нижній частині спини, біль яка віддається до ніг, обмеження руху в попереку та стегновому суглобі, посилення болю при фізичних навантаженнях, утруднена хода, оніміння правої ноги; в якій надані рекомендації лікарів, тобто все вищезазначене сприяє моральним стражданням [PERSON] . Лікування не приносить полегшення, курси лікування не змінюють нічого в стані здоров`я. Покращення стану здоров`я вже не відбудеться ніколи. Позивач обмежений у фізичних навантаженнях, не має змоги виконувати будь-яку неважку фізичну роботу, відчуває постійний біль у хребті, а це і дискомфорт і постійне нервове роздратування. За таких обставин вважає, що позовні вимоги [PERSON] є цілком законні, обґрунтовані та такі що підлягають задоволенню. (а.с.45-48). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] до судового засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, поза межами судового засідання надали заяву відповідно до якої просять позов задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача - Єфремова Т.О. у судовому засіданні заперчувала проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві до позовної заяви. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, з копії трудової книжки [PERSON] встановлено, що він працював з 21 березня 1979 року по 29 січня 1982 року та з червня 1983 року по 1998 року - барил`єтчиком у коксовому цеху Коксохімічного заводу (а.с.8-9) правонаступником яких є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 19.10.1999 року встановлено причинами професійних захворювань: важка фізична праця, часті нахили корпусу, несприятливий мікроклімат. Професійно захворювання виникло за таких обставин: з 21.03.1979 по 29.01.1982 Криворізький Коксохімічний завод, коксовий цех №1 барил`єтчиком. З 06.06.1983 по 08.12.1998 року на КГГМК «Криворіжсталь» косохімічне виробництво, коксовий цех №2, барил`єтчиком. (а.с.10-11) Довідкою МСЕК №159287 від 15.11.1999 року позивачу встановлено третю групу інвалідності з 01.11.1999 року строком до листопада 2000 року, з датою чергового переогляду 01.10.2000 року. Причина інвалідності - профзахворювання. (а.с.13а) Довідкою МСЕК №0002590 від 23.10.2000 року. позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності з 01.11.2000 року безстроково (а.с.14). Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки ушкодження здоров`я отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. До такого висновку суд прийшов з наступного. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила). У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на час первинного огляду позивача - 15.11.1999 року щодо втрати ним професійної працездатності, можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалися п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), в розмірі, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманням професійного захворювання, вважає, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайною способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Зазначений висновок суду відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями. Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. В даному випадку відповідач - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних прав, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачений обов`язок саме власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність законом вставленому порядку за їх невиконання. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 50%, який встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Сулу України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманої о професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, стаж роботи позивача та вважає, що стягненню підлягає сума 130 000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 236 150 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Суд також, відхиляє заперечення відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. У судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 840,80 грн.

Outcome: partial