Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вимогами до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (стягнення грошових коштів та відшкодування збитків), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 17608,80 грн та судові витрати у розмірі 551,20 грн. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 01.08.2016 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №004564 з додатками, згідно якого (п.п. 1.1., Додаток № 2) відповідач зобов'язався придбати предмет лізингу - автомобіль марки «ЗАЗ» модель «5ЕІМ5» у комплектації «Комфорт», об'ємом двигуна 1,3 (бензин), з механічною коробкою передач за ціною 6100 доларів США - у власність та передати його у користування позивачу на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача запропонувала сплатити 17400 грн. передплату на рахунок відповідача та роз'яснила, що після цього з позивачем буде укладено договір лізингу та протягом декількох днів буде передано предмет лізингу. 01.08.2016 року позивач сплатив 17400 грн. на банківський рахунок відповідача та банківську комісію в розмірі 208,80 грн. Однак пізніше позивач з'ясував, що згідно п.9.7. Договору сплачена грошова сума в розмірі 17400,00 грн. була зарахована як адміністративний платіж, згідно п. 12.1. Договору адміністративний платіж йому не повертається та авансових платежів, начебто, він не здійснив. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу №004564 (з додатками), укладений 01.08.2016 року з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та позивачем в простій письмовий формі і не посвідчений нотаріально є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом, зокрема ст.ст. 779, 220 ЦК України, тому визнання його недійсним судом не вимагається за ч.2 ст. 215 ЦК України. Відповідно наявні підстави для стягнення з відповідача (повернення відповідачем) грошових сум в розмірі 17400,00 грн. та 208,80 грн. в якості застосування наслідків застосування нікчемного правочину. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи із наступного. 01.08.2016 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №004564 з додатками, згідно якого (п.п. 1.1., Додаток № 2) відповідач зобов'язався придбати предмет лізингу - автомобіль марки «ЗАЗ» модель «5ЕІМ5» у комплектації «Комфорт», об'ємом двигуна 1,3 (бензин), з механічною коробкою передач за ціною 6100 доларів США - у власність та передати його у користування позивачу на умовах, передбачених договором. 01.08.2016 року позивач сплатив 17400 грн. на банківський рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією № 59 від 01.08.2016 року з призначенням платежу: «26004482354; авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 00456 від 01.08.2016 /[PERSON]». Крім того позивач сплатив банківську комісію в розмірі 208,80 грн., сплачуючи платіж в сумі 17400,00 грн., що підтверджується квитанцією № 59 від 01.08.2016 року з призначенням платежу: «Оплата комісії згідно тарифів банку за прийом платежів». Згідно п.8.1. Договору сторони погодились, що всі платежі за Договором мають бути сплачені в українських гривнях за чинним курсом валют за готівковими операціями, встановленим банком при продажу долара США. Згідно п.8.2. Договору і Додатку № 1 до Договору вартість предмета лізингу складала 6100 доларів США, що за визначеним сторонами курсом долару США до української гривні на дату підписання Договору складало 152750 грн. 00 коп. Згідно п.9.1. Договору (і Додатку № 1) до Договору сторони погодили розмір адміністративного платежу, який складає 10% від вартості Предмету лізингу, «який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення договору за організацію та супроводження протягом терміну дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу зазначено у Додатку № 1 до даного Договору. Адміністративний платіж входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання Предмету Лізингу». Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Закон України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч. 5 п. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Тобто до фінансових послуг відноситься фінансовий лізинг, а лізингові компанії відносяться до фінансових установ. Із зазначеного вбачається, що ЗУ «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами Договору. А умови договору фінансового лізингу в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону. Згідно п. 22 ч. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Пунктом 7 ч. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Згідно п. 12 ПП ВСУ від 12.04.1996 року №5 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або повної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Передбачені ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС. Згідно зі ст. 3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього. Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобовязання зі сплати не передбачених законом платежів та їх повернення при розірванні договору прямим чином порушують ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст.З Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі 6-2766цс15 викладена наступна правова позиція: Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої ст. 18 цього Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, - може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 цього Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Тобто, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, Договір, в частині щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін.., - суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України від 12 липня 2001 р. № 2664-111 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-111) діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11 ст. 4 Закону № 2664-111). Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цивільним кодексом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно ст. 216 ЦК України (правові наслідки недійсності правочину): Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину томе бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно ст. 22 ЦК України (Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди): 1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 2. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином сплачена позивачем банківська комісія в розмірі 208,80 грн. згідно квитанції № 59 від 01.08.2016 року з призначенням платежу: «Оплата комісії згідно тарифів банку за прийом платежів» - є збитками позивача згідно ст. 22 ЦК України. Зважаючи на викладене, суд вважає, що оспорюваний договір є нікчемним, оскільки укладений між юридичною та фізичною особою в простій письмовий формі, що є порушенням вищенаведених вимог закону та підлягає розірванню; а тому наявні підстави для стягнення з відповідача (повернення відповідачем) грошових сум в розмірі 17400,00 грн. та 208,80 грн. Таким чином, враховуючи вимоги закону, відповідач безпідставно порушив права позивача, як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», тому у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved