Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Кодимської міської ради Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права приватної власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її дядька [PERSON]. В позовній заяві позивач вказала, що [INFO] помер її дядько [PERSON], якому за життя належав житловий будинок [ADDRESS], та грошовий вклад з нарахованими процентами в сумі 30000 грн. на депозитному рахунку [NUMBER] в ТВБВ №10015\\0395 філії-Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» відповідно до договору №45078615. Вона є єдиним спадкоємцем спадщини померлого за законом, спадщину померлого прийняла, звернувшись до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини, однак через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно нотаріус відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, внаслідок чого вона не може захистити своє порушене право у позасудовому порядку. В судове засідання позивач не прибула, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без неї. В поданій заяві свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача - Кодимської міської ради Одеської області в судове засідання також не прибув, але надав до суду заяву про розгляд справи без нього. Проти позову не заперечував (заява №02-17/435 від 11 травня 2017 року). Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим суд вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, вважає можливим відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України позов задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 22 березня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України). До складу спадкового майна померлого [PERSON] ввійшов житловий будинок [ADDRESS], та грошовий вклад з нарахованими процентами в сумі 30000 грн. на депозитному рахунку [NUMBER] в ТВБВ №10015\\0395 філії-Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» відповідно до договору №45078615. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Судом встановлено, що заповіту [PERSON] не склав, тому на час відкриття спадщини його спадкоємцем за законом п'ятої черги була його двоюрідна племінниця [PERSON] (позивач у справі). Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON], як між двоюрідними дядьком та племінницею, встановлено рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 16 червня 2006 року (справа №503/1050/16-ц). Ця ж обставина підтверджується і довідкою Кодимської міської ради Одеської області №3292 від 12 липня 2016 року. При цьому, наявності спадкоємців померлого [PERSON] першої-четвертої черг судом не встановлено. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину, або відмовитись від її прийняття. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття проживав окремо від спадкодавця, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України). Спадкоємець, який не вчинив жодних з цих дій, вважається таким, що спадщину не прийняв. Позивач [PERSON]. спадщину померлого прийняла, оскільки у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно. Матеріали справи містять належні докази звернення позивача [PERSON] до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину померлого за законом, однак нотаріус відмовила у видачі позивачеві цього свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно (відмова нотаріуса №584/02-14 від 13 липня 2016 року). Обґрунтовуючи відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок, позивач в позовній заяві вказала, що будинок побудований в 50-х роках минулого століття, за життя померлий не виготовив передбачених законом правовстановлюючих документів, хоча був зареєстрований та постійно проживав в цьому будинку. Таким чином, право власності на спірний будинок [PERSON] набув до 01 січня 2004 року у визначеному Цивільним кодексом України в ред..1963 року порядку. У зв'язку з цим, крім загального кола обставин, які підлягають встановленню при вирішенні спорів про право на спадкування та визнання права власності на спадкове нерухоме майно, необхідно з'ясовувати чи посвідчено право власності спадкодавця на нерухоме майно в установленому законом порядку на час його виникнення. Встановлення часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки на день набуття [PERSON] права на спірне домоволодіння регулювалася Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, зважаючи на час набуття померлим права власності на спірне нерухоме майно (до 1 січня 2004 року), відсутність державної реєстрації його права власності на це нерухоме майно не є підставою для виключення цього майна зі складу спадщини. Відповідно до п.2 Глави 7, п.1 Глави 13 розділу І та п/п.4.12 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції №296/5 від 22 лютого 2012 року, відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно є підставою для відмови у вчиненні нотаріусом відповідної нотаріальної дії та відмови у видачі спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право спадкоємця на судовий захист свого порушеного права на спадщину у разі відсутності правовстановлюючого документу на спадкове майно підтверджується і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року, прийнятою у цивільній справі №6-17336св15, в якій зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати (відсутності) правовстановлюючого документа, який засвідчує право власності). Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про неможливість захисту порушеного права позивача в позасудовому порядку, тому обраний нею спосіб захисту цього права відповідає ст.16 ЦК України, у зв'язку з чим, з огляду на відсутність інших спадкоємців, які претендують на спадщину, з врахуванням позиції органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, який не претендує на спадщину померлого, позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки вона у передбаченому законом порядку прийняла спадщину померлого [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved