Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком, житловою розташованим за адресою: [ADDRESS]. Свій позов обґрунтувала тим, що вона є власником вищевказаного будинку. Відповідач по справі [PERSON] являється її внуком, проте в зазначеному будинку він не проживає понад рік, комунальні платежі не сплачує, кореспонденцію не отримує, його особистих речей в будинку не має. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг та позивач не може отримати субсидію в органах соціального захисту, а тому вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі не подав. Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує,що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них . Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє,користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 163 ЖК України, встановлено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частинами 1 та 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає,що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: [NUMBER] (а.с. 4). З Будинкової книги вбачається, що відповідач по справі [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 6-8). Що також підтверджується Довідкою №1910/01 про склад зареєстрованих (а.с. 11). Депутатом Васильківської міської ради Київської області Євменовим В.В. видано Акт обстеження побутових умов від 26.07.2017 року, згідно якого вбачається, що [PERSON] фактично не проживає з 2015 року та немає свого майна в будинку [ADDRESS] (а.с. 9). Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що позивачка є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідач з 2015 року не проживає в будинку тобто більше шести місяців, його реєстрація в будинку порушує права власника, то останнього слід визнати таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачами у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved