Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] , звернувшись до суду з даним позовом та уточнивши свої вимоги під час судового розгляду справи, просить стягнути із ПАТ «Укртрансгаз» на його користь 290906 гривень 16 коп. невиплаченої заробітної плати за період з 06.05.2015 року по 31 серпня 2017 року та 200000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, та\~ зобов`язати відповідача виплачувати йому заробітну плату з 01.09.2017 року до закінчення ним служби в Збройних Силах України, враховуючи збільшення посадового окладу в майбутньому і відшкодуванням індексації інфляції та компенсації втрати частини заробітної плати в наслідок порушення строків розрахунку на момент виплати. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він працював у відповідача на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації виробництва та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського виробничого управління магістральних газопроводів та був звільнений з роботи наказом начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року. Богуславський районний суд Київської області своїм рішенням від 10.11.2015 року по справі №358/1223/15-ц задовольнив його позов до ПАТ «Укртрансгаз» та поновив\~ на роботі з 06.05.2015 року. При цьому було допущено негайне виконання рішення суду. Відповідачем було оскаржено рішення суду, але Апеляційний суд Київської області своєю ухвалою від 23.12.2015 року рішення Богуславського районного суду залишив в силі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою від 12.10.2016 року скасував ухвалу апеляційного суду Київської області та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 08 грудня 2016 року Апеляційний суд Київської області\~ повторно розглянув дану справу та знову залишив рішення Богуславського районного суду без змін. На виконання рішення Богуславського районного суду Київської області начальником Золотоніського ЛВУ МГ Кодацьким М.П. 19.05.2016 року було видано наказ №55-К про поновлення [PERSON] \~ на роботі. Позивач також зазначає, що 11.05.2015 року його було мобілізовано до лав Збройних Сил України для проведення антитерористичної операції на сході країни і до цього часу він перебуває на службі в ЗСУ за контрактом. Однак, незважаючи на те, що згідно рішення суду та наказу начальника Золотоніського ЛВУ МГ, він перебуває в трудових відносинах з ПАТ «Укртрансгаз», всупереч діючих нормативних актів (ст. 43Конституція України, ст.ст. 115, 119 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці») заробітна плата йому не виплачується з 06.05.15 року. Це призвело до втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації його життя та завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в 200000 гривень та яка має бути відшкодована згідно ст. 237-1 КЗпП України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на вищевказані факти та докази. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи свою позицію тим, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Сам факт поновлення [PERSON] на роботі не надає роботодавцю правових підстав та не створює обов`язку нарахування йому заробітної плати як такої, якщо він не виконував роботи, а тому позовні вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем до матеріалів справи не надано доказів виконання ним трудових обов`язків у період з 06.05.2015 року по 01.05.2017 року. Також на думку представника відповідача позивачем не надано доказів, що з 11.05.2015 року його було мобілізовано до лав Збройних сил України для проведення антитерористичної операції на сході України і що він до цього часу перебуває на службі в ЗСУ за контрактом. Зокрема, позивачем надано до справи копії двох контрактів (а.с. 13-14, 69-70) без номера та без дати, про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, які належним чином не завірені, у зв`язку із чим не можуть визнаватися судом як належні (допустмі) докази згідно статтей 58-59 ЦПК України. Окрім того, позивач не надав суду обгрунтованих розрахунків боргу по заробітній платі та доказів її виникнення. При цьому позивач заявляє, що невиплата заробітної плати призвела до втрати ним нормальних життєвих зв`язків і це вимагало додаткових зусиль для організації його життя, чим завдало моральної шкоди, яку він оцінює на суму 200 000 гривень, яку просить стягнути відповідача, але доказів понесення моральних та матеріальних збитків, їх обгрунтування суду позивачем також не надано. Позивачем не було надано відповідачу необхідних для здійснення нарахувань згідно статті 119 КЗпП України оригіналів документів, що підтверджують його призов на військову службу під час мобілізації та перебування у Збройних Силах України, починаючи з 05.05.2015 року по даний час, на робоче місце він не з`явився, не працював, не виходив на особистий зв`язок, його місцезнаходження не було встановлено. Представник відповідача також зазначив, що вирішення цивільної справи № 358/630/17 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» про стягнення заробітної плати неможливе до остаточного вирішення цивільної справи № 358/1223/15-ц про поновлення [PERSON] на роботі та відшкодування моральної шкоди, яка перебуває на розгляді в суді касаційної інстанції, оскільки від змісту рішення цієї справи залежить вирішення справи про стягнення заробітної плати. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та був звільнений з роботи наказом\~ начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, п. 3 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 10.11.2015 року по справі №358/1223/15-ц\~ позов [PERSON] \~ до ПАТ «Укртрансгаз» було задоволено, скасовано наказ начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року про звільнення з роботи [PERSON] та поновлено [PERSON] на роботі на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації виробництва та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів з 06 травня 2015 року. У відповідності до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] . Відповідачем зазначене рішення суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку, але Апеляційний суд Київської області своєю ухвалою від 23.12.2015 року рішення Богуславського районного суду залишив без змін. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою від 12.10.2016 року скасував ухвалу апеляційного суду Київської області та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 08 грудня 2016 року Апеляційний суд Київської області\~ повторно розглянув апеляційну скаргу ПАТ «Укртрансгаз» та своєю ухвалою залишив рішення Богуславського районного суду від 10.11.2015 року без змін. Із матеріалів справи вбається, що відповідно до ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Закропивного О.В. від 23.01.2017 відкрито касаційне провадження у справі № 358/1223/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» третя особа - Миронівсько-Богуславський об`єднаний районний військовий комісаріат Київської області, про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Також згідно вказаної ухвали витребувано з Богуславського районного суду цивільну справу № 358/1223/15-ц (2/358/466/15) та зупинено виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року до закінчення касаційного провадження. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 4 частини першої статті 201 цього Кодексу до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року у справі № 358/1223/15-ц, згідно якого позивача поновлено на роботі, набрало законної сили 08 грудня 2016 року відповідно ухвали апеляційного суду Київської області. Згідно роз`яснень викладених в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» підставою зупинення провадження у справі не\~ може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень у справі. Тому суд не знайшов підстав для зупинення провадження по справі, про що постановив ухвалу 21.06.2017 року.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року начальником Золо¬тоніського ЛВУ МГ Кодацьким М.П. 19.05.16 року було видано наказ №55-К про поновлення [PERSON] \~ на роботі, що підтверджуєтьмя копією відповідного наказу. Відомості про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за період з 01.05.2015 року по 31.08.2017 року відсутні. Відповідач визнає факт невиплати заробітної плати\~ [PERSON] , а також свою позицію мотивує тим, що сам факт поновлення [PERSON] на роботі не надає роботодавцю правових підстав та не створює обов`язку нарахування йому заробітної плати як такої, якщо він не виконував роботи. Позивач надав суду достатні докази, які підтверджують факт, що 11.05.2015 року [PERSON] було мобілізовано до лав Збройних Сил України для проведення антитерористичної операції на сході країни і до цього часу він перебуває на службі в ЗСУ за контрактом. Зокрема, цей факт підтверджується копією наказу військового комісара [INFO] від 11.05.2015 року №22 (а.с. 62) та довідкою т.в.о військового комісара [INFO] від 27 лютого 2017 року №35 (а.с. 15), з якої вбачається, що [PERSON] відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року»\~ «Про часткову мобілізацію»\~ 11.05.2015 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації [INFO] і проходив військову службу у військовій частині польова пошта [NUMBER] по 04.08.2016 року. Після укладання контракту з Збройними Силами України, з 04.08.2016 року по даний час [PERSON] проходить військову службу на посаді начальника відділення забезпечення [INFO] . Крім того, позивачем надано суду копії контрактів про проходження громадянами України\~ військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від\~ 26.07.2016 року та від 14.01.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За останні два календарні місяці роботи, що передували місяцю мобілізації, середньоденна заробітна плата позивача складала 306,96 гривень (6413 + 6172,17 : 41 = 306,96 грн.), що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 84). З урахуванням відкорегованої середньоденної заробітної плати в зв`язку з підвищенням посадових окладів з 01 травня 2015 року по 31 серпня 2017 року, що підтверджено довідкою відповідача (а.с. 83), збережений середній заробіток позивача становить 256308,33 грн. Оскільки з 01.01.2016 року відповідно до Закону України\~ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-УІІІ не передбачено компенсацію роботодавцям з Державного бюджету України за виплату середнього заробітку працівників, прийнятих на військову службу в особливий період, то необхідно відрахувати від суми 256308,33 грн. утримання ПДФО та військового збору за період з 01.01.2016 року по 31 серпня 2017 року, що становить 38892,07 грн., а тому стягненню підлягає сума 217416,26 грн. збереженого середнього заробітку. При розгляді справи по суті встановлено, що із позивачем не було проведено розрахунку по заробітній платі починаючи з 01 травня 2015 року по 31 серпня 2017 року. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадку, якщо заробітна плата працівникові не була виплачена своєчасно і затримання виплати складає один і більше календарних місяці, то за порушення термінів виплати заробітної плати нараховується компенсація, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року. Згідно приписів пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: п.2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За таких підстав суд прийшов до висновку про нарахування позивачу компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, оскільки компенсація є складовою частиною структури заробітної плати і нараховується незалежно від вини підприємства. Компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 35581,55 грн. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Позивачем не обгрунтована вимога про стягнення індексації заробітної плати в сумі 483,28 грн., а тому вимоги в цій частині не можуть бути задоволені. Оскільки виплата позивачу належних йому платежів не здійснена, то як наслідок позивач\~ отримав право на компенсацію моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплачувати йому заробітну плату з 01.09.2017 року до закінчення ним служби в Збройних Силах України, враховуючи збільшення посадового окладу в майбутньому і відшкодуванням індексації інфляції та компенсації втрати частини заробітної плати в наслідок порушення строків розрахунку на момент виплати, не можуть бути задоволені, оскільки збереження середнього заробітку згідно ст. 119 КЗпП України передбачено за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Тобто, збереження срееднього заробітку залежить від настання певних обставин, які в майбутньому можуть змінуватися, а тому суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача на майбутнє. В разі порушення прав позивача, в тому числі щодо невиплати йому середнього заробітку відповідачем, він не буде позбавлений можливості звернутись до суду з новим позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Відповідно до ст. 88 ЦПК УКраїни із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави\~ у розмірі 3944 гривні 97 коп. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial