Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому вказав, що він перебував у близьких стосунках з відповідачкою [PERSON] з 2011 по 2014 рік. [INFO] відповідачка народила сина [PERSON]. Рішенням Хортицького районного суду від 15 травня 2017 року він визнаний батьком дитини. На підставі зазначеного рішення внесені зміни до актового запису про народження дитини, де його прізвище, ім'я та по батькові змінені на [PERSON]. Син постійно мешкає з ним та перебуває на його утриманні. Відповідачка своїх батьківських обов'язків ніколи не виконувала, тому ще до встановлення батьківства відносно сина, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року дитина була відібрана у [PERSON] без позбавлення батьківських прав, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.07.2016 року №407/8 йому надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та у подальшому [PERSON] був переданий Комунальній установі Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» Запорізької обласної ради. Всуперечь вимогам закону відповідачка вихованням дитини та доглядом за нею не займається, її розвитком не цікавиться, жодного разу не провідувала сина, станом здоров'я не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Оскільки відповідачка нехтує своїми обов'язками, у нього виникають труднощі у вирішенні питань соціального становища дитини, її реєстрації, лікування, отримання державної допомоги, бо при вирішенні таких питань необхідно надавати документи матері та її заяви, які він отримати змоги не має. Своїми діями відповідачка порушує права дітей, передбачені Конституцією України та Законом України «Про охорону дитинства». Байдуже відношення матері до дитини перешкоджає її нормальному розвитку, шкодить її інтересам. Оскільки відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, свідомо нехтує ними, ніякого позитивного впливу на сина в подальшому вчинити не може, її повинно бути позбавлено батьківських прав. Вважає, що поведінка відповідачки може негативно вплинути на моральний стан сина, відобразитися на його вихованні та навчанні в подальшому. Оскільки відповідачка офіційно не працює, вважає, що аліменти слід визначити у твердій грошовій сумі. Просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON], [INFO], і стягнути аліменти на утримання сина у розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2018 року відкрито провадження по справі, та встановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2018 року замінено у справі третю особу Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району на Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, закрите підготовче провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.01.2019 року надано висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Як вбачається з довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], саме за цією адресою відповідачка повідомлялася про розгляд справи. Рекомендовані листи відповідачкою не отримані, та вони повернуті до суду з відміткою поштового відділення зв'язку «За закінченням встановлено строку зберігання». Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідачки про наявність справи у суді, та виклик до суду, але вони результатів не дали. Відповідно до ст. 130 ч.9 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідно до ст. 131 ч.1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Сторони наполягали на розгляді справи за відсутності відповідачки, з ухваленням заочного рішення. Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У суду є підстави для ухвалення заочного рішення. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у тексті позову, просив їх задовольнити. Представник третьої особи у судовому засіданні вважала за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав. Суд, розглянувши надані документи та матеріали, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 13.06.2017 року, актовий запис № 58 від 17.01.2013 року. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2015 року дитина була відібрана у [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Рішенням Хортицького районного суду від 15.05.2017 року, [PERSON] визнаний батьком дитини. Відповідачка протягом тривалого часу участі у вихованні дитини не приймає, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до висновку від 03.01.2019 року № 01/01-22/0007, Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON], відносно відносно її малолітньої дитини [PERSON]. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою ВР від 27.02.1991року № 789-ХІІв усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови ПВСУ № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір'ю, батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, не зважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Пунктом 16 Постанови ПВСУ № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до тексту висновку від 03.01.2019 року № 01/01-22/0007, Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району [PERSON], не має постійного місця проживання. Зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Неодноразово спеціалістами відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР були здійснені виходи за адресою реєстрації. Під час обстеження умов проживання було з'ясовано, що санітарно-гігієнічні умови проживання не відповідають нормі, в квартирі дуже брудно, накурено, смердить, відсутні шпалери та побутова техніка. В квартирі не створені умови для проживання, харчування та розвитку дитини. Дитина постійно мешкає та перебуває на утриманні, вихованні [PERSON]. За час проживання дитини, зі слів [PERSON], мати [PERSON] не виконувала свої батьківські обов'язки, не приділяла належної уваги вихованню, утриманню та здоров'ю дитини. Ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини знайшло відображення в поведінці відповідачки, яка тривалий час не піклується ані про фізичний, ані про духовний розвиток дитини. Таким чином, відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, які покладені на неї Конституцією України та сімейним законодавством, бо має змогу їх виконувати. При цьому судом не встановлено, що відповідачці будь-хто чи щось перешкоджало належним чином виконувати свої батьківські обов'язки. Відповідачка на протязі тривалого часу ухиляється від виконання обов'язків по вихованню дитини та не проявляє батьківської турботи до неї, у зв'язку з чим, суд вважає необхідним позбавити її батьківських прав. Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. При таких обставинах, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Суду не надано доказів того, що відповідачка має утриманні непрацездатних батьків, та має захворювання, які впливають на розмір аліментів. Згідно з ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідачка має можливість надавати матеріальну допомогу у розмірі 1000 грн. щомісячно, і такий розмір аліментів на дитину забезпечить можливість подальшого утримання, та не ускладнить матеріальний стан відповідачки. Оскільки позивач являється інвалідом 2 групи, та звільнений від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України ці витрати підлягають стягненню з відповідачки. Згідно зі ст.430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved