Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] 01.04.2014 року звернувся до суду з дійсним позовом в обґрунтування якого вказав наступне: Між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем, 03.08.2007 року, було укладено договір кредиту на початковий внесок та договір основного кредиту. За вказаними договорами позивачу були надані грошові кошти готівкою у вигляді поновлювальної кредитної лінії на придбання житла. В забезпечення виконання зобов'язань позивача за вказаними договорами виступає іпотека, придбаного позивачем за кредитні кошти житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], а також договір поруки, укладений між відповідачем та [PERSON] 03.08.2007 року. Про відсутність фінансової платоспроможності та подальшого інтересу у правочині позивач повідомив банк 09.07.2009 року, надавши довіреність на запропонованих відповідачем осіб, для позасудової реалізації предмета іпотеки. Відповідач звернувся до суду з вимогою про примусове стягнення з [PERSON] 850 доларів США 51 цента за договором кредиту на початковий внесок від 03.08.2007 року, що складається з суми боргу, процентів, комісії, штрафу і пені. На дату оголошення рішення суду, за курсом НБУ, заборгованість склала 6 506,43 грн. З вказаним позовом позивач погодився. 13.01.2012 року відповідач знову звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми кредиту за кредитним договором від 03.08.2007 року, штрафів та пені у сумі 6 790,45 доларів США, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач теж з вказаними вимогами повністю погодився. [PERSON] надсилав відповідачу пропозицію про дострокове розірвання договорів кредиту на початковий внесок та договору основного кредиту від 03.08.2007 року у зв'язку з істотним порушенням умов договору з боку банку (подвійне стягнення суми боргу та відсотків, пені, тривале невиконання рішення суду про реалізацію предмета іпотеки і як наслідок - безпідставне подальше нарахування відсотків та пені). Відповідач 25.02.2014 року відмовив [PERSON] у розірванні вищевказаних договорів, посилаючись на ст. ст. 526 та 529 ЦК України про обов'язковість виконання належним чином зобов'язання, відповідно до умов договору. Нехтуючи наданими судовим рішенням правами про стягнення за договором від 03.08.2007 року 6 506,43 грн., від 20.02.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 6 790,45 доларів США - відповідач продовжує нараховувати позивачу відсотки та пеню, загальна сума боргу станом на 17.03.2014 року, складає 14 620,87 доларів США. На думку позивача, умисне невиконання відповідачем рішення суду від 20.02.2012 року, яке призводить до подальшого безпідставного нарахування відсотків та пені на грошові кошти, якими позивач фактично не користується, такими, що істотно порушують умови договору. Відповідно до ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» - банк за рішенням суду набув право на продаж предмету іпотеки в порядку, передбаченому ст. 39 цього закону. Від дня набуття чинності рішенням суду, до дня подання позову, жодних повідомлень про намір укласти договори купівлі-продажу позивачу від відповідача не надходило. Станом на дату подання цього позову, відповідач протягом двох років, умисно, з корисних міркувань, з метою збільшення загального боргу перед ним з боку позивача, не виконує рішення суду про продаж предмету іпотеки, тим самим грубо порушуючи приписи ст. 14 ЦПК України (обов'язковість судових рішень) та порушуючи право позивача на своєчасне виконання договору кредиту і при цьому, пропонуючи реструктуризацію неіснуючого об'єму боргу. Крім того, банк, всупереч вимогам ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», на свій розсуд, встановив реалізаційну ціну належного позивачу майна - 31 500 грн., що в доларовому еквіваленті належного позивачу майна, складає значно меншу суму, ніж сума його боргу, зафіксована рішенням суду від 20.02.2012 року. Відповідач, всупереч вимогам ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», ціну продажу з позивачем не узгодив, незалежна оцінка вартості майна позивача не здійснювалася, інші заходи щодо реалізації іпотеки банк не вживає, до виконавчої служби не звертається, причин щодо тривалого часу реалізації майну позивачу не повідомляє. Позивач вважає, що своїм зволіканням в реалізації предмету іпотеки, невідповідній його оцінці, відповідач безпідставно та штучно збільшує його кредиторську заборгованість за кредитними договорами, що в свою чергу не відповідає приписам п. 3, п. 4 ст 623 ЦК України, та є по суті нечесною підприємницькою практикою у розумінні ЗУ «Про захист справ споживачів». За вищеозначеним рішенням суду, позивач, з вини відповідача, позбавлений будь якої можливості самостійно та своєчасно виконати рішення суду, та залежить від волі відповідача, що в свою чергу, ставить у нерівні умови учасника договору, щодо належного виконання його умов та виконання рішення суду. [PERSON] вважає, що нехтування свого обов'язку щодо виконання судового рішення з боку відповідача, є істотним порушенням договору, яке унеможливлює його належне та своєчасне виконання позивачем і призводить до нарахування неадекватних сум боргу і тому, на думку позивача, винною стороною, відповідно до ст. ст. 651 та 652 ЦК України, в невиконанні умов договору кредиту є саме відповідач, а датою розірвання договорів від 03.08.2007 року повинна значитися дата, що відповідає даті набрання чинності рішенням суду від 20.02.2012 року - 02.03.2012 рік і визначення суми боргу [PERSON] перед банком повинно бути за вказаним рішенням. У зв'язку з чим [PERSON] і звернувся до суду з цим позовом в особі представника [PERSON] в якому просив суд розірвати договори основного кредиту та на початковий внесок від 03.08.2007 року з дати набрання чинності рішенням суду від 20.02.2012 року, а саме з 02.03.2012 року, у зв'язку з істотним порушенням умов договору відповідачем та істотною зміною обставин і зобов'язати відповідача, з метою належного виконання рішення суду від 20.02.2012 року, здійснити незалежну оцінку предмета іпотеки, що вказаний у рішенні, для визначення дійсної вартості предмету іпотеки для його наступної реалізації. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. [PERSON] пояснив, що банк, при укладанні з позивачем вказаних кредитних договорів не роз'яснив йому належним чином їх умови та можливі наслідки. Крім того, банком порушено вимоги ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», а саме не узгоджена вартість будинку, на який рішенням суду було звернуте стягнення. При цьому відповідач не виконує зазначене рішення суду, продовжує нараховувати позивачу відсотки, пеню. За зазначеним рішенням, позивач взагалі позбавлений права самостійно продати будинок за тією ціною, яка буде його влаштовувати. Також, представник позивача звернув увагу на світову фінансову кризу та інші суттєві обставини, а саме те, що позивач не працює, курс долару США значно виріс. Представник відповідача [PERSON] проти позову категорично заперечувала, посилаючись на те, що дійсно між сторонами по справі були укладені вищезазначені кредитні договори і у зв'язку з тим, що позичальником своєчасно не виконувалися умови договорів, банк був вимушений звернутися з відповідними позовами до суду і судом, 29.10.2009 року було винесено рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредиту на початковий внесок -2- та 20.02.2012 року, за рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки по кредиту на придбання житла. В теперішній час перше рішення суду перебуває на примусовому виконанні в органах ВДВС, але позивачем не виконується. Відповідно до другого рішення про звернення стягнення - банк, згідно процедури реалізації майна виставив інформацію про предмет на відповідному сайті банку, з метою пошуку покупця і на даний час, предмет іпотеки не реалізовано. В теперішній час позивач має заборгованість перед банком за обома кредитними договорами, строк повернення кредитних коштів встановлено 03.08.2017 року, тому обидва кредитні договори є діючими і наявність рішень суду не звільняє позичальника від виконання своїх зобов'язань за ними. Також представник відповідача підкреслила, що позивач просить суд розірвати кредитні договори, посилаючись на істотні порушення умов договорів відповідачем та істотною зміною обстановки, зазначаючи, що саме банком безпідставно нараховуються відсотки, пеня, тривалий час не виконується рішення суду, але все це спростовується тим, що банк нараховує заборгованість за невиконання як договорів, так і рішень суду саме позивачем. Позивачем не зазначено жодного пункту кредитного договору, який нібито порушено банком, не зазначено жодної істотної обставини, з якою можливо безпосередньо зв'язати підстави розірвання договорів. Також, представник відповідача вважає, що [PERSON] не доведено і того, що сторони при укладанні договорів були впевнені в тому, що зміна обставин не настане. Суд вислухавши доводи представників сторін, позивача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 того ж кодексу вказує на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за №168. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Стаття 1056-1 ЦК України наголошує, що розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно копій кредитних договорів від 03.08.2007 року, дійсно між сторонами по справі були укладені договори основного кредиту та на початковий внесок. Згідно вказаних договорів банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу та/або перерахування на рахунок. Спочатку за договором на початковий внесок шляхом надання готівкою через касу на строк з 03.08.2007 року по 03.08.2017 рік включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії, у розмірі 1 000 доларів США на придбання житла, зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту в момент надання, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредита, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. договору. При цьому погашати заборгованість позивач повинен шляхом надання банку коштів щомісяця в сумі 16,44 доларів США.Відповідно до договору основного кредиту, банк зобов'язався надати позивачу готівкою через касу на строк з 03.08.2007 року по 03.08.2017 рік включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії 4 455,58 доларів США на придбання житлового будинку та в розмірі 455,58 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченими цим договором, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту в момент його надання, щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. При цьому погашати заборгованість позивач повинен шляхом надання банку коштів щомісяця в сумі 65,77 доларів США. Крім того, відповідно до вказаних договорів, позивач повинен сплачувати банку відсотки за користування кредитами в розмірі 2,55% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості. Також договорами передбачена і відповідальність позивача перед банком за порушення зобов'язань, а саме: банк має право нараховувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення (а.с.8-13). Таким чином судом встановлено, що між сторонами у справі укладено зазначені кредитні договори 03.08.2007 року. Ці договори містять в собі назви сторін, їх адреси, визначено предмет договорів, строк їх дії, визначено, що у якості забезпечення зобов'язання виступає будинок, про що укладається окремий договір іпотеки, визначений розмір та порядок уплати відсотків. Розділом 7 договору визначено порядок надання кредитів та сплати заборгованості. Розділом 2 визначаються права та обов'язки сторін, а розділом 4 - відповідальність сторін. Зазначені договори підписані сторонами, в тому числі й особисто позивачем. В розділі 7 визначено, що договіри складані в двох та трьох екземплярах українською мовою, що мають рівну юридичну силу, по одному для кожної сторони. Позивач у своєму позові, обґрунтовуючи свої вимоги, пов`язанні з розірванням договорів основного кредиту та кредиту на початковий внесок, зокрема, посилається і на ЗУ «Про захист прав споживачів». Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Також судом було встановлено, що 14.08.2007 року між сторонами у справі було укладено договір іпотеки, предметом якого виступив житловий будинок [ADDRESS]. Договір іпотеки був підписаний сторонами, складений у 3-х примірниках, один залишився у позивача, другий у відповідача та ще один примірник зберігається у справах нотаріуса. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.14-17). Відповідно до рішення суду від 29.10.2009 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та з [PERSON] на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 6 506,43 грн, відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору №LGQWG100000020 від 03.08.2007 року. Під час розгляду справи в суді, відповідач уточнені вимоги позивача визнав та не заперечував проти них. Зазначене рішення набуло законної сили, на підставі цього рішення ПАТ КБ «Приватбанк» отримав виконавчий лист і було відкрите виконавче провадження (а.с.18). Копія довіреності від 09.07.2009 року вказує на те, що [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON] продати належний йому житловий будинок [ADDRESS] (а.с.20). -3- Відповідно до копії довідки головного бухгалтера ПАТ КБ «Приватбанк» від 17.03.2014 року за №1307129 - [PERSON], станом на 17.03.2014 року, має заборгованість перед позивачем за вищезазначеними кредитними договорами в сумі 162 463,45 грн. (а.с.21). Стаття 651 ЦК України вказує на те, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно заяви-пропозиції про дострокове розірвання договору на початковий внесок та договору основного кредиту від 03.08.2007 року - [PERSON] звертався до позивача з вказаною пропозицією і пропонував розірвати кредитні договори на підставі ст. 652 ЦК України (а.с.23-24). Листом від 25.02.2014 року, банк відмовив позивачу у його пропозиції розірвати укладені кредитні договори, посилаючись на ст. ст. 526, 529, 628, 629, 1054 ЦК України (а.с.26). Частина 2 ст. 651 ЦК України передбачає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Зі змісту вказаної статті слідує, що при відсутності згоди сторін про розірвання договору він може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням суду за наявності певних підстав, передбачених договором або законом. Однією із таких підстав є істотне порушення договору другою стороною. Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору, тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною. Така шкода може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, так і моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 3 цієї статті наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Розглядаючи вимоги позивача щодо розірвання укладених кредитних договорів в тому числі і з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України, суд вважає, що позивачем та його представником під час розгляду справи не доведено наявність істотного порушення договору відповідачем та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною. Стаття 652 ЦК України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не впливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Частина 2 цієї статті передбачає, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною 4 цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: - в момент укладення договору договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; - зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості і обачності, які від неї вимагалися; - виконання договору порушило об співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору; - із суті договору або звичаїв ділового обороту не виплаває, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Таким чином, укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ними цілей. Проте, в ході виконання договору можуть виявлятися обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладанні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. Саме на ці випадки розраховані правила коментованої статті, які допускають можливість зміни або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин. Але, звичайно, при укладанні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про розірвання договору. Якщо сторони не досягли згоди щодо розірвання договору, він дійсно може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересоваї сторони, але за наявності одночасно чотирьох умов, передбачених частиною 2 цієї статті. Звертаючись до суду з вказаними вимогами, позивач, зокрема, посилався і на ст. 652 ЦК України, як на підставу розірвання кредитних договорів. При цьому під істотною зміною обставин розумів: фінансову кризу, коливання курсу іноземної валюти, відсутність роботи у позивача тощо. Суд не бере до уваги посилання позивача та його представника на фінансову кризу, як на одну із підстав для розірвання кредитних договорів, оскільки, відповідно до Постанови ПВСС України від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п. 15 - при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини, суд має враховувати положення ч. 2 ст. 652 ЦК України і виходити з того, що закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявностю одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2 цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник, при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти на її девальвації, передбачити в момент укладання договору, можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому, необхідно зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення ст. ст. 11,18,21 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою ПНБУ від 10.05.2007 року за №168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Також слід зазначити, що ЗУ «Про захист прав споживачів» банк не зобов'язаний знайомити кожного споживача з умовами кредитування під розпис. Але НБУ з метою захисту прав позичальників під час укладання ними кредитних договорів запровадив вищезазначені Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, зареєстровані в МЮУ 25.05.2007 за №541/13808 і підготував детальну інформацію для громадян, які вирішили отримати кредит у банку, викладену в Пам'ятці позичальника банку за споживчим кредитом, що розміщена на інтернет-сторінці НБУ в підрозділі "інформаційна допомога позичальнику" розділу "інформаційні матеріали". Судом дана належна оцінка доводам відповідача та з'ясовано той факт, що відповідачем виконане положення ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 року за №168 (зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №54113808), в якому передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язання за цим договором несе споживач. При укладанні кредитних договорів позивач був ознайомлений з їх умовами, не заперечував проти них, [PERSON] добровільно було обрано саме цей кредитний договір, його задовольняла форма кредитування, яка була запропонована банком. -4- На момент укладання кредитних договорів позивач, відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, мав необхідний обсяг дієздатності, який дозволяв в повній мірі усвідомлювати наслідки здійснення юридично значимих дій, мало вільне волевиявлення. Про це свідчить факт підписання позивачем не тільки кредитних договорів, але й інших документів на отримання кредиту, що передувало укладанню зазначених договорів та отримання кредитних коштів банку. На момент укладання оспорюваних договорів позивач був обізнаний з усіма істотними умовами кредитного договору та наслідками невиконання взятих на себе зобов'язань. Суд вважає, що у позичальника [PERSON] існувала можливість при належній турботливості та обачності передбачити в момент укладання договору можливої зміни курсу гривні України до іноземної валюти виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, не погоджується суд із вимогами [PERSON] стосовно того, що відповідачем істотно порушені умови укладених кредитних договорів тому, що протягом тривалого часу ним не виконується рішення суду від 20.02.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, безпідставно нараховуються відсотки та пеня, не узгоджена реалізаційна вартість нерухомості, оскільки встановив, що дійсно, 20.02.2012 року, судом було винесене рішення, згідно якого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LGQWG100000020 від 03.08.2007 року в загальній сумі 6 790,45 доларів США було звернуто стягнення на житловий будинок, площею 37 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані в [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на піставі договору іпотеки від 14.08.2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності та кадастрового номеру земельної ділянки, а також наданням Приватбанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки. Під час розгляду справи в суді, відповідач позов Приватбанку визнав та з ним погодився. Вказане рішення суду набрало законної сили 02.03.2012 року (а.с.17). Відповідно до роздруківки з інтернет-сайту, позивачем, відповідно до рішення суду від 20.02.2012 року, про звернення стягнення, був виставлений на продаж будинок позивача, розташований в [ADDRESS], зазначена вартість будинку - 31 500 грн. (а.с.28). У відповідності зі ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 598 ЦК України зазначає, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином - зазначено в ст. 599 цього кодексу. Відповідно до укладених між сторонами кредитних договорів, строк їх дії до 03.08.2017 року. Пунктами 5.3 передбачено, що припинення дії кредитних договорів здійснюється відповідно до діючого законодавства України. Згідно п. 17 Постанови ПВСС України від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, в ході розгляду справи, позивачем не було доведено, що з боку відповідача було допущено нечесну підприємницьку діяльність, те, що відповідачем було допущено істотне порушення вимог договорів та факт істотної зміни обставин, при наявності одночасно чотирьох умов, передбачених ч. 2 ст 652 ЦК України. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що інших підстав для розірвання оспорюваних кредитних договорів позивачем наведено не було, суд вважає, що підстав для задоволення позову не вбачається. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 6, 16, 203, 526, 536, 598, 599, 627, 651, 652,1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанови ПВСС України від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою ПНБУ від 10.05.2007 року за №168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808,

Outcome: dismissed