Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ПАТ АБ «Укргазбанк» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що між АБ «Укргазбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №569/07/2013/0321 від 25 липня 2013 року відповідно до умовам якого відповідач отримав суму кредиту в розмірі 340 000,00грн. з процентною ставкою за користування кредитом 18,3% річних, строком повернення кредитних коштів до 24 липня 2028 року. В якості забезпечення зобов`язань за укладеним кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №569/07/2013/0321П від 25 липня 2013 року, за умовами якого відповідач [PERSON] зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору. Відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 10 грудня 2019 року загальна заборгованість за кредитним договором складає 237 479,99грн., з яких: - нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01.09.2014 року по 30.04.2015 року - 25 834,90грн.; - заборгованість за кредитом - 211 645,09грн. Виходячи з викладеного, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 237 479,99грн. та сплачений при поданні позовної заяви судовий збір. Ухвалою суду від 03 січня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов зазначила, що відповідно до умов пункту 1.1., 1.2 кредитного договору №569/07/2013/0321 від 25 липня 2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] , банк надає позичальнику кредит у сумі 340000,00грн. для придбання житлової нерухомості - трикімнатної квартири житловою площею 37,1кв.м., загальною площею 58кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кредит надається з 25 липня 2013 року по 24 липня 2028 року. Пунктом 3.1. договору встановлено, що погашення кредиту позичальником здійснюється у відповідності з графіком шляхом сплати рівних платежів у розмірі 5555,00грн. У позовній заяві позивач зазначає, що станом на 10 грудня 2019 року відповідачем [PERSON] не сплачено нараховані проценти за користування кредитом в період з 01.09.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 25834,90грн. та заборгованість за кредитом - поточна заборгованість в розмірі 183006,75грн. та прострочена - 28638,34грн. Останній платіж було сплачено 05.09.2014 року. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. В пункті 5.1. Договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання Позичальника за кредитним договором. Згідно із пунктом 5.2. договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення, так і вручення йому вимоги і про погашення боргу (залежно від умов договору). Якщо основним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі. При цьому сама лише умова договору поруки про дію поруки до повного виконання позичальником та/або поручителем своїх зобов`язань за договором не може розглядатися судом як установлення строку дії поруки; термін має визначатися календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (наприклад, після закінчення певного строку, починаючи від дати виконання зобов`язання за кредитним договором). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 24.09.2014 № 6-106цс14. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (ст.ст. 61, 64 ГПК України в редакції чинній до 15.12.2017) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказаний висновок підтверджується судовою практикою Верховного суду. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Вказаний правовий висновок наведений у постанові Верховного суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/2774/17. Таким чином, аналізуючи ч. 4 ст. 559 ЦК України, застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6- 6цс14-1 від 17.09.2014. Позивач звернувся до поручителя відповідача [PERSON] , з позовом 27.12.2019 року. Проте, із урахуванням припинення сплати відповідачем [PERSON] грошових коштів за кредитним договором з 05.09.2014 року, трирічний строк пред`явлення такої вимоги до відповідача [PERSON] як поручителя сплинув 05.09.2017 року, тобто позивачем не було пред`явлено вимогу до поручителя протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов`язань за Кредитним договором. Відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог до неї як до поручителя у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов вказав, що позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до нього та відповідача [PERSON] , як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором №569/07/2013/0321 від 25 липня 2013 року, відповідно до умов пункту 1.1, 1.2 якого банк надає позичальнику кредит у сумі 340 000,00грн. для придбання житлової нерухомості - трикімнатної квартири житловою площею 37,1кв.м., загальною площею 58кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кредит надано з 25 липня 2013 року по 24 липня 2028 року. Пунктом 3.1. договору встановлено, що погашення кредиту позичальником здійснюється у відповідності з графіком шляхом сплати рівних платежів у розмірі 5555,00грн. У позовній заяві позивач зазначає, що станом на 10 грудня 2019 року відповідачем [PERSON] не сплачено нараховані проценти за користування кредитом в період з 01.09.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 25834,90грн. та заборгованість за кредитом - поточна заборгованість в розмірі 183006,75грн. та прострочена - 28638,34грн. Згідно із пунктом 3.9. договору у випадку порушення встановлених цим договором порядку та строків сплати періодичних платежів суми непогашених у строк платежів (або її частини) визнаються простроченими та наступного банківського дня переносяться банком на рахунки простроченої заборгованості. При цьому розмір простроченої суми за кредитом визнається як різниця між строковою заборгованістю за кредитом на 11-е (одинадцяте) число кожного місяця та плановим максимальним залишком по кредиту на відповідну дату згідно додатку 2 до цього договору. В пункті 5.8. договору встановлено, що строк позовної давності за Договором встановлюється сторонами у три роки, у тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитними коштами та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, комісій та всіх видатків, понесених Банком під час виконання умов Договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В статті 256 ЦК України вказано, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, відповідно, незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦКУ України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] сплатив останній платіж на користь позивача 05.09.2014 року, а позивач звернувся до суду про стягнення простроченої заборгованості станом на 10.12.2019 року. Отже позовна давність за вимогою про стягнення простроченої заборгованості за період з 10.09.2014 року до 10.12.2016 року спливла до звернення позивача до суду. Крім того, станом на день звернення до суду спливла позовна давність щодо сплати нарахованих та не сплачених процентів за користування кредитом за період з 01.09.2014 року по 30.04.2015 року у сумі 25834,90грн. Відповідач [PERSON] просить застосувати позовну давність та наслідки її спливу до позовних вимог про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором за період з 10.09.2014 року до 10.12.2016 року та про стягнення процентів за користування кредитом за період з 01.09.2014 року по 30.04.2015 року у сумі 25 834, 90грн., і відмовити у позові в цих частинах. Представник позивача у позові висловив прохання про проведення розгляду справи за відсутності представника позивача. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що в матеріалах справи є підтвердження, причини неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, заяв до суду не надали. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 25 липня 2013 року між АБ «Укргазбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №569/07/2013/0321, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого відповідач отримав суму кредиту в розмірі 340 000,00грн. на придбання житлової нерухомості - трикімнатної квартири житловою площею 37,1кв.м., загальною площею 58,0кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-7). Процентна ставка за користування кредитом становить 18,3% річних (п.1.4.1). За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 23,3% річних (п.1.4.2). Відповідно до п.1.3.2 позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 24 липня 2028 року. Згідно п.3.1 договору позичальник здійснює погашення кредиту у відповідності з графіком та сплату процентів за користування кредитними коштами шляхом сплати рівних один одному платежів у розмірі 5555,00грн., щомісячно - з 1-го по 10-е число кожного місяця, шляхом внесення коштів на рахунок через касу банку або шляхом безготівкового перерахування. У пункті 4.2.4 договору закріплено право банку вимагати повернення кредиту достроково у випадку порушення позичальником обов`язків за цим договором. За умовами п.4.3.1 договору позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені у пункті 1.2 цього договору цілі, повернути Банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитним коштами у повному обсязі, у строки та у порядку згідно договору. У п. 5.8 договору сторони визначили строк позовної давності за цим договором та встановили його у три роки. Додатком 1 до договору передбачений графік платежів та визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (а.с.8-10). За цим графіком позичальник повинен вносити щомісячно 5555 гривень, перший платіж 1037 гривень, останній 24.07.2028р. - 9941,81 гривень. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача [PERSON] за кредитним договором, 25 липня 2013 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 569/07/2013/0321П, відповідно до умов якого остання несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору (а.с.13-14). Пунктами 1.1 та 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору та несе солідарну відповідальність за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору. У пункті 2.1 договору поруки зазначено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань по кредитному договору кредитор звертається з письмовою вимогою про виконання зобов`язань по кредитному договору до позичальника та/або поручителя. За змістом пунктів 5.1 та 5.2 Договору поруки договір набуває юридичної сили з моменту підписання і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за кредитним договором. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладання цього договору. Згідно виписки з особового рахунку з 25.07.2013р по 10.12.2019 року у період з 06.08.2013 року по 05.09.2014 року [PERSON] внесено 128354,91 гривень на погашення кредиту. Останній платіж проведено 05.09.2014 року на суму 366,27 гривень. Погашення нарахованих відсотків останній раз в розмірі 3233,73 також відбулося 05.09.2014 року (а.с.26-31). Таким чином, позичальник [PERSON] отримав кредит в розмірі 340000 гривень, сплатив 128354,91 гривень, залишок 211645,09 гривень (з яких поточна заборгованість - 183006,75 гривень, прострочена - 28638,34 гривень), і саме цю суму позивач просить суд стягнуто солідарно з відповідачів. Заборгованість по процентах, нарахованих на суму поточної заборгованості, за розрахунком позивача, за період з 01.09.2014 по 30.04.2015 за процентною ставкою 18,30 складає 25772,16 гривень. Заборгованість по процентах, нарахованих на суму простроченої заборгованості, за розрахунком позивача, за період з 11.12.2014 по 30.04.2015 за процентною ставкою 23,30 складає 62,74 гривень (а.с.25). Статтею 554 ЦК України передбачено що, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя. У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналізуючи положення частини 4 статті 559 ЦК України суд приходить до висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як зазначено вище, пунктами 5.1, 5.2 договору поруки, визначено, що порука діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за кредитним договором. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього договору. Суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач звернувся до суду 24 грудня 2019 року (а.с.33), то порука за договором поруки від 25.07.2013 року була припинена щодо чергових прострочених платежів за період з 10 жовтня 2014 року (останній день чергового обов`язкового платежу) по 10 жовтня 2017 року та процентів, нарахованих в цей період, що відповідає п. 5.2. договору поруки, згідно з яким порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу частинами (щомісячними платежами) та встановлено самостійну відповідальність останнього за невиконання цього обов`язку, то порука [PERSON] припиняється щодо заборгованості по кожному черговому платежу, який виник більше як за три роки до звернення кредитора із даним позовом. Даний висновок відповідає правовій позиції висловленої Верховним Судом України 29.06.2016 року за результатами розгляду справи №6-272цс16. Так Верховний Суд прийшов до висновку: якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 року у справі №6-2662цс15 було викладено висновок про те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Враховуючи наведене стягнення всієї суми заборгованості в солідарному порядку з обох відповідачів (боржника та поручителя) є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячними погашеннями платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З матеріалів справи вбачається факт невиконання [PERSON] обов`язків щодо повернення кредитних коштів за договором. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 у відзиві наполягає на застосуванні строків позовної давності, оскільки він сплатив останній платіж на користь позивача 05.09.2014р., а позивач звернувся до суду про стягнення простроченої заборгованості станом на 10.12.2019р. За положеннями ст.ст. 256-258, 261, 266-267 ЦК України загальна позовна давність-строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, становить три роки, до вимог про стягнення неустойки таки строк становить один рік, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленій сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 529 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 5.8 договору строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених Банком під час виконання умов цього договору. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами ( фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника, як боржника, повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця (до 10 числа кожного місяця), наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань. Аналіз умов договору сторін і зміст зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу . Отже, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14, від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15, від 05.04.2017 року у справі № 6-522 цс 17. Як встановлено в судовому засіданні, останній платіж щодо повернення кредиту, у тому числі тіла кредиту та процентів, був здійснений 05.09.2014 року, вперше відповідач не виконав свої зобов`язання по погашенню кредиту 10.10.2014 року, з позовною заявою звернувся у грудні 2019 року. Пунктом 3.12 кредитного договору передбачено, що проценти нараховуються за зобов`язаннями позичальника за період з дня одержання кредиту до дня його погашення, враховуючи перший день видачі кредиту та не враховуючи останній день користування кредитом. Проценти нараховуються на залишок заборгованості за кредитом. У постанові від 23.05.2018 року по справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно п. 6.23 постанови Великої Палати ВС від 23.05.2018 р. у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У справі № 910/1238/17 Великою Палатою ВС чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 ст. 625 ЦК України. Неправомірне користування кредитом- це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05.03.2019 року по справі № 5017/1987/2012 вказав, що Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі умов договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Враховуючи той факт, що останній щомісячний платіж щодо повернення кредиту, у тому числі щодо погашення тіла кредиту, процентів, був здійснений відповідачем-1 05.09.2014 року, позивач звернувся з позовом 24.12.2019 року, і зазначені дати не спростовані позивачем, підтверджені матеріалами справи, суд приходить до висновку про те, що позивач за захистом своїх прав звернувся до суду поза межами строку позовної давності. Відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву ставиться питання про відмову в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 серпня 2019 року, справа № 2004/1979/12, у правовому висновку звернула увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, та у пунктах 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Враховуючи вищезазначені норми права, суд приходить до висновку про відмову в позові в частині стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом у зв`язку з пропуском строку позовної давності на підставі поданої відповідачем заяви. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed