Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

В липні 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Гандзюк А.В., звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути на користь Позивача, в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві з Відповідача -Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» 125 200,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що Позивач, працюючи підземним кріпильником четвертого розряду на дільниці № 8 шахти «Жовтнева» з повним робочим днем у підземних умовах, 05 серпня 2008 року о 13 годині 00 хвилин, з вини Відповідача, знаходячись у південному польовому штреку гор.1265 м, внаслідок нещасного випадку, отримав середні тілесні ушкодження у вигляді: «забитої рани потиличної області, втиснута перегородка потиличної кістки», що підтверджується Актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок», Актом Форми Н-5 «Розслідування нещасного випадку, що стався», трудовою крижкою на ім`я Позивача та довідкою з відділу кадрів Відповідача, де вказано, що загальний стаж в системі підприємства починається з 01.09.2001 року, тобто майже 20 років. Після тривалого амбулаторного лікування у 6-й міський клінічній лікарні змінилися і умови життя Позивача, з моменту отримання трудового каліцтва (деформація потиличної частини форми голови) Позивач постійно відчуває фізичну біль та страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, які тягнуть за собою суттєве зниження його життєвої активності, окрім того Позивач постійно відчуває та спостерігає критичне відношення до себе з боку оточуючих, що беззаперечно формує психологічний комплекс у зв`язку з зовнішнім виглядом травми. Змушений працювати і надалі на підприємстві Відповідача в небезпечних умовах праці - 28.05.2013 року Позивачу актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (акт Форми П-4) встановлено: «хронічне обструктивне захворювання легень першого ступеня, пилотоксичний бронхіт першого ступеня, емфізема легень першого ступеня, ЛН першого-другого ступеня». Внаслідок зазначеного\~вище нещасного\~випадку,\~пов`язаного з\~виробництвом та\~набутим під\~часи роботи\~на підприємстві\~Відповідача хронічного\~професійного захворювання, Позивач,\~17.09.2020\~року \~пройшов огляд\~медико-соціальною\~експертною комісією,\~де йому\~було визначено\~ступінь втрати\~професійної працездатності\~ 15%\~внаслідок трудового\~каліцтва та\~встановлено третю\~групу інвалідності\~ БЕЗСТРОКОВО,\~рекомендовано медикаментозне\~лікування,\~ВМП, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби наданні медичної та соціальної допомоги» серії: 12ААА № 001290, виданою на ім`я Позивача. Відповідно до висновку про характер та умови праці, Позивачу протипоказана вся важка праця та праця в шкідливих умовах, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 17.09.2020 року, серії 12ААА № 001290. У зв`язку з вказаним нещасним випадком та набутим хронічним захворюванням Позивач не має змоги вести звичне життя. Настання негативних змін у житті Позивача, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я, який мав до виникнення професійного захворювання, обумовлене істотним погіршенням психологічного аспекту життя Позивача. Через хворобу, Позивач не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві, активно приймати участь у проведенні дозволів з родиною. Перспектива у майбутньому переносити сильніший біль, постійно лікуватись спричиняє Позивачу моральні страждання. З метою уникнення подальшого прогресування хвороби, попередження розвитку більш тяжких захворювань, які дуже часто виникають при загострені професійних захворювань, та для того, щоб покращити свій емоціональний стан, Позивачу потрібно активно підтримувати своє здоров`я. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.07.2021 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу АТ «КЗРК» було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, правом подання відзиву, відповідно до\~ст. 178 ЦПК України\~представник Відповідача скористався. Так, 09.08.2021 у відзиві на позовну заяву представник Відповідача просив відмовити в задоволенні в повному обсязі, зазначивши, що позивач несе сам безпосередньо відповідальність за порушення вимог Закону України «Про охорону праці», не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Суду не надано доказів наявності вини відповідача спричинення йому підприємством моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Також просили відмовити в задоволенні стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката. 19.08.2021 представник позивача адвокат Шелудько А.О., подав пояснення до відзив. Ухвалою суду від 19.08.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 23.09.2021 року до суду надійшли документи на виконання ухвали суду від 19.08.2021 року. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наданої до матеріалів справи трудової книжки та довідки з відділу кадрів Позивач працював: - з 01.09.2001 по 2013 рік підземним кріпильником четвертого розряду на дільниці № 8 шахти «Жовтнева» АТ «КЗРК» з повним робочим днем у підземних умовах; - з 2013 по теперішній час охоронцем в системі підприємства, тобто майже 20 років. Роботи характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ( Форми П-4) встановлено: «хронічне обструктивне захворювання легень першого ступеня, пилотоксичний бронхіт першого ступеня, емфізема легень першого ступеня, ЛН першого-другого ступеня». Згідно п.16 акту Форми П-4: висновок про наявність шкідливих умов праці аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони в параметрах, що перевищували гранично допустимі, стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів 10 років. Згідно п.17 акту Форми П-4: причина виникнення професійного захворювання перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Умови праці підземного кріпильника за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості (дослідження проводились на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини у 2010 році. Аерозоль переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3 з вмістом кристалічного кременю діоксиду (SiO2) у пилу від 10% до 70% - 4,7 при гранично допустимих до 2.0. За висновком МСЕК від 16.07.2013 року серії АБ № 0007306 [PERSON] первинно була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 15% - по ХОЗЛ. За висновком МСЕК від 17.09.2020 року серії 12 AAA № 001290 [PERSON] була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 15% - довічно та встановлено третю групу інвалідності. Відповідно до\~Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із медичних документів позивач внаслідок професійного захворювання відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, приступоподібний кашель, важкість у грудях , щоденні приступи задухи, загальну слабкість, підвищену втомлюваність, головний біль при підвищеному АТ, нестабільність АТ. Періодичний біль та обмеження рухів у шийному та п/крижовому відділах хребта. Через стан здоров`я, позивач вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров`я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача майже не покращується. Рішенням Конституційного\~Суду України\~від 08.10.2008\~року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУтаст.237-1\~КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму\~ВСУ від\~31.03.1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику у\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» роз`яснено, що відповідно дост.237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно зі\~ст.1167\~ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1ст.268\~ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XIIдержавна\~політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. І хоча представник відповідача стверджував, що відповідно до діючих сьогодні положень ст.9 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XIIвідшкодування\~шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності",з цим суд не може погодитись за наступних підстав. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного\~Суду України\~№ 20-рп/2008\~від 08.10.2008\~року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо роботодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167\~Цивільного кодексу\~України та статтею 237-1\~Кодексу законів\~про працю\~України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153\~КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173\~КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1\~КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 237-1\~КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23,1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року\~з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд враховує конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 15%, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача, і, виходячи з цих обставин, суд, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 70 000 гривень. Відповідно до положень\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2\~ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3\~ст.137 ЦПК України). Частиною 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а тому підстав до стягнення з відповідача таких судових витрат не має. Позивача згідно п.2 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1\~статті 133 ЦПК України\~передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.\~141\~ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: partial