Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей, а саме: сина - [PERSON] , [INFO] та дочки - [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу батька, мотивуючи тим, що з 28 жовтня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей, які проживають разом з нею у її батьків за адресою: [ADDRESS] Новосілківського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області та перебувають на її утриманні. Відповідач не цікавиться дітьми, не надає будь-якої допомоги у їх утриманні, не спілкується з дітьми, не бере участі у їх вихованні. В силу скрутного матеріального становища вона була змушена виїхати на роботу в Республіку Польща, для того, щоб мати змогу утримувати дітей, які на даний час проживають із її батьками похилого віку. В Республіці Польща вона має постійне місце роботи, достатній заробіток та орендує житло. Із метою покращення фізичного, духовного та морального розвитку дітей, підвищення рівня їх світогляду, вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок своїм дітям в Республіці Польща у період часу з 10 серпня по 10 вересня 2021 року, проте відповідач на її неодноразові усні та письмові звернення до нього з приводу надання згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон, такої безпідставно не надає, мотивуючи тим, щоб вона в Україні заробляла кошти на утримання дітей. Позивач в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, пітримання нею позовних вимог та прохання про розгляд справи у її відсутності викладено у адресованій суду заяві, яка долучена до матеріалів справи, що не суперечить вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги спочатку не визнав, а згодом визнав, мотивуючи тим, що його дочка дуже просила надати згоду на їх тимчасовий виїзд за кордон до матері, при цьому додав, що таку згоду він надає лише на місяць, тобто з 10 серпня по 10 вересня 2021 року. В протилежному випадку, якщо діти в зазначений період не будуть повернуті в Україну, то він задіє усі необхідні органи, для їх повернення додому. В судовому засіданні син сторін - [PERSON] пояснив, що він навчається у 9 класі Новосілківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та проживає разом із бабою та дідом. Він бажає поїхати з 10 серпня по 10 вересня 2021 року до своєї матері, яка перебуває на роботі в Республіці Польща, за якою скучив. Крім того, йому цікаво подивитись на іншу країну, оскільки він раніше ніде за кордоном не був, почерпнути щось нове, бо вони кожні літні канікули проводять лише в селі. В судовому засіданні дочка сторін - [PERSON] пояснила, що вона навчається у 7 класі Новосілківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та проживає разом із бабою та дідом. Вона бажає поїхати з 10 серпня по 10 вересня 2021 року до своєї матері, яка перебуває на роботі в Республіці Польща та тітки, яка теж там проживає.. Крім того, їй цікаво подивитись на іншу країну, оскільки вона раніше ніде за кордоном не була, поїхати там на екскурсії і т.і. Суд, заслухавши пояснення відповідача, думку [PERSON] та [PERSON] , дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В силу ч.ч.1, 3 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Судом встановлено, що 28 жовтня 2009 року у Новосілківській сільській раді Підгаєцького району Тернопільської області, між сторонами було зареєстровано шлюб актовий запис №7, який рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 28 травня 2020 року, що не оскаржувалось та набрало законної сили, розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей, а саме: - син - [PERSON] , [INFO] ; - дочка - [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачкою у будинку її батьків, що в [ADDRESS] Новосілківського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, що підтверджується довідкою за вих.№88 від 04 травня 2021 року виданою Новосілківським старостою на підставі акту встановлення факту проживання від 04 травня 2021 року за вих.№13. Встановлено, що позивач офіційно з 01 березня 2021 року працевлаштована в Республіці Польща, при цьому її заробітна плата, при добовій нормі робочого часу 8 годин та тижневій нормі робочого часу 40 годин, становить 2800 злотих, що стверджується трудовим договором від 01 березня 2021 року. Як вбачається із договору оренди кімнати від 01 грудня 2020 року позивач забезпечена житлом в Республіці Польща за адресою: [ADDRESS] . Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти сторін проживають з матір`ю, а за її відсутності з батьками останньої, що також визнано відповідачем, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, заслухавши думку дітей та урахувавши те, що відвідування дітьми іншої країни буде сприяти покращенню їх фізичному, духовному та моральному розвитку, підвищенню рівня їх світогляду, що позивач має намір та можливість забезпечити повноцінний відпочинок своїм дітям у Польщі де вона має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дітей усім необхідним, враховуючи визнання позову відповідачем, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дітей сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; -без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дітей сторін, суд дійшов висновку про те, що такий дозвіл за відсутності на день розгляду справи нотаріально посвідченої згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Оскільки позивач має намір виїхати в Республіку Польща разом із сином - [PERSON] , [INFO] та дочкою - [PERSON] , [INFO] з 10 серпня 2021 року по 10 вересня 2021 року, але батько дітей - відповідач [PERSON] раніше за зверненням позивачки не надав згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон, при цьому позовні вимоги визнав лише під час судового розгляду справи, то враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що попередня відмова батька у наданні такого дозволу є необгрунтованою. За конкретних обставин справи, тимчасово на період з 10 серпня 2021 року по 10 вересня 2021 року, баланс прав батька та матері на побачення і безпосереднє спілкування з дітьми, на думку суду, може бути порушено в бік матері з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, а саме: судовий збір сплачений позивачкою при поданні позову до суду в сумі 908 гривень На підставі наведеного,

Outcome: approved