Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Заявник - [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт того, що він - [PERSON], [INFO], уродженець м. Владикавказ Осетинської АССР Росії з 1990 року по 2014 рік постійно проживав на території України. Встановлення даного юридичного факту йому потрібно, щоб в подальшому набути громадянства України. У відкрите судове засідання заявник [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, додатково пояснив, що з 1990 року прибув на постійне місце проживання до м. Генічеськ Херсонської області де постійно проживав без реєстрації по [ADDRESS]. Вказує, що залишав місце проживання, відбувавши покарання в місцях позбавлення волі в 1995 році, 2005 році та 2010 році. Встановлення факту постійного проживання на території України станом з 1990 року по 2014 рік йому необхідно для підтвердження правомірності набуття громадянства України та отримання паспорта громадянина України, оскільки відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Вказує, що він, дійсно на момент проголошення незалежності України постійно проживав на території України, що підтверджується актом обстеження побутових умов та поясненнями свідків. Представник зацікавленої особи - Управління державної міграційної служби України в Херсонській області, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки, надіславши на адресу суду заперечення у якому просить суд відмовити заявнику у встановленні юридичного факту. Свої заперечення обґрунтовує тим, що заявником не додано документів, які б підтверджували його реєстрацію станом на 24 серпня 1991 року на території України. Допитана в судовому засіданні в якості свідка громадянка - [PERSON], пояснила суду, що [PERSON] дійсно прибув на територію України на початку 1990 року та деякий час проживав разом з нею. Вказує, що за час спільного проживання заявник постійно залишав місце її проживання та виїжджав у невідомому напрямку. Через деякий час знову повертався до неї та проживав разом з нею незначний період часу. Вказує, що 1995 року відбував покарання за вироком суду, після чого знову проживав незначний час разом з нею. Вказує, що неодноразово змінював місце проживання. Чи проживав весь цей час на території України їй невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є рідним братом [PERSON] Вказує, що дійсно пам'ятає заявника в якості співмешканця його сестри, однак через свій юний вік не пам'ятає часу з якого він з сестрою проживав. Вказує, що проживання заявника не мало постійного характеру. Так останній декілька разів з'являвся у них вдома, деякий час проживав разом з ними а потім зникав. Чи проживав весь час постійно на території України йому не відомо. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши заперечення представника зацікавленої особи, свідків, приходить до переконання, що у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] на теперішній час являється собою без громадянства та не являється громадянином будь-якої держави, що підтверджується наявністю в справі світлокопії довідки Генерального консульства Росії в м. Харків. [PERSON] доказів, які б підтверджували неможливість набути громадянство України іншим поза судовим шляхом, окрім як встановлення вище зазначеного юридичного факту взагалі суду не надав, як і не заявив про неможливість їх подання з незалежних від нього причин. Правовий порядок набуття громадянства України встановлено Законом України «Про громадянство України». Відповідно до змісту ст. 3 Закону України «Про громадянство України» Громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; (Пункт 3 частини першої статті 3 в редакції Закону N 2663-IV від 16.06.2005) 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Таким чином, проаналізувавши вище викладене в сукупності, правові норми, які регулюють дані правовідносини, з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів та їх належною оцінкою, суд приходить до переконання, що заявник [PERSON] на теперішній час не є громадянином колишнього СРСР, а своє право відповідно до вище зазначеної статті Закону України «Про громадянство України» не реалізував. Тобто [PERSON], не використав своє право набути громадянство України за правовим порядком набуття громадянства України, саме за ст. 3 Закону України «Про громадянство України», зокрема особи, яка будучи громадянином колишнього СРСР, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживала на території України, оскільки не надав суду належних та допустимих доказів щодо постійного проживання на території України станом на 24 серпня 2014 року. Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року визначений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. За змістом вищезазначених норм права, для набуття громадянства України [PERSON] необхідно було звернутись до компетентного органу з відповідно оформленою заявою та надати документи згідно з визначеним законодавством переліком. Рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України може бути лише одним із необхідних документів для встановлення належності особи до громадянства України та видачі паспорта громадянина України. Дотримання встановленого законодавством України позасудового порядку вирішення питання про набуття громадянства України є обов'язковим. Матеріали справи не містять доказів того, що заявник звертався до Управління Державної міграційної служби з відповідною заявою з питання набуття громадянства України та що йому було відмовлено у прийнятті документів і рекомендовано надати підтверджуючий документ про постійне проживання на території України. В судовому засіданні під час розгляду справи представник заявник цю обставину не підтвердив. За таких обставин [PERSON] передчасно звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Відмова в задоволенні заяви з вказаної підстави не перешкоджатиме [PERSON] повторно звернутись до суду з аналогічною заявою у разі виникнення в цьому потреби після дотримання встановленого законодавством порядку оформлення набуття громадянства України - звернення з відповідною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області. За змістом ст.256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або порушення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення На підставі викладеного,

Outcome: dismissed