Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

В липні 2017року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що вона, [PERSON] та відповідач [PERSON] є засновниками ГО «Науково-дослідний інститут економічного розвитку», за домовленістю між собою, [PERSON] став займати посаду директора НДІЕР, а [PERSON] - заступника директора на громадських засадах за сумісництвом з 29.07.2013року. Зазначила, що фактично всією роботою вона займалась сама, протягом двох років співпрацювала з іноземною компанією «Неморос», організовувала конференції, займалась представництвом інтересів журналу, його рекламуванням, збиранням статей, спілкуванням з партнерами; відповідач [PERSON] фактично був номінальним директором і не приймав участі в діяльності НДІЕР. Після того, як стало відомо про шахрайські дії відповідача відносно великої кількості науковців з приводу особистого збагачення за рахунок видання журналу, відповідачу було запропоновано піти з посади директора, однак останній належних висновків не зробив, та спрямував всі свої дії на те, щоб зробити неможливою подальшу роботу [PERSON] , нехтуючи усіма її напрацюваннями та сумлінною працею протягом двох з половиною років. Раптово почав видавати велику кількість наказів з намаганням виставити [PERSON] в негативному світлі, потім звільнив її нібито за невиконання його наказів, які він одномоментно видав. Позивач вважає, що такі дії відповідача, покликані на дискредитацію її наукової роботи в НДІЕР та спрямовані на приниження її ділової репутації, є неправомірними і такими, що заподіяли їй моральної шкоди. Крім того, зазначила, що [PERSON] , як директор НДІЕР, порушуючи вимоги чинного законодавства, не подавав в 2013-2015рр. звітність відносно [PERSON] до Пенсійного фонду України та не сплачував податків, як результат вплив на її страховий стаж, розмір пенсійного забезпечення в майбутньому та відсутність підтвердження офіційними документами її роботи в НДІЕР. На сьогодні дії позивача спрямовані виключно на відновлення порушених зв?язків в науковому просторі та відновлення своєї ділової репутації. Вважаючи, що її права порушені, позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь 200 000грн. моральної шкоди. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, та з урахуванням заяви про зміну підстав та предмету позову, посилається на те, що він як керівник, встановив в роботі відповідачки численні грубі порушення трудової дисципліни під час її роботи у НДІЕР. Бажаючи помститися йому, [PERSON] почала писати листи до Київського національного лінгвістичного університету, Київської місцевої прокуратури №2, ГУ ДФС у м. Києві, ДПІ, Голові Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України, через що останній зазнав глибоких душевних страждань, відчував себе людиною, яку обмовили, не маючи жодних підстав [PERSON] вказала, що [PERSON] скоював кримінальні правопорушення, що не відповідає дійсності, тобто висловлювання [PERSON] мають ознаки наклепу та образи. Зазначив, що він є відомим в Україні і за її межами вченим, публічною особою, сумлінним громадянином, керівником громадської організації, автором понад 200 наукових публікацій, є членом Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України, працював на посаді професора Київського національного лінгвістичного університету. Вважає, що такі дії [PERSON] призвели до погіршення його самопочуття, порушення нормальних життєвих зв?язків, витрачання часу на спростування поширеної [PERSON] неправдивої інформації, захист його честі та доброго імені, крім того він постійно змушений виправдовуватися, давати пояснення, доводити очевидну свою правоту. У зв`язку з чим просить стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000грн.; визнати, що громадянка [PERSON] в порушення вимог статті 68 Конституції України розповсюдила недостовірні (брехливі) та негативні відомості, образливі висловлювання відносно [PERSON] , викладені у листі на ім`я керівника Київської місцевої прокуратури № 2 (копія якого була направлена до Київського національного лінгвістичного університету), у заяві на ім`я в.о. начальника ДПІ у Дарницькому районі ГУ України у м. Києві та у заяві на ім`я Голови Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України, а також принизила честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] спростувати розповсюджену недостовірну інформацію про діяльність та особу [PERSON] шляхом направлення на адресу Київського національного лінгвістичного університету, Київської місцевої прокуратури, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС України у м. Києві та Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України рекомендованого з власноручним підписом листа такого змісту: « [PERSON] звертається [PERSON] , доцент кафедри менеджменту Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України. Повідомляю, що відомості, які я надала у своїх листах відносно [PERSON] - є неправдивими (брехливими), а також негативними та образливими про діяльність та особу [PERSON] . Відомості, які я надала у своїх листах, ганьблять честь, гідність та принижують ділову репутацію [PERSON] . Ці листи я направила без належних підстав. Відтак, відомості, які наведені у цих листах, я спростовую. Прошу оголосити текст цього спростування на засіданні уповноважених органів (вчена рада університету, засідання Громадської ради при Міністерстві освіти і науки ) засідання колегії ДПІ, нарада керівництва місцевої прокуратури) та розмістити інформацію про спростування на інтернет-сторінці відповідної установи». Ухвалою судді від 04.09.2017року у вказаній справі відкрито провадження та призначено судове засідання. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, відповідно до якого ЦПК України викладено у новій редакції. На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 15 грудня 2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі, а тому вбачається, що подальший розгляд вказаної справи має проводитися за правилами, що передбачені ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, в частині у якій вони не встановлюють нових обов`язків, скасовують чи звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов про стягнення моральної шкоди підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, заперечували щодо зустрічного позову [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, просили відмовити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні свій позов про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди підтримав та просив його задовольнити; в позові [PERSON] про стягнення моральної шкоди просив відмовити, оскільки вважає його необгрунтованим. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно з`ясувавши обставини та докази, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] вказує, що вони з відповідачем є засновниками ГО «Науково-дослідний інститут економічного розвитку», за домовленістю між собою, [PERSON] став займати посаду директора НДІЕР, а [PERSON] - заступника директора на громадських засадах за сумісництвом з 29.07.2013року, що підтверджується наказом НДІЕР № 1/13 від 09.07.2013р. Згодом [PERSON] , щоб зробити неможливою подальшу роботу [PERSON] , нехтуючи усіма її напрацюваннями та сумлінною працею протягом двох з половиною років, почав видавати велику кількість наказів з намаганням виставити [PERSON] в негативному світлі, потім звільнив її нібито за невиконання цих наказів, які він видав протягом січня 2016року (а.с. 13, 15-17, 19-20). [PERSON] , як директор НДІЕР, не подавав в 2013-2015рр. звітність відносно [PERSON] до Пенсійного фонду України та не сплачував податків, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 21-23). Такі дії відповідача, покликані на дискредитацію наукової роботи [PERSON] в НДІЕР та спрямовані на приниження її ділової репутації, порушених зв?язків в науковому просторі є неправомірними і такими, що заподіяли їй моральної шкоди. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв`язку з тяжкістю вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд визначає у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 100 000,00 грн. В решті заявлених вимог відмовити. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожний має право поширювати інформацію в любий спосіб - на свій вибір. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Повідомлення негативних відомостей про фізичну або юридичну особу не підпадає під поняття «недостовірна інформація», а є лише критикою цієї діяльності. В § 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року і є джерелом права в Україні встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів держави незалежно від кордонів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року; Конвенція набула чинності для України 11 вересня 1997 року. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а ст. 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у ст. 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України. Важливо пам`ятати, що у Законі України № 3477-IV немає положень, які б забороняли застосовувати рішення чи ухвали ЄСПЛ, постановлені щодо інших країн. Свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Більше того, «сама ст. 10 Європейської конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності», - що зазначено у рішенні ЄСПЛ від 06 вересня 2005 року «Салов проти України» (заява № 65518/01). [PERSON] в позові акцентує увагу на тому, що [PERSON] розповсюдила неправдиву інформацію щодо нього серед невизначеного кола його колег- науково-педагогічних працівників та представників інститутів громадського суспільства, а також серед працівників органів державної влади та управління шляхом написання листів до Київського національного лінгвістичного університету, Київської місцевої прокуратури №2, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС України у м. Києві та Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. В ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. Відповідно до п. 18 Постанови № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такою особою позивач за зустрічним позовом вважає відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частина 2 ст. 83 ЦПК України прямо передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Водночас з тим ч. 4 даної статті встановлено, що при неможливості своєчасно подати доказ з об`єктивних причин учасник справи повинен про це письмово повідомити суд. У матеріалах справи відсутні будь-які письмові заяви від позивача щодо таких обставин. Стосовно вимог щодо відшкодування збитків та моральної шкоди, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, слід зазначити, що у відповідності до ст.ст. 22,23 ЦК України, особа має право на відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яке полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також і відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірною, з огляду на це, позовні вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки, позивачем не надано жодного доказу того, що йому було завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: partial