Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить виселити відповідача [PERSON] з жилого приміщення ? частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності, без надання йому іншого жилого приміщення. В судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивача представник позивача [PERSON] повністю підтримав і в обгрунтування їх пояснив, що позивач [PERSON] являється власником ? частини житлового будинку розташованого в [ADDRESS] на підставі рішення Генічеського районного суду від 05.10.2010 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів цивільної палати апеляційного суду Херсонської області і набрало законної сили. Рішенням колегії суддів цивільної палати апеляційного суду Херсонської області від 25.12.2013 року визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області №154 від 25.10.2012 року та свідоцтво про право власності серії №450521 від 12 листопада 2012 року, виданого Щасливцевською сільською радою на ім"я [PERSON] на ? частину будинку в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] був зареєстрований і вселений по проханню матері позивача. На даний час відповідач продовжує бути зареєстрованим за адресою, де проживає позивач та проживати, право власності у відповідача на частину даного житлового будинку відсутнє. З моменту реєстрації вони разом проживають в даному житловому будинку, однак відповідач [PERSON] чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, псує майно, самовільно здійснив переобладнання у будинку, а саме відгородив частину житлового будинку та не допускає позивача до цієї частини, зірвав в цій части будинку підлогу, обої, демонтував з бані ванну, без належного дозволу побудував два сараї, голубятню, курятник, в результаті даних противоправних дій відповідача позивач не взмозі належним чином користуватися житловим будинком, вимушений тіснитися з сім"єю в іншій частині житлового будинку.Крім того відповідач [PERSON] постійно перебуваючи в стані алкогольного сп"яніння вчиняє сварки, під час яких принижує та висловлюється нецензурною лайкою в його адресу та членів його сім'ї. Сварки іноді переростають у бійки. Були випадки, коли відповідач побив матір позивача [PERSON], також був випадок коли він побив позивача і спричинив йому легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров"я та був притягнутий до кримінальної відповідальності. Позивач звертався в різні інстанції до сільської ради, поліції для застосування мір реагування до поведінки [PERSON], однак на прийняті міри відповідач не реагує і фактично створює нестерпне спільне проживання з ним. Позивач [PERSON] не бажає разом проживати з відповідачем, неодноразово пропонував йому виселитися з його будинку і проживати в іншому жилому приміщенні, однак відповідач не погоджується, тому звернулися до суду з позовом та просять винести рішення про його виселення, без надання йому іншого жилого приміщення відповідно до ст.116 ЖК України. Представник відповідача [PERSON] пред'явлені позовні вимоги до відповідача [PERSON] не визнав повністю, заперечував у задоволенні позову, свої заперечення обгрунтував тим, що підстав для виселення відповідача не має, так як реєстрація права власності відповідача на ? частину в житловому будинку в [ADDRESS] не скасована, крім того відповідач зареєстрований в даному житловому будинку, а тому має законне право в ньому проживати. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Позивач [PERSON] являється власником ? частини житлового будинку розташованого в [ADDRESS], відповідно до рішення Генічеського районного суду від 05.10.2010 року. Відповідач [PERSON] являвся власником ? частини даного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 12.11.2012 року виданого Щасливцевською сільською радою. Рішенням Генічеського районного суду від 06.08.2015 року свідоцтво про право власності визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 12.11.2012 року виданого Щасливцевською сільською радою Генічеського району Херсонської області. Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою [ADDRESS] з 28.03.2003 року. Дані обставини підтверджуються копією рішення Генічеського районного суду від 05.10.2010 року та 06.08.2015 року. Як встановлено в судовому засіданні, зокрема з пояснень позивача, відповідач [PERSON] був зареєстрований у вказаному будинку 2003 року як співмешканець матері позивача [PERSON] з дозволу позивача та його матері та продовжує бути зареєстрованим у будинку по [ADDRESS] й на даний час. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто законодавством чітко окреслені підстави для втрати користування житловим приміщенням членами сім'ї власника житла. Відповідно до ст. 116 ЖК України, яка регламентує порядок виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Крім того, зазначені спірні правовідносини врегульовано ст. 7 ЗУ України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», з якого вбачається, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ст. ст. 71, 72,156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідач постійно проживає у житловому будинку позивача, вселився туди як член сім'ї на правах співмешканця [PERSON], набув права користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Крім того, підстави для виселення та зняття з реєстрації чітко зазначені в статті 405 Цивільного кодексу України, а також в статтях 116, 156 Житлового кодексу України. В даному ж випадку ані в позовній заяві, ані під час судового засідання позивачкою не надано доказів, які б свідчили, що відповідач систематично руйнує чи псує спірне жиле приміщення, використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Як вбачається з матеріалів справи у 2011 році позивач звертався до органів внутрішніх справ щодо незаконних дій відповідача, однак внаслідок наявності у діях сторін цивільно - правових відносин в порушенні кримінальної справи було відмовлено. При цьому надана позивачем постанова про відмову в порушенні кримінальної справи не містить відомостей, щодо вчинення дій які в розумінні ст.. 116 ЖК України були б підставою для примусового виселення відповідача. Так, до матеріалів справи позивачем також долучено копію вироку від 03.12.2013 року, яким судом було затверджено угоду про примирення між потерпілим [PERSON] та обвинуваченим [PERSON] та відповідача притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 125 КК України. Разом з тим, наявність вказаного вироку на думку суду не свідчить про систематичність дій, які роблять неможливим спільне проживання сторін за однією адресою. Крім того суд зазначає, що доводи [PERSON] викладені у позовній заяві з приводу вчинення постійних сварок, висловлювання нецензурною лайкою, залякування відносно позивача та його матері в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, оскільки [PERSON] не надав суду належних доказів вчинення [PERSON] протиправних дій, що були б підставою для його виселення відповідно до ст.. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, аналізуючи всі здобуті докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено через недоведеність тих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог.

Outcome: dismissed