Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] повідомлені належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Заяв про розгляд справи без їхньої участі до суду не надходило. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повідомлені належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. 09 листопада 2017 року представник позивача [PERSON] надіслав до суду заяву, в якій просить суд провести розгляд справи за відсутності позивача і представника позивача, на підставі документів, які містяться у справі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить суд, стягнути з відповідача на користь позивача суму основної позики в розмірі 8000 гривень, проценти за користування позикою в розмірі 12960 гривень, суму індекс інфляції в розмірі 7040 гривень, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 587,83 гривень та моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, а всього 33587,83 гривень та стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 500 гривень. Суд, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач 08 червня 2012 року передав відповідачу грошові кошти у розмірі 8 000,00 гривень, який в свою чергу зобов'язався повернути їх не пізніше ніж через два роки до 08 червня 2014 року, що підтверджується розпискою від 08.06.2012 року. Дана обставина також стверджується підписами на розписці двох свідків [PERSON] та [PERSON] Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14, зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як вбачається із позовної заяви, відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, після спливу строку зазначеного в розписці кошти не повернув, ігнорує вимоги позивача та ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення позики і на даний час. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України по справі № 6-1229цс16, роз'яснено, що згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Як зазначено в розписці, за кожен місяць користування грошовими коштами відповідач зобов'язався сплачувати три проценти від зазначеної у розписці суми, з виплатою процентів за користування грошовими коштами один раз на місяць (щомісяця). Таким чином, заборгованість зі сплати процентів, передбачених договором позики (розпискою) на день звернення позивача до суду 19 грудня 2016 року складає 12960,00 грн., розмір 3% річних становить 587,83 грн., а розмір інфляційних втрат дорівнює 7040,00 грн., що стверджується розрахунком, долученим до позовної заяви. В обґрунтування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач [PERSON], в позовній заяві зазначив, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань по поверненню коштів йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких зазнав позивач та члени його сім'ї у зв'язку з відмовою у придбанні собі побутової техніки, покращенні побутових умов, через що позивач тривалий час мав порушення сну. У зв'язку із зростанням курсу долара, сьогодні придбати ці речі позивач не має змоги. Ці обставини спричинили пригнічений моральний стан, знервованість та дратівливість, що призвело до розладу стосунків у родині позивача. Таким чином, розмір витрат пов'язаних з відновлення психологічного стану та компенсація за пережиті ним та його сім'єю емоційні страждання, оцінюється позивачем у 5000 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 4 ст. 611 ЦК України, У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розглядаючи позов про відшкодування такої шкоди, суд повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, яким є ступінь вини заподіювача, яких саме моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ними втрати та з чого при цьому виходить. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення основної суми позики, процентів за користування позикою, інфляційних втрат, 3% річнихзнайшли своє підтвердження, є обґрунтованими і доведеними, відповідач та представник відповідача в судове засідання не з'явилися, заперечень та доказів на спростування доводів позивача не надали, а тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, а саме: суми основної позики в розмірі 8000 грн., процентів за користування позикою в розмірі 12960 грн., індексу інфляції в розмірі 7040 грн., трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 587,83 грн., підлягають до задоволення. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження, а сума нарахованих позивачем відсотків та інфляційних втрат є відшкодуванням моральної шкоди позивачу, яка як він вважає, завдана йому відповідачем. Крім того, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат понесених позивачем на правову допомогу у розмірі 500,00 грн, слід відмовити, з огляду на наступне: Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до роз'яснень п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем та представником позивача - [PERSON] не надано суду документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги. Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved