Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

До Дніпровського районного суду м.Києва звернувся представник Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, Центр захисту дітей «Наші діти», про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] ; передати Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , для його подальшого влаштування; стягнути з [PERSON] кошти (аліменти) на утримання дитини в розмірі ј частки (але не менше 50% від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку) від заробітку відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття на особу або установу в якій буде перебувати дитина. Вимоги позову обґрунтовані тим, що на обліку Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації перебуває [PERSON] , [INFO] , як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах. [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . До Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації надійшло повідомлення середньої загальноосвітньої шкоди №103 м.Києва щодо неповнолітнього [PERSON] , в якому зазначалось, що мати дитини потрапила до лікарні у відділення інтенсивної терапії, а його батько з родиною не проживає. [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] батьком дитини є [PERSON] , [INFO] , відомості про батька внесено на підставі заяви про визнання батьківства від 22 грудня 2016 року №481/04.1-30. Місце проживання [PERSON] невідоме, встановити його фактичне місце проживання не виявилось можливим. 10 грудня 2019 року неповнолітнього [PERSON] влаштовано службою у справах дітей та сім`ї до Центру захисту дітей «Наші діти». Службі у справах дітей та сім`ї [PERSON] надав письмове пояснення, яке виклав у присутності директора середньої загальноосвітньої школи №103 м.Києва, та зазначив, що батьком у його свідоцтві про народження вказаний [PERSON] , данні про нього, як батька внесені за заявою матері у 2016 році. [PERSON] бачив всього один раз, зв`язків з ним не підтримує, з його родичами не знайомий. Відповідно до експертного висновку про біологічне батьківство від 01 березня 2018 року [PERSON] не є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . [PERSON] свідомо самоусунувся від виконання свої батьківських обов`язків, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, не готує його до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування дитині, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, не створює належних умов для проживання та розвитку дитини, не цікавиться його здоров`ям та нехтує його проблемами. Питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] розглянуто Комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та органом опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав, у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації - Науменко І.І. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги та висновок органу опіки та піклування підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти розгляду справи без участі відповідача та третіх осіб, а також щодо винесення судом заочного рішення в даній справі, просила прийняти рішення у найкращих інтересах дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином - за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву, зав чи клопотань до суду не подав. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації - Вернигора В.Г. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позивні вимоги підтримала в повному обсязі та просила прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Представник третьої особи Центру захисту дітей «Наші діти» - директор центру Луценко Н. в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, в якій просила розгляд даної справи провести у відсутність представника Центру захисту дітей «Наші діти», висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав підтримала в повному обсязі та просила прийняти рішення виходячи з інтересів дитини. Як визначено ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні учасників справи та, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За даними свідоцтва про народження, повторно виданого 06 грудня 2019 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , записана [PERSON] , батьком - відповідач [PERSON] (а.с.10). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] , відомості про батька [PERSON] , [INFO] , внесено 22 грудня 2016 року на підставі заяви про визнання батьківства №481/04.1-30 від 22 грудня 2016 року (а.с.11-13). Матір [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.14). 03 грудня 2019 року директором СЗОШ І-ІІІ ступенів №103 м.Києва начальнику Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації направлено повідомлення №188 про те, що учень 9-Б класу [PERSON] , 2005 року народження, перебуває зараз у складних життєвих обставинах. Зі слів сусідів, 02 грудня 2019 року мати учня - [PERSON] потрапила до лікарні у відділення інтенсивної терапії, старший брат - затриманий і перебуває у відділенні поліції, батько з сім`єю не проживає. В даному клопотанні викладено прохання забезпечити соціальний захист неповнолітнього [PERSON] (а.с.21). 10 грудня 2019 року неповнолітній [PERSON] надав Службі у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації письмове пояснення, яке виклав власноручно в присутності директора середньої загальноосвітньої школи №103 м.Києва, де зазначив, що батька [PERSON] він бачив один раз. Вказана особа його не виховувала та матеріально не утримувала. Приблизно в 2016 році він, разом з матір`ю, прийшов до Дніпровського ВДРАЦСу в м.Києві, де вперше побачив [PERSON] , який був з перекладачем. Мати йому пояснила, що змінить йому по-батькові, зазначивши « [PERSON] », щоб [PERSON] міг вільно перетинати кордон України. Він з родичами вказаного чоловіка не знайомий, не обізнаний, де той проживає. Також в поясненнях зазначено, що [PERSON] має брата [PERSON] , який постійно перебуває в місцях позбавлення волі, де брат на теперішній час йому не відомо. Рідний брат матері проживає в Німеччині. Інших родичів немає. (а.с.19) Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України від 13 січня 2005 р. № 2342-ІУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. 10 грудня 2019 року неповнолітнього [PERSON] влаштовано Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації до Центру захисту дітей «Наші діти», про що складено Акт про факт передачі дитини (а.с.18). Наказом №15 від 19 грудня 2019 року Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] , [INFO] , постановлено на профілактичний облік, як дитину, яка перебуває в складних життєвих обставинах (а.с.9). В характеристиці, наданій директором та класним керівником СЗОШ І-ІІІ ступенів №103 м.Києва [PERSON] , 2005 року народження, відображено, що батько [PERSON] ніколи до школи не приходив, навчанням [PERSON] не цікавився, з вчителями не спілкувався (а.с.46). Згідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №5 від 11.03.2020) від 18 березня 2020 року №103/2133/41/3, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що батько [PERSON] з дитиною [PERSON] не проживає, матеріально дитину не утримує, не цікавиться його здоров`ям та навчанням. Батько неповнолітнього [PERSON] цілком самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не займається його вихованням, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний розвиток. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини. (а.с.7) Предметом судового розгляду у цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини, батьком якого записаний відповідач за заявою останнього про визнання батьківства. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, представник позивача просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). В матеріалах справи наявний експертний висновок про біологічне батьківство №MGT 2142 від 01.03.2018, за результатами якого біологічне батьківство [PERSON] відносно дитини [PERSON] виключається (а.с.15). Частинами другою та четвертою статті 155 СК України визначено, щобатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). В даному аспекті суд враховує наведені вище надані дитиною [PERSON] особисті письмові пояснення (а.с.19). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові пояснення дитини [PERSON] та,

Outcome: approved