Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив справу слухати в їх відсутності. Із позовної заяви вбачається, що позивач проживає в [INFO]. Тривалий час займається підприємницькою діяльністю пов?язаною з наданням послуг населенню району та області. За результатами роботи він неодноразово нагоджувався різними нагородами, в тому числі і державними. Має відповідний позитивний авторитет серед жителів свого регіону. Зазначає, що в YouTube «Типовий Йовбак», сторінка якого належить [PERSON], дописувач цієї сторінки [PERSON], 25.10.2016 року помістив фото світлину позивача та подав письмове повідомлення: «Увага в Косові орудує СТАРИЙСЛІПИЙПЕДОФІЛ», в якому написав: «Зґвалтував маленьку дівченку», а пізніше 20.11.2016 року, таким же способом вказав: «Він простий дитячий ґвалтівник, а не педофіл». Така інформація не відповідає дійсності, є для позивача негативною, образливою і такою, що принижує його людську честь, гідність та ділову репутацію. Зазначає, що дійсно відбував покарання за зґвалтування неповнолітньої особи, однак її вік становив більше 17 років і аж ніяк не відносився до дитячого. Будь-яких дій, які б носили ознаки педофілії він не вчиняв ніколи. Більше того, його судимість вже давно погашено у встановленому законом порядку. З того часу будь-яких подібних дій в його житті не було. З врахуванням його соціального становища в суспільстві, цим же відповідач принизив його ділову репутацію, яка негативно вплинула і впливає на трудову діяльність позивача. Адже така брехлива інформація породжує недовіру існуючих та потенційних ділових партнерів до співпраці. Просить позов задоволити, визнати інформацію такою, що не відповідає дійсності і є такою, що принижує його людську честь, гідність та ділову репутацію, а також зобов?язати відповідачів спростувати таку інформацію як неправдиву таким же способом, яким вона поширена та стягнути з відповідачів в його користь моральну шкоду в розмірі 100000 гривень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд розглядати справу у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з?явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнав. Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд вивчивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити із наступних підстав. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 68 Конституції України, кожний зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Стаття 28 Конституції України проголошує, що кожен має право на повагу до його гідності. Відповідні положення містять також статті 5, 12 Загальної декларації прав людини 1948 р., статті 7, 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 р. Згідно до ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про інформацію», реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно ст. 269 «Поняття особистого немайнового права» Цивільного кодексу України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. В ч. 1 ст. 270 Цивільного кодексу України вказується, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Пленум Верховного Суду України у постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи надав судам роз?яснення. В п.4 постанови № 1, зазначається, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки)загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» повязується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю обєктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Серед складових такої цінності виокремлюють: особисту гідність (цінність конкретної особистості, сукупність притаманних їй суспільно важливих властивостей); колективну гідність (цінність людини як представника певної соціальної групи сімї, колективу тощо, належність до якої наділяє її певною значимістю); професійну, трудову гідність (цінність, яка повязана з професією особистості та визначається основними видами її суспільної діяльності); громадянську гідність (цінність людини як представника народу, як громадянина певної держави); людську гідність (цінність людини як представника всього людства). Термін «честь» у науковій літературі, періодичних виданнях набуває таких конкретних значень: позитивна моральна репутація, добре імя окремої людини чи певної спільноти людей; повага та пошана; зовнішній вияв поваги й пошани або прийняті в певному суспільстві знаки вшанування та уславлення; усвідомлення і відчуття честі; синонім найкращих духовних якостей особистості (благородство, совість та ін.); ті якості особистості чи соціальної спільноти, які мають загальне визнання, те, за що віддають шану; синонім гідності Гідність та честь є особистими немайновими благами, невіддільними від особистості. Вони виникають з моменту народження людини. Згідно зі ст. 1 Конвенції про права дитини 1989 р. дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку; ст. 16 забороняється будь-яке незаконне посягання на її честь і гідність. Також в п. 15 постанови № 1 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Окрім того, як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 цієї постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Позивач, на підтвердження позовних вимог, надав суду роздруковану інформацію, поширену відповідачем [PERSON] в мережі Інтернет (а.с.7-25), в якій зазначено "УВАГА!!! в Косові орудує СТАРИЙСЛІПИЙПЕДОФІЛ..." та долучено фотосвітлину позивача [PERSON] Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема згідно копії вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 13.11.1992 року (а.с.64-66) та було підтверджено самим позивачем, [PERSON] визнано винним по ст.117 ч.3 КК України і оприділено йому міру покарання 7 років позбавлення волі з відбуттям в виправно-трудовій колонії посиленого режиму. Таким чином, інформація поширена [PERSON] є в деякій мірі оціночним судженням, оскільки є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, та містить гіперболу. Окрім того, позивачем не доведено, що було порушено його особисті немайнові права з боку [PERSON], а тому, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Отже, згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 26 вищевказаної постанови відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Відповідно до п. 27 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. В силу дії ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). В силу вимог ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.4\~ ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК України\~ закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищенаведене, а також те, що суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Хоча позивачем і долучено до позовної заяви копії дипломів, нагородних сертифікатів та посвідчень, проте суду не надано жодного доказу в підтвердження позовних вимог позивача [PERSON], оскільки ним не доведено, що його особисті немайнові права були порушені відповідачами внаслідок поширення про нього недостовірної інформації, а позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації, а тому в її задоволенні також слід відмовити. На підставі наведеного, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 16, 23, 277, 297, 386 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed