Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та захист права власності. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 26.12.2018 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 18 жовтня 2004 року серії [NUMBER]. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі [PERSON] з 17.02.1988. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 17.09.2004. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Позивач з відповідачем перестали спілкуватися одразу після розлучення та не зустрічались. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між нами не має. У зв'язку з тим, що мій колишній чоловік фактично не проживає, але зареєстрований у моїй приватній власності на нього нараховуються платежі за комунальні послуги. Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, очевидно тягне для позивача та членів її сім'ї додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. Які він не сплачує, квартиру не цікавится, наміру проживати в ній не має. У зв'язку з вище викладеним позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні 12.02.2019 позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві.14.03.2019 від позивача. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак судова повістка повернулась до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання", тому судом було розміщено оголошення про виклик до суду на офіційному сайті "Судова влада". Представник третьої особи Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 31.01.2019 до суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 17.02.1988. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17.09.2004, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 971. Відповідно до свідоцтва про право власності від 18 жовтня 2004 року серії [NUMBER] квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані:[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з 2006 року, добровільно виїхав з квартири, що підтверджується актами складеними комісією від 01.04.2018 та 15.11.2018 ЖБК «Квазар-8» . Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 704,80грн.

Outcome: approved