Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

До суду з позовом звернулась позивач [PERSON] до відповідача [PERSON], який в процесі розгляду уточнила, згідно уточнених вимог просить суд надати дозвіл на тимчасові поїздки за кордон до Польщі, Греції, Угорщини, Словаччини, Словенії, Франції, Данії та інших країн Шенгенської угоди, а також Єгипту, Туреччини, Ізраїлю у період з 01.01.2018 року по 28.02.2024 року, з метою відпочинку малолітнього [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], у її супроводі та супроводі вітчима [PERSON], тітки [PERSON] та (або) бабусі [PERSON], та (або) дідуся [PERSON], які гарантують його повернення в Україну та несуть відповідальність за його здоровий стан, має право представляти його інтереси в медичних закладах з приводу надання йому медичної допомоги. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вона народила сина - [PERSON], зв'язок з батьком дитини вона не підтримує, шлюб з ним розірвано, він проживає на окупованій території у зв'язку чим отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон не має можливості. Мета виїзду дитини відпочинок та оздоровлення. 13 грудня 2017 року ухвалою судді позов залишено без руху. Недоліки позивачем усунуто та ухвалою від 23 січня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. До участі у справі ухвалою суду від 31 січня 2018 року залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - орган опіки і піклування Сватівської міської ради. 06 березня 2018 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Отже, суд переглянувши матеріали справи, приходить до наступного. Позивач [PERSON] у судових засіданнях участі не брала, згідно своєї заяви просить суд розглядати справу без її участі, просить позов задовольнити (а.с. 20). Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'являвся, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Сватівської міської ради до суду не з'явився, але до суду надійшло письмове заперечення проти позовної заяви згідно якого просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову в частині надання дозволу на вивіз за кордон малолітнього [PERSON], [INFO] особами - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 50-51). Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку з розглядом справи за відсутністю осіб, які беруть участь, судове засідання проводиться без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. На підставі викладеного суд, вважає, можливим розглянути справу за відсутності сторін по наявним матеріалам в справі. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Троїцького районного суд Луганської області від 28 липня 2010 року розірвано (а.с. 5), згідно свідоцтва про народження сторони - [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с. 3). З позовної заяви вбачається, що позивач з метою оздоровлення та відпочинку сина має на меті виїжджати до кордон України, також просить надати такий дозвіл на виїзд сина в супроводі інших осіб. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд за кордон України беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд дитини за межі кордону України суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині виїзду дитини в супроводі матері - [PERSON] Щодо вимоги позивача про надання дозволу на виготовлення проїзних документів в тому числі біометричного паспорту, то слід зазначити, що відповідно до п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року № 1001), оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків, тобто згоди іншого батька не потребується. Також суд погоджується з думкою органу опіки та піклування та

Outcome: partial