Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду міста Харкова надійшов вказаний цивільний позов (т.1 а.с.4-16). 27.04.2015 року надійшла заява представника позивачів «Про збільшення позовних вимог» позивачем [PERSON] У цій заяві позивач уточнює дату розповсюдження недостовірної інформації, але позовні вимоги залишає незмінними (т. 2 а.с. 156-157). Ухвалою суду від 17.12.2014 року Позивачам було надано термін для усунення недоліків (т. 1 а.с. 75а). 16.01.2015 року Ухвалою суду провадження у справі відкрито (т. 1 а.с. 78). В позовній заяві [PERSON], яких діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], вказує, що його донька навчається у 2-а класі школі інтернату № 11 Харківської обласної ради, з період навчання першого-другого класу в класному привішенні вчитель [PERSON] неодноразово без будь-яких підстав і причин, знаходячись в агресивно-збудженому стані виголошувала в адресу [PERSON] наступні фрази: « Ти дурепа, дебіл, ідіот», кричала. У зв'язку зі вказаним, здоров'є дитини почало погіршуватись, лікарями, зокрема психіатром, було рекомендовано спостереження в психоневрологічному відділенні ІОЗДП АМН України, психологічна корекція, спостереження невролога за місцем проживання. Після проходження обстеження та виявлення значних вад здоров'я [PERSON] донині перебуває вдома і не відвідує школу-інтернат № 11. Основною психологічною проблемою для доньки стало позбавлення не лише від страху відвідання учбового закладу, але і страху перед погрозами класного керівника [PERSON] На даний час [PERSON] постійно перебуває під наглядом лікаря-педіатра і невролога Харківської міської дитячої лікарні № 5. На теперішній час [PERSON] продовжує працювати у школі інтернаті № 11 Харківської обласної ради. Тому [PERSON] прохає визнати інформацію, поширену [PERSON] про [PERSON] 27.10.2014 року в приміщенні 2-А класу Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради у присутності учнів класу, а саме проголошені [PERSON] публічної фрази: «Ти дурепа» недостовірною, такою, що порочить честь і гідність малолітньої дитини [PERSON], та стягнути з вчителя Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради [PERSON] на користь [PERSON] суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.; [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], зазначила її син [PERSON], навчається у 2-а класі Комунального закладу «Харківська Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ стіпенів № 11. [PERSON] систематично у присутності учнів класу виголошував публічні фрази: «Ти - найтупіший учинь, дурак, ідіот», вказана інформація є недостовірною, та такою, що порочить честь і гідність дитини. Також погрози виражаються у претензії до зачіски дитини, та обіцяння побрити його наголо. У зв'язку зі вказаним [PERSON] прохає визнати інформацію, поширену [PERSON] про малолітню дитину [PERSON] в приміщенні 2-А класу Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради у присутності учнів класу, а саме проголошені [PERSON] публічної фрази: «Ти найтупіший учень, ідіот, дурак» недостовірною, такою, що порочить честь і гідність малолітньої дитини [PERSON]; стягнути з вчителя Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради [PERSON] на користь [PERSON] суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.; [PERSON], яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини [PERSON], зазначила, що про її син [PERSON], систематично розповсюджувала в класному приміщенні 1-а класу Комунального закладу Харківської Загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради у присутності учнів класу неправдиву інформацію. У зв'язку з вказаним [PERSON] прохала визнати інформацію, яка систематично поширювалась [PERSON] про малолітніх дітей у присутності [PERSON] в приміщенні 1-А класу Комунального закладу Харквської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради і принести хлопцю публічне вибачення за нанесений моральний та психологічний збиток», та - стягнути з вчителя Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради [PERSON] на користь [PERSON] суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.; Також Позивачі, прохають звільнити з посади [PERSON] на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України за скоєння аморального проступку , не сумісного з продовженням даної роботи, про що прийняти відповідний наказ. У судовому засіданні позивачі та їх представник, позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. [PERSON] додатково пояснила, що відповідач про її сина, [PERSON], не розповсюджувала недостовірну інформацію, але вчитель [PERSON] має в класі своїх «любимчиків», грубо поводиться з дітьми і тому, вона свого сина була вимушена перевести до іншої школи; саме за грубе відношення до дітей погодилася на пропозицію [PERSON] звернутися до суду проти [PERSON] Представник відповідача Комунального закладу «Харківська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів № 11» Харківської обласної ради Цимбалістий В. А.- позовні вимоги не визнав, зазначив, що, вимоги позивачів в частині звільнення [PERSON] з посади за п. 3 ст. 41 КЗпП України - є безпідставними, не відносяться до компетенції Комунального закладу «Харківська загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11». Відповідач [PERSON] та її представник, позовні вимоги не визнали, у судовому засіданні надали пояснення про те, що [PERSON] не розповсюджувала інформацію про дітей-позивачів. Цьому підтвердженням є проведена перевірка і наказ, виданий за її результатами, містить допущені порушення вчителем [PERSON] тільки щодо неповноти заповнення класного журналу. Відповідач посилається і на невідповідність місця і дати (знаходження на канікулах), зазначеної позивачами. Звертає увагу на те, що в школі навчаються діти, які вже перебувають на обліку у лікарняному закладі (лікаря невропатолога чи психіатра), тому школа спеціалізована (т. 1 а.с. 34). Судом установлено. [PERSON], [INFO], навчається у 2-а класі школі інтернату № 11 Харківської обласної ради (т. 1 а.с. 22), [PERSON], [INFO], навчається у 2-а класі Комунального закладу «Харківська Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ стіпенів № 11 (т. 1 а.с.61), [PERSON], [INFO], з 02.04.2014 року (наказ від 02.04.2014 року № 12-У) по 11.06.2014 року ( наказ від 11.06.2014 року № 14 -У про відрахування) навчався з 1-2 класу у Комунального закладу «Харківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11» (т. 1 а.с.70). [PERSON] працює на посаді вчителя початкових класів з 31.08.2001 року (наказ від 31.08.2001 № 162) по теперішній час (т. 1 а.с.71, 187, 227- 230, 189). У судовому засіданні, за клопотанням сторін, допитані свідки: [PERSON], надала пояснення про те, що у процесі спілкування з [PERSON], дитина вказала, що [PERSON] ображає, тому вона бажає щоб вчителя звільнили з роботи; [PERSON] - вказала, що вона була вчителем, поступила на роботу у серпні 2014 року і була закріплена за класом [PERSON], але згодом звільнилася, [PERSON] була неврівноважена, ображала дітей коли вони не відповідали; [PERSON] - мати [PERSON], пояснила, що коли вона забирала дитину зі школи, то та розповіла, що [PERSON] ображала її, скаржилась на біль у животі та нудоту; [PERSON]. та [PERSON]- зазначили, що їх діти навчається у школі в одному класі з дітьми позивачів і вчителька [PERSON] подобається, буд-яких образ з боку вчителя не було. Аналогічні пояснення надала і [PERSON] [PERSON], директор школи, та [PERSON] - заступник директора, у судовому засіданні пояснили, що дійсно в адресу [PERSON] надходили скарги, але проведена перевірка не підтвердила факти про те, що вчитель допускає невідповідну поведінку відносно дітей у класі. Жоден свідок не засвідчив про те, що вчитель [PERSON] розповсюдила недостовірну інформацію про позивачі і, взагалі, мало місце розповсюдження такої інформації. За клопотанням [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], в якості позивача була вислухана [PERSON]. [PERSON] розповіла про те, що [PERSON] у присутності дітей в класі називала її «Дурепою». Пояснила, що вчитель ображала її за кожну невелику помилку. Також у судовому засіданні, за клопотанням матері - [PERSON], був вислуханий [PERSON], він пояснив, що [PERSON] у першому класі при інших учнях класу називала його образливими словами, зараз, у другому класі, вона тільки кричить. Неповнолітні надали пояснення у присутності їх батьків, педагога школи. Суд вислухавши думку сторін, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, дослідивши письмові докази, - вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у тому числі, і заява [PERSON] від 27.04.2015 року «Про збільшення позовних вимог» (т. 1 а.с. 4-16, т. 2 а.с. 156-157). До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Стаття 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Стаття 28 Конституції України закріплено, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються. Статтями 1 та 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права відшкодування моральної (немайнової) шкоди, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 7 ЦК України обов'язок позивача у цивільній справі - довести лише сам факт поширення відповідачем відомостей, що його порочать, особою, до якої пред'явлено позов. Крім того, позивач має право подати докази невідповідності дійсності таких відомостей. Таким чином, обов'язок доведення того, що поширені відомості відповідають дійсності, покладається на відповідача. Відповідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. На підставі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, думки, переконання, тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства і гарантовано ст. 34 Конституції України. За нормами ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Пунктом 18 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України за № 1 від 27.02.2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За змістом закону, необхідною умовою для задоволення позову є не тільки встановлення факту розповсюдження недостовірної інформації, або невірно викладених відомостей( інформації) про позивача, але і визнання цих відомостей такими, що порочать честь, гідність чи ділову репутацію в поглядах громадськості, або громадян. У разі б і доведеності факту розповсюдження вчителем [PERSON] інформації про дітей, то оцінка окремих їх дій (відношення до навчання), на які посилаються позивачі, не є тими відомостями, які може бути оспорено і спростовано, оскільки є відображенням поглядів людини, його оцінними думками про певні дії, право на які гарантовані законом. Крім того, враховуючи положення статті 9 Конституції України ( 254к/96-ВР ) та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV ( 3477-15 ) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" та від 27 лютого 2009 року №1« Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особі»( п.4), чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Свідки, допитані у судовому засіданні, не містять підтвердження інформації, зазначеної позивачами у позивній заяві. Інших доказів Позивачі не надали. На запитання суду повідомили, що докази, які вони мали намір подати до суду, вичерпані і надали суду відповідні письмові заяви (т. 2 а.с. 163, 164, 165). Відповідач надала також відповідну заяву про вичерпання доказів (т. 2 а.с. 166) У зв'язку з викладеним суд вважає, що відсутні факти, які б доводили, що вчитель [PERSON] цілеспрямованими діями, з метою принизити честь, гідність чи репутацію позивачів, розповсюджувала про дітей недостовірну інформацію. В діях відповідача відсутній склад правопорушення, який може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності. Не підлягають задоволенню вимоги позивачів і у звільненні з роботи вчителя початкових класів комунального закладу «Харківська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів № 11» Харківської обласної ради [PERSON] на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, за скоєння аморального проступку, за їх безпідставністю і недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами від 25 травня 2001 року), роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на те, що судом не встановлено підстав задоволення позовних вимог про захист її честі та гідності, - суд вважає, що не має і підстав для відшкодування моральної шкоди. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд - приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed