Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача - ТОВ «Рута-Плюс», в якому просить: визнати недійсним договір оренди землі від 27.04.2009р., укладений між ТОВ «Рута-Плюс» та [PERSON] щодо земельної ділянки площею 5,28 га, розташованої на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області; скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди; зобов'язати відповідача повернути позивачеві земельну ділянку за актом приймання-передачі в натурі земельної ділянки; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір оренди ніяк не міг бути укладений 27.04.2009р., оскільки орендодавець, зазначений у цьому договорі, який є батьком позивача - [PERSON] помер [INFO] А тому позивач вважає даний договір недійсним та просить зобов'язати відповідача повернути йому, як законному власнику, земельну ділянку, що є предметом договору. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Зазначили, що не згодні з твердженнями відповідача про пропуск строку позовної давності, оскільки лише у листопаді 2016 року позивач дізнався, що спірний договір датовано 27.04.2009р., тобто днем, станом на який його батько (Орендодавець за спірним договором) вже тривалий час був померлим. До цього позивачеві було відомо, що відповідач використовує його земельну ділянку, однак йому не було відомо, що це використання фактично є безпідставним, оскільки спірний договір його батьком не міг бути підписаним, а тому він є недійсним. З урахуванням чого, просили поновити строк позовної давності, в разі його пропуску. Зазначав також, що має намір особисто обробляти належну йому земельну ділянку, однак, відповідач відмовляється її йому повертати. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечуючи проти позовних вимог в повному обсязі. Заперечення відповідача мотивовані тим, що фактично спірним договір оренди було укладено у червні 2006 року та протягом 2007-2008 років [PERSON] отримував орендну плату за даним договором. Спірний договір оренди, згідно пояснень співробітників ТОВ «Рута-Плюс», було передано на відповідну реєстрацію на початку 2007 року, однак фактично його реєстрація відбулася лише 27.04.2009р. і саме цю дату було проставлено в спірному договорі реєстратором, а не ТОВ «Рута-Плюс». Враховуючи те, що спірний договір містить усі істотні умови, передбачені ст..15 Закону України «Про оренду землі», а також те, що згідно ст..17 Закону України «Про оренду землі», об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Також представник відповідача посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки спірний договір укладено зе у 2009 році, а заміна сторони у даних правовідносинах не припиняє перебіг цього строку. Крім того, відповідач вважає необґрунтованими й позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач після смерті батька продовжував отримувати орендну плату і йому відповідачем не завдавалися ані страждання, ані інша шкода. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 30.11.2005р., земельна ділянка площею 5,28 га, розташована на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області (та яка є предметом спірного договору оренди) належала на праві власності [PERSON], який є батьком позивача - [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER]. На підставі свідоцтв про право на спадщину від 04.08.2009р. на ім'я [PERSON] та [PERSON], а також договору про розділ спадкового майна, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 04.08.2009р., земельна ділянка, площею 5,28 га, належить на праві власності позивачеві - [PERSON]. Дані обставини підтверджуються також й наявними в матеріалах справи Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірної земельної ділянки. 16.11.2016р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, посилаючись на перехід до нього права власності на земельну ділянку, площею 5,28 га після смерті його батька, просив повернути дану земельну ділянку, оскільки він має намір самостійно її використовувати для вирощування с/г продукції. Листом відповідача від 06.12.2016р. позивачеві було відмовлено в поверненні йому земельної ділянки, з посиланням на те, що земельна ділянки 5,28 га використовується ТОВ «Рута Плюс» на підставі укладеного 27.04.2009р. з покійним дідусем позивача договору оренди земельної ділянки. Даний договір відповідає вимогам чинного законодавства, його розірвання в односторонньому порядку не допускається, смерть орендодавця не є підставою для припинення договору, а тому ТОВ «Рута Плюс» не надало своєї згоди на розірвання даного договору і не погодилося повертати земельну ділянку. Як вбачається зі змісту спірного договору оренди землі (далі- Договір), його укладено 27.04.2009р. в м.Добропілля між [PERSON] - Орендодавець та ТОВ «Рута Плюс» - Орендар. За умовами даного договору Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області площею 5,28 га, строком на 20 років. Згідно п.43 Договору, цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації. Державну реєстрацію Договору проведено 27.04.2009р. за №4АА014141 040917400677. Як вбачається з акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 27.04.2009р., [PERSON] передав земельну ділянку, а ТОВ «Рута Плюс» в особі директора Кузь В.М, прийняло земельну ділянку в оренду площею 5,28 га для ведення товарного господарського виробництва (Державний акт [NUMBER]). Посилаючись на те, що [PERSON] не підписував договір оренди землі від 27.04.2009р. з ТОВ «Рута Плюс» та не міг цього зробити, оскільки помер [INFO], позивач просить визнати даний договір недійсним, скасувати його державну реєстрацію та зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України). Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В ході розгляду справи судом було встановлено, а відповідачем не спростовано того, що оспорюваний договір оренди землі від 27.04.2009р., укладений від імені позивача, ним не підписувався, отже зазначений договір був укладений без волевиявлення [PERSON], а тому даний договір є недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. (аналогічного висновку дійшов й Верховний Суд в постанові № 624/694/16-ц від 14.02.2018р.) Висновки суду про те, що [PERSON] не підписував оспорюваний договір оренди землі базуються на наступному. Як вбачається з наявного в матеріалах справи примірнику Договору, датою його укладання зазначена 27.04.2009р. Датою складання акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від імені [PERSON] до ТОВ «Рута Плюс» в особі директора Кузь В.М, є також 27.04.2009р. Однак, як встановлено судом, згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER]. [PERSON] помер [INFO] Отже, з огляду на таку засаду цивільного законодавства як розумність, [PERSON] не міг підписати спірний договір оренди землі, а також акт приймання-передачі земельної ділянки. За таких обставин, відсутність результатів судової-почеркознавчої експертизи щодо належності підпису на договорі оренди землі від 27.04.2009р. [PERSON] чи іншій особі (яка не була проведена через відсутність достатньої кількості вільних зразків підписів), не впливає на висновок суду про те, що підпис на даному договорі вчинено не [PERSON] При цьому критичній оцінці підлягають посилання представника відповідача на те, що спірний договір було фактично укладено у 2006 році, а лише у 2009 році проведеного його державну реєстрацію, оскільки жодних належних доказів цих обставин суду надано не було і, як вже зазначалося вище, датою укладання договору зазначено саме 27.04.2009р. Надані платіжні відомості, податкові декларації орендної плати тощо не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження факту укладання спірного договору за життя [PERSON], оскільки жодних посилань на даний договір вказані документи не містять. Наявність у спірному договорі усіх істотних умов, передбачених ст..15 Закону України «Про оренду землі», а також здійснення його державного реєстрації, не свідчать про його дійсність і відповідність вимогам чинного законодавства, за відсутності волевиявлення [PERSON], який зазначений орендодавцем за цим договором. Що стосується заперечень відповідача, мотивованих пропуском позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Підставою для звернення позивача з позовом до суду стала те, що лише у листопаді 2016 року позивач дізнався, що спірний договір датовано 27.04.2009р., тобто днем, станом на який його батько (Орендодавець за спірним договором) вже тривалий час був померлим. До цього часу позивач вважав, що відповідач використовує його земельну ділянку правомірно, на підставі укладеного з його батьком договору. Однак, дізнавшись, що спірний договір його батьком не міг бути підписаним, а тому він є недійсним, вирішив звернутися до суду за захистом свого порушеного права. З огляду на наведене, приймаючи до уваги те, що позивач дізнався про порушення свого майнового права, тобто підписання договору від імені його батька не ним, у листопаді 2016 року, суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 та постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 624/694/16-ц. Вирішуючи даний спір та встановлюючи, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, у чому саме полягає порушення законних прав позивача спірним договором, суд виходить із того, що позивач є законним власником земельної ділянки - предмету оренди, а тому використання відповідачем на підставі недійсного договору даної земельної ділянки порушує гарантоване ст.319 ЦПК України право позивача володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9). Відповідно до п/п 1 частини 1 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції Закону №834-VIII від 26.11.2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 9 частини 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі від 27.04.2009р. та скасування його державної реєстрації, а також про зобов'язання відповідача повернути позивачеві земельну ділянку є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000.00 грн., суд зазначає наступне. Моральна шкода, відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч наведених норм позивачем не було належним чином обґрунтовано та доведено факту завдання йому моральної шкоди з боку відповідача, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 23, 203,208,215,216,261,626 Цивільного кодексу України, ст. 2, 10, 12, 13, 27, 81, 82, 89, 141, 211, 258-259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

Outcome: partial