Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" 17.12.2013 р. звернулось в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 22016,74 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № ІFХRRX 50800235 від 06.09.2007 року банк надав [PERSON] кредит в розмірі 1722 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підписав заяву, яка разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає Договір між ним і банком. Однак, взяті за договором зобов'язання відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 02.12.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 22016,74 грн., яка складається з наступного: 567,58 грн. - заборгованість за кредитом, 7601,43 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 12323,12 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, в т.ч.: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1024,61 грн. - штраф (процентна складова). В судове засідання представник позивача Гузар В.М. не з'явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була повідомлена відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Передбачених ч.1 статті 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін з ухваленням, відповідно до ст. 224 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 06.09.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено письмовий Договір № ІFХRRX 50800235 (а.с.6), згідно якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 1722 грн. на строк 12 місяців з 06.09.2007 р. по 06.09.2008 р. включно, з сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42,19 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 287 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії. Погашення заборгованості позичальником повинно здійснюватись щомісяця з 5 по 10 число кожного місяця в розмірі по 195,32 грн. В заяві [PERSON] від 06.098.2007 р. зазначено, що при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 15,17 % в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом, що зазначено в п. 4.2 Умов за кожний день прострочки. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір споживчого кредитування у письмовій формі, що стверджується заявою відповідача від 06.09.2007 р. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 згаданого кодексу визначено, що спеціальна позовна давність терміном в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1 статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам встановлено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Судом досліджені надані позивачем Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с.7-12), які, на твердження позивача, є невід'ємною частиною до договору кредиту. Згідно з п. 5.5 цих умов - терміни позовної давності по вимогах по стягненню кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Вказані Умови підписані тільки головою Правління ЗАТ КБ «ПриватБанк», вони не мають реквізитів, відсутня дата їх складання та погодження сторонами кредитного договору. Крім того, названі Умови не містять жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від Заяви позичальника. Доказів того, що вказані Умови і є тими Умовами, які розуміла [PERSON], підписуючи заяву позичальника, матеріали цивільної справи не містять. Таким чином, підстав вважати, що банком отримана згода [PERSON] на укладення кредитного договору з врахуванням названих Умов, на які посилається позивач і які передбачають строк позовної давності у 5 років для вимог банку до позичальника, немає. Тому суд вважає, що правовідносини між сторонами з приводу кредитування регулюються тільки Заявою позичальника № ІFХRRX 50800235 від 06.09.2007 року, строк виконання зобов'язань за якою встановлений до 06.09.2008 року. Як вбачається з позовної заяви, ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] звернувся в суд 17.12.2013 р., пропустивши встановлений законом загальний трьохрічний строк позовної давності. П. 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд застосовує й до додаткових вимог банку. Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 257, 258, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed