Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 23360,97 грн. за кредитним договором № б/н від 06.04.2011 року, а також судові витрати у розмірі 1762.00 грн. В своєму позові банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 06.04.2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначає, щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п.2.1.1.5.7 договору. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № б/н від 06.04.2011 року відповідач не виконав, у зв'язку з чим станом на 28.02.2018 року має заборгованість - 23360,97 грн., яка складається з наступного: 481,77 грн. - заборгованість за кредитом; 17690,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3600,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 1088,62 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що факт укладання кредитного договору між банком та відповідачем підтверджується копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, копією паспорта [PERSON], випискою по рахунку та фото клієнта з карткою. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та зазначили наступне. Жодних заяв про надання кредитного ліміту на платіжну картку АТ КБ «Приватбанк» не подавав, платіжної картки з кредитним лімітом у банку не отримував. Крім того, позивач в односторонньому порядку двічі підвищував відсоткову ставку по кредитному договору без відома та повідомлення відповідача, що є порушенням цивільного законодавства. Банк не надав до суду оригіналу кредитного договору, що є неприпустимим. Також необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з [PERSON] пені та штрафів відповідно до кредитного договору. Докази, на які посилається у своїй позовній заяві АТ КБ «Приватбанк» є неналежними та недопустимими. Крім того, просили застосувати до вимог позивача строк позовної давності, так як погашення відсотків по кредиту [PERSON] здійснив 23.01.2015 р., наступне погашення кредиту повинно було здійснюватися щомісячно, тобто, строк вимоги настав з 23.02.2015 р., а позивач звернувся до суду з позовом лише 31.03.2018 р. Таким чином, позивач пропустив трирічний строк звернення з даним позовом до суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 06.04.2011 року, згідно якої він ідентифікувався та ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.6). [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7). Щодо зміни кредитного ліміту позивач керується п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, відповідно до яких клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.5.5 договору передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених вказаним кредитним договором. Відповідно до п.2.1.1.5.7, п 2.1.1.5.6 договору відповідач зобов'язаний у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Згідно п.2.1.1.7.6 договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому вказаним договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість по тілу кредиту 481,77 грн. (а.с.5), яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Крім цього, позивач просить стягнути на користь банку проценти в розмірі 17690,58 грн. за вказаним кредитним договором. З даного приводу слід зазначити наступне. Із розрахунку заборгованості вбачається, що банком було змінено відсоткову ставку за користування кредитом з початкової 30 % на 34,8 % з 01.09.2014 року, 43,20% з 01.04.2015 року. Проте, в матеріалах справи відсутні докази щодо домовленості сторін з приводу такої зміни умов кредитного договору. Враховуючи норми ст. 651 та ст. 1056-1 ЦК України, положення договору щодо збільшення банком в односторонньому порядку розміру процентної ставки на підставі Умов та Правил надання банківських послуг є нікчемними, в зв'язку з чим при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід враховувати діючу на момент укладення договору процентну ставку в розмірі 30 % річних. Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Позичальник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. В матеріалах справи відсутні докази, що повідомлення банку про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором було надіслано відповідачу листом, а також, що він отримував це повідомлення. Отже, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь банку підлягають проценти за користування кредитом з розрахунку 30 % річних, як було погоджено сторонами під час укладення договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 506,39 грн. ( заборгованість за кредитом 481.77грн х30% = 144.53 грн за рік х 3 роки = 433грн 59 коп + (182 дні х 0.40грн за 1 день = 72 грн.80 коп ) З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за пенею за прострочення виконання зобов'язання зазначена позивачем у фіксованому розмірі та згідно розрахунку становить 3600,00 грн., За нормами ст. ст. 549-550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Однак, вимога позивача в частині стягнення з відповідача пені у виді фіксованої частини, задоволенню не підлягає, оскільки визначення її розміру суперечить чинному законодавству Крім того, позовна заява містить вимоги про стягнення штрафів у розмірі 500,00 грн. - штраф (фіксована складова), 1088,62 грн. - штраф (процентна складова). Що стосується стягнення зазначених видів платежу (штрафів), то суд вважає, що в цій частині позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15 зазначено наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вище викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому, виходячи з даної норми конституції в частині стягнення штрафу розмірі 500,00 грн. - штраф (фіксована складова), та 1088,62 грн. - штраф (процентна складова) необхідно позивачу відмовити. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тому, з урахуванням всіх обставин в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню в сумі 988,16 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту - 481,77 грн., заборгованості по відсотках за користуванням кредитом - 506,39 грн., в задоволенні решти вимог - слід відмовити. Доводи [PERSON] про те, що останній не укладав кредитний договір з АТ КБ «Приватбанк» спростовуються наступними доказами: копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, копією паспорта [PERSON], випискою по рахунку та фото клієнта з карткою. Із виписки, наданої позивачем вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Крім того, з фото клієнта з карткою, наданого представником банку, видно, що це одна і та ж особа. В судовому засіданні відповідач підтвердив той факт, що звертався до відділення АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання заробітної картки, де останньому було запропоновано отримання кредитної картки, на що [PERSON] погодився. Крім того, в подальшому відповідач перевипускав картку декілька разів, зокрема, останній раз - 05.08.2014 р. зі строком дії картки - до березня 2018 р. Заяву [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог позивача суд також не приймає до уваги, виходячи з наступного. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Посилання відповідача про те, що останнє погашення відсотків по кредиту за кредитним договором останній здійснив 23.01.2015 р., наступне погашення кредиту повинно було здійснюватися щомісячно, тобто строк вимоги настав з 23.02.2015 р.При цьому, банк звернувся до суду лише 31.03.2018 р., тобто поза межами строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України суд не бере до уваги, так як відповідач декілька разів добровільно перевипускав кредитну картку. Зокрема, останній раз - 05.08.2014 р. зі строком дії картки - до останнього дня 03.2018 року (зазначено на лицевій стороні картки). АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом 31.03.2018 р., тобто до спливу строку позовної давності. Таким чином, до заявлених вимог в даному випадку неможливо застосувати положення ст. 256 ЦК України про застосування строку позовної давності. Відповідно до п. 2 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial