Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач 10.06.2014 року звернувся до суду із позовом до відповідачів (уточненим 05.08.2014 року (а.с.68-72) про виселення їх із квартири [ADDRESS] (надалі -спірна квартира). без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що судовим рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21.03.2012 року звернено стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) з метою погашення боргу [PERSON] за її кредитним договором з банком (позивачем). Позов мотивував тим, що існує виконавче провадження щодо виконання вказаного судового рішення, однак Банку стало відомо у квітні 2014 року в ході цього виконавчого провадження , що у спірній квартирі зареєстровано місце проживання відповідачів ( серед них [PERSON], [PERSON], [PERSON] є неповнолітніми) і вони там проживають. На вимогу банку від 30.04.2014 року щодо виселення відповідачі не реагують ( відповідачі [PERSON], [PERSON] є батьками зазначених неповнолітніх дітей, тому вони є їх законними представниками. Враховуючи,. Що відповідачі не виселяються із вказаного житла на вимогу банку, банк звернувся до суду. Вимоги обґрунтовує ст. ст.. 39,40 Закону України «Про іпотеку» , ст.ст. 9, 109 ЖК України. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, посилаючись на викладені у позові обставини. Відповідача [PERSON] надала письмові заперечення вимог позивача (а.с.105-108). Ї ї представник в судовому засіданні також позов не визнала, мотивуючи тим, що виконавче провадження фактично не проводиться, оскільки постановою державного виконавця від 24.06.2014 року виконавчий документ повернений стягувану (Банку) на підставі законодавства про мораторій на стягнення майна громадян України наданого на для забезпечення кредитів в іноземній валюті. Тому вимоги про виселення із спірної квартири, які є похідними від звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вказаного законодавства не підлягають задоволенню. Також зазначила, що відповідачі не отримували письмової вимоги банку про виселення, тому банк не дотримався визначеної законом та відповідними роз*ясненнями суду касаційної інстанції досудової процедури вирішення спору про виселення. Інший відповідач [PERSON] не прибув в судове засідання, повідомлений про час та дату розгляду справи, тому суд розглядає справу без його присутності. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Суд вважає належними відповідачами [PERSON] та [PERSON], які одночасно є законними представниками інших неповнолітніх відповідачів (їх дітей). Суд розглядає справу на підставі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України (на засадах змагальності, диспозитивності, в межах заявлених вимог та наданих доказів), які роз*яснені в судовому засіданні учасникам розгляду справи. При цьому суд дотримується вимог ст. 60 ЦПК України щодо обов*язку сторін довести належними достовірними доказами ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Сторони не заперечують фактичні обставини щодо проживання, реєстрації відповідачів у спірній квартирі, наявність іпотечного боргу, його стягнення за судовими рішеннями в іноземній валюті (а.с.14-18). Суд погоджується зі ствердженням представника відповідача про те, що позивач не надав доказів про отримання досудової вимоги про виселення відповідачів зі спірної квартири, оскільки із наданих позивачем копій вимоги, поштових документів (а.с.21-32) не вбачається достовірно, що така вимога отримана відповідачами, а представник позивача погодилась , що доказів про : саме отримання вимоги, у банку немає, є лише докази про її направлення відповідачам. Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до п. 43 Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи викладене, суд не має правових підстав для виселення відповідачів, оскільки доказів про отримання вимоги про виселення банк не надав. Також суд враховує, що виконавче провадження щодо стягнення на предмет іпотеки фактично не проводиться на підставі вказаного у постанові законодавства про мораторій (постанова на а.с. 109), про що фактично в судовому засіданні не заперечив представник позивача. Суд також враховує заперечення представника відповідача щодо того, що вимоги про виселення є похідними від вимог про стягнення на майно, тому можна зробити висновок щодо дії закону про вказаний мораторій і щодо вимог про вислення. Також суд враховує, що відповідно до чинного законодавства та роз*ясень п 9 вказаної постанови Пленуму право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. Сторони не заперечили, що відповідач [PERSON] яка є боржником за кредитним договором, одночасно є іпотекодавцем. Згідно з абз 2 п. 42 постанови Пленуму суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця. Відповідно до рішення суду апеляційної інстанції з [PERSON] стягнено борг 1173 224 грн 63 коп, звернувши в рахунок погашення вказаного боргу стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру). Сторони не надали роз*яснення цього рішення. Суд вважає, що зі його змісту випливає висновок, що ним стягнено борг , а спосіб його виконання (стягнення боргу) - це звернення стягнення на спірну квартиру. При цьому суд приймає до уваги, що при вирішенні вказаного спору в апеляційному суді відповідач [PERSON] була одночасно боржником на суму 1173224 грн 63 коп за кредитним договором і іпотекодавцем. Тому і в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) окремо не вказано. Враховуючи, що виконавче провадження про стягнення боргу за вказаним судовим рішенням фактично не проводиться, то позов не підлягає задоволенню також із зазначених підстав.

Outcome: dismissed