Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.12.2019 року пред`явив позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка»(далі ТОВ «Донбасвуглерозробка») про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 31543 грн.51 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45821 грн. В обґрунтування свої позовних вимог [PERSON] посилався на те, що у період з травня 2018 року до початку лютого 2019 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на підприємстві ТОВ «Донбасвуглерозробка» в якості директора. Після звільнення відповідач свій обов`язок із проведення з ним розрахунку не здійснив. Внаслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі, яка за період з травня 2018 року по січень 2019 року склала 31543 грн. 51 коп. Оскільки відповідач не здійснив виплату належних коштів, вважає, що з відповідача підлягає стягненню 34536,66 грн.(777,30+29804,67 грн. + заборгованість за листками непрацездатності за рахунок підприємства у розмірі 1195,76 грн. + за рахунок фонду - 2 758,93 грн.), а також заборгованість з невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 27594,45 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9954,16 грн., а також середній заробіток у розмірі 45 821 грн. У зв`язку з цим просив стягнути зазначену заборгованість. Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, зазначив, що заборгованість по заробітній платі йому не виплачено, на підставі довідки розмір заборгованості складає 26 102,21 грн. та з урахуванням того, що на підставі видаткових касових ордерів він отримав частину заробітної плати у загальній сумі 4307 грн., просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 21 795 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на день ухвалення рішення суду. Представник відповідача ТОВ «Донбасвуглерозробка» в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог [PERSON] , обгрунтовуючі свої заперечення тим, що згідно довідок про доходи позивача, заробітна плата нараховувалась, з касових ордерів вбачається, що позивач отримував заробітну плату. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач з 23.05.2018 по 03.12.2018 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Донбасвуглерозробка»; звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 4-к від 03.12.2018 року, про що свідчать записи у трудовій книжці(арк. справи 29). Згідно протоколу № 3 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» від 29 травня 2018 року вирішено призначити [PERSON] директором ТОВ «Донбасвуглерозробка» з 30 травня 2018 року з окладом згідно штатного розкладу(арк. справи 44-46). Згідно протоколу № 4 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» від 03 грудня 2018 року слухали питання про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Донбасвуглерозробка» за його заявою про звільнення його з посади за власним бажанням з 03.12.2018 року(арк. справи 54-55). З протоколу № 4 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» від 25 січня 2019 року вирішено звільнити [PERSON] за власним бажанням з 25 січня 2019 року з посади директора ТОВ «Донбасвуглерозробка»(арк. справи 41-43). З довідки № 14-02/20 від 14 лютого 2020 року, виданої ТОВ «Донбасвуглерозробка» вбачається, що [PERSON] дійсно працював в ТОВ «Донбасвуглерозробка» директором з 22 травня 2018 року згідно наказу № 4/к від 22.05.2018 року та звільнений 25 січня 2019 року згідно наказу № 1/к від 25.01.2019 року за власним бажанням ст..38 п.1 КЗпП України. За цей час [PERSON] нараховувалась заробітна плата та утримувалися податки та нарахування на соціальне страхування та в Пенсіонний Фонд згідно вимог законодавства України, про що відображено у відомостях нарахування заробітної плати в системі електронного документообігу(арк. справи 53). З видаткових касових ордерів ТОВ «Донбасвуглерозробка» від 17 червня 2018 року [PERSON] одержав заробітну плату у розмірі 200 грн.; 27 червня 2018 року у розмірі 1517 грн.; 06 жовтня 2018 року у розмірі 1000 грн.; 31 грудня 2018 року у розмірі 1600 грн.(арк. справи 56-59). Згідно довідки про доходи від 21.01.2019 року, виданої ТОВ «Донбасвуглерозробка», загальна сума доходу [PERSON] за період з 31.05.2018 року по 31.12.2018 року без урахування аліментів становить 26102 грн. 21 коп.(арк. справи 71). Згідно довідки про доходи № 21/02-19 від 21.02.2019 року, виданої ТОВ «Донбасвуглерозробка», загальна сума доходу [PERSON] за період з 31.05.2018 року по 31.01.2019 року без урахування аліментів становить 31 543 грн. 51 коп.(арк. справи 9). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У частині першій статті 47КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). В цій частині суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Позивачем на підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з 31 березня 2018 року по 31 січня 2019 року надано копію довідки про доходи, в якій зазначені нараховані суми щомісячно. Інших належних та допустимих доказів щодо періоду та розміру заборгованості суду не надано. Суд неодноразово витребовував у відповідача відомості про заробітну плату позивача, однак відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем документів та на відсутність заборгованості перед позивачем. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в межах заявлених позивачем вимог і на підставі поданих доказів, на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 21795 грн. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує наступне. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП та статті 1 Закону України, "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. У статті 2 Закону України, "Про оплату праці" зазначено, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за №100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Період, за який слід стягувати середній заробіток, - з 26.01.2019 року (наступний день після звільнення) по 27.07.2020 року (день ухвалення рішення суду). Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку здійснено на підставі існуючих документів, а саме наданої позивачем довідки про доходи № 21/02-19 від 21.02.2019 року, виданої ТОВ «Донбасвуглерозробка», з якої вбачається, що заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи складає - грудень 2018 року 3723,00 грн.; січень 2019 року - 5441,30 грн., що в загальній сумі складає 9164,30 грн. Згідно норм тривалості робочого часу кількість робочих днів у грудні 2018 року складає - 21 днів; у січні 2019 року - 21 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 9164,30 грн. : 42 днів = 218 грн. 19 коп. Кількість робочих днів за період з 26.01.2019 року (наступний день після звільнення) по 27.07.2020 року (день ухвалення рішення суду) складає 548 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 119 568(сто дев`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят вісім)грн. 12 коп. з розрахунку 218,19 грн.(середньоденна заробітна плата) Х 548 (кількість робочих днів з часу звільнення по день ухвалення рішення суду). Враховуючи наведене, а також позицію позивача щодо стягнення середнього заробітку у зазначеному розмірі, суд дійшов висновку задовольнити позов [PERSON] та стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 119568 грн. 12 коп. Отже, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Outcome: approved