Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: [PERSON] та приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Переста Я.О. про визнання правочину удаваним. Позов мотивований тим, що з 14.02.2004 року він перебуває у шлюбі із [PERSON] .. Від даного шлюбу у них народилися діти, син [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 05.04.2017 року ними, як подружжям, з метою подальшого покращення житлових умов для сім`ї було придбано в [PERSON] об`єкт незавершеного будівництва, розташованого по [ADDRESS] та земельну ділянку, що до нього відноситься. При цьому, перехід права власності на землю було оформлено договором купівлі-продажу, а недобудову - договором дарування на ім`я дружини [PERSON] .. Підставою цього було менша сума податків при даруванні, яка підлягала сплаті за більш тривалий строк ніж за договором купівлі-продажу. Доказом того, що спірне майно насправді придбано ними, як подружжям, а не подаровано його дружині є власноручна заява продавця. Крім того, до покупки даної нерухомості позивач мав стабільний дохід на двох місцях роботи. На даний час, відносини з дружиною у позивача зіпсувалися, вона переїхала від сім`ї та проживає в іншому житлі. Таким чином, позивач [PERSON] вважає, що вищезазначений договір дарування є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину, тобто правочину договору купівлі-продажу. Оскільки, як вважає позивач, спірний правочин є удаваним, а тому просить суд визнати незавершене будівництвом домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Також позивач [PERSON] пояснив суду, що 14.02.2004 року вони з відповідачем уклали шлюб, який на даний час розірваний. В лютому місяці 2021 року його відносини з дружиною зіпсувалися і вона переїхала від сім`ї в інше житло де проживає із співмешканцем. Також відповідачем [PERSON] 01.03.2021 року до суду було подано позов про розірвання шлюбу. Крім того, відповідач почала говорити, що домоволодіння є її особиста власність і вона має намір його продати бо хоче купити собі квартиру. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та просив суд у його задоволенні відмовити з підстав зазначених у поданому відзиві на позовну заяву, а також пояснив суду, що між сторонами дійсно шлюб було розірвано. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду дві письмові заяви в яких просила суд розглянути справу без її участі у зв`язку із станом здоров`я. Крім цього, зазначає, що вона заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки укладення договору дарування відповідало її волі. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Переста Я.О. в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Крім цього зазначила, що спірний договір дарування підписувалися сторонами особисто у її присутності. Сторони діяли добровільно, розуміли значення своїх дій, які відповідали їх дійсній волі. Також їх було ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють вищезазначений правочин, що у свою чергу було відобраджено у самих договорах. Заслухавши учасників судового засідання, вивчиши позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяви третіх осіб та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 05.04.2017 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено Договір дарування незавершеного будівництвом домоволодіння. Згідно даного Договору [PERSON] передає (дарує) майно, а саме належне їй незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 66,5% у власність [PERSON] , безоплатно. Незавершене будівництвом домоволодіння, яке дарується, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-10). Із заяви [PERSON] від 13.03.2021 року вбачається, що [PERSON] підтверджує той факт, що 05.04.2017 року нею укладено Договір відчуження належного їй об`єкту незавершеного будівництвом розташованого по [ADDRESS] на користь [PERSON] . При цьому, на прохання [PERSON] та її чоловіка [PERSON] з метою оптимізації податкових платежів, для оформлення вищезазначеної угоди було обрано та вчинено договір дарування. При цьому насправді це було купівля-продаж, так як за вказане майно їй [PERSON] та її чоловік [PERSON] сплатили кошти згідно досягнутої між ними домовленості (а.с. 11, 12). Відповідно до Свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 08.06.2011 року, [NUMBER] від 25.04.2008 року, [NUMBER] від 21.03.2006 року батьками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 13-15). Із Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №9766/0/99-20 від 24.06.2020 року слідує, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 16). Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 25.05.2000 року квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] і [PERSON] (а.с. 17). Із Довідок про доходи №96 та 97 від 04.03.2021 року слідує, що [PERSON] працює в ТзДВ «Завод будівельної індустрії» на посаді електромонтер і протягом періоду з червня 2016 року по грудень 2016 року отримав 28 533,83 гривень доходу, а з червня 2017 року по грудень 2017 року отримав 40 836,39 гривень доходу (а.с. 19, 20). Із Довідок про доходи №111 та 112 від 04.03.2021 року вбачається, що [PERSON] працює в ДНЗ «Мукачівський центр професійно-технічної освіти» за сумісництвом та протягом січня 2016 року по грудень 2016 року отримав 9 236,27 гривень доходу та з січня 2017 року по грудень 2017 року отримав 18 562,64 гривень доходу (а.с. 21, 22). Згідно паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] виданого 26.09.1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 14.02.2004 року, актовий запис за №29 (а.с. 23). Відповідно до фотографій наданих позивачем [PERSON] продається недобудований двохповерховий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Також в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] пояснили суду, що строк позовної давності слід рахувати з 21.02.2021 року, тобто з часу коли відповідач [PERSON] переїхала від сім`ї в інше житло для проживання із співмешканцем та почала говорити, що домоволодіння є її особиста власність і вона має намір його продати бо хоче купити собі квартиру, тобто саме з цього часу почалося порушення прав позивача [PERSON] , а саме його права власності. Судом встановлено, що з даним позовом до суду [PERSON] звернувся 30.03.2021 року. Також відповідач [PERSON] у поданому відзиві просила суд застосувати строк позовної давності. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. Посилання відповідача [PERSON] на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки [PERSON] був присутній при його укладенні, суперечить нормам статті 261 ЦК України та ст.72 СК України. Згідно ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У відповідності до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частинами 1 та 2 ст.235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, з врахуванням заяви [PERSON] , яка була подана позивачем разом з позовною заявою, із якої вбачається, що [PERSON] визнала факт отримання нею грошей, суд приходить до висновку, що Договір дарування незавершеного будівництва, що був укладений між [PERSON] і [PERSON] , не був безоплатним, а отже є удаваним правочином, що був здійснений з метою приховання іншого правочину, а саме купівлі-продажу. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання Договору дарування удаваним. Що стосується визнання незавершеного будівництвом домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Таким чином, оскільки набуте незавершене будівництвом домоволодіння сторонами в період шлюбу то відповідно воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем чи відповідачем не надано, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову і в цій частині. Також слід зазначити, що подані третьою особою [PERSON] заяви від 05.07.2021 року та від 23.10.2021 року суд не бере до уваги, оскільки вони подані з порушенням строку, встановленого законом. Так, ухвалою Мукачівського міськрайолнного суду від 22.04.2021 року надано третій особі строк для подання пояснення щодо позову протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Натомість, вищезазначену ухвалу суду третя особа отримала 07.05.2021 року, однак, заяву суду надіслала 05.07.2021 року, що свідчить про пропущення нею процесуального строку для подання пояснення на позовну заяву. Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Зміст наведених норм свідчить про те, що право сторони на вчинення процесуальних дій обумовлені наявністю певних обмежень та умов, визначених ЦПК України. Так, процесуальний закон встановлює строк на подання пояснення на позовну заяву, а також обов`язковість визнання судом поважною причини пропуску такого строку, задля його поновлення. Чинний ЦПК України спрямований на забезпечення своєчасності розгляду справ та правової визначеності, унеможливлення зловживання процесуальними правами та підвищення ефективності судочинства в цілому, з огляду на що встановлено точний порядок та строки вчинення процесуальних дій, чіткі стадії судового процесу, розумні обмеження, в тому числі щодо подання доказів. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно з тим, щоб під час підготовки справи до розгляду не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи по суті. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що третя особа [PERSON] не скористалася наданим їй процесуальним законодавством правом, а тому відповідно до вимог ст.126 ЦПК України, суд не бере їх до уваги і подані нею заяви від 07.05.2021 року та 23.10.2021 року слід залишити без розгляду та вирішувати справу за наявними матеріалами. Таким чином, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що з врахуванням ст.261 ЦК України та ст.72 СК України строк позовної давності звернення до суду слід відраховувати з 21.02.2021 року, а саме часу коли відповідач [PERSON] почала говорити, що домоволодіння є її особиста власність і вона має намір його продати, тобто саме з цього часу почалося порушення прав позивача [PERSON] , а саме його права власності. Аналогічна позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 18.03.2020 №520/16281/15-ц (61-20566св19).

Outcome: approved