Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Землемер» про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30 серпня 2018 року Наказом № 300818/01 позивач прийнята на посаду ТОВ «Землемер»: «Спеціаліст інженер -землевпорядник- сертифікований інженер - землевпорядник», про що свідчить запис № 21 від 01.09.2018 року в трудовій книжці Серії [NUMBER] . Наказом від 30 листопада 2018 року № 301118/01 за угодою сторін позивач звільнена з ТОВ «Землемер», про що свідчить запис № 22 від 30 листопада 2018 року в трудовій книжці Серії [NUMBER] . Фактично позивач відпрацювала на ТОВ «Землемер» з 01 вересня 2018 року по 30 листопада 2018 рік (три місяці), але не отримала, а ні заробітну платню, а ні коштів з урахуванням компенсації за невикористану відпустку під час звільнення. Між позивачем та відповідачем Товариством обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Землемер» укладався трудовий договір, який регламентував умови праці права та обов`язки, де пунктом 3.1. частиною 3 передбачено здійснення оплату праці у відповідності до штатного розкладу та пунктом 3.2. частини 3 визначається обов`язок її виплати один раз на місяць - в кінці місяця Перерахування заробітної плати повинно було здійснюватися на картковий рахунок позивача у Приват Банку № 516875552567, про що позивач визначав відповідною заявою від 30 серпня 2018 року на вимогу ТОВ «Землемер». Але протягом трудових відносин та під час звільнення та станом на дату подання цієї заяви, кошти на рахунок позивача від відповідача не надійшли. У зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача та просить стягнути з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Землемер» на її користь заробітну плату за період з 01 вересня 2018 року по 30 листопада 2018 рік в розмірі 11169,00 гривен , компенсацію за невикористану відпустку загальним розміром 744,60 гривен, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22089,80 гривен , витрати на правничу допомогу загальним розміром 5 500,00 гривен. Представник позивача ,позивач в судове засідання не з`явились, просять розглядати справу за їх відсутності , не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився , про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Зі згоди позивача, представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідив матеріали справи, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 серпня 2018 року Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Землемер» № 300818/01 позивач прийнята на посаду ТОВ «Землемер»: «Спеціаліст інженер -землевпорядник- сертифікований інженер - землевпорядник», про що свідчить запис № 21 від 01.09.2018 року в трудовій книжці Серії [NUMBER] . 30.08.2018 року між товариством та позивачем було укладено строковий трудовий договір з терміном дії до 01.09.2018 року по 31.12.2018 року. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Землемер» від 30 листопада 2018 року № 301118/01 за угодою сторін позивач [PERSON] звільнена з ТОВ «Землемер», про що свідчить запис № 22 від 30 листопада 2018 року в трудовій книжці Серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 1 КЗпП України, даний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників. Частиною 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. У відповідності до ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Між Позивачем та ТОВ «Землемер» укладався трудовий договір, який регламентував умови праці права та обов`язки, де пунктом 3.1. частиною 3 передбачено здійснення оплату праці у відповідності до штатного розкладу та пунктом 3.2. частини 3 визначається обов`язок її виплати один раз на місяць - в кінці місяця Згідно положень ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці»). Ні Наказ № 300818/01 від 30.08. 2018 року про призначення позивача, а ні укладений трудовий договір між позивачем та ТОВ «Землемер» не визначає суму заробітної платні, що повинно виплатити позивачеві. Закон України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у статті 8 встановив у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 22,41 гривні. Відтак, з урахуванням визначених норм Законодавцем, заробітна плата, що ТОВ «Землемер» повинно сплатити позивачу не може становитись менш вказаного мінімуму. Тобто за три відпрацьованих місяця, позивачу не сплатили 3723*3-11169,00 грн. (одинадцять тисяч сто шістдесят дев`ять грн. 00 коп.) Згідно ст. ст. 74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Як зазначено в листі Міністерства праці та соціальної політики України № 208/13/116-11 від 24 червня 2011 року та виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, кількість днів невикористаної щорічної відпустки належить розраховувати, виходячи з фактичної тривалості належної працівникові щорічної відпустки пропорційне відпрацьованому ним часу. Позивач не відпрацювала повних 6 місяців. Відпустка повної тривалості не може бути надана, а повинна надаватися пропорційне кількості відпрацьованих днів - розраховано 6 календарних днів відпустки: 24*(90-1)/(365-11)=6,0339=6 (при тривалості основної щорічної відпустки 24 календарних дня за повністю відпрацьований рік, без врахування можливої додаткової відпустки). Ця тривалість відпустки буде використана для розрахунку дати закінчення відпустки та суми відпускних. Середньоденна заробітна плата, грн. 3723:30=124,10 грн. Відтак сума відпускних становить 744,60 грн. (сімсот сорок чотири грн.60 коп.). З огляду на викладене, з ТОВ «Землемер» на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в сумі 744,60 грн. В розумінні статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» та пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку є обов`язком роботодавця, за несвоєчасне виконання якого наступає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України у вигляді сплати на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні. Зазначена компенсація сплачується роботодавцем у встановленому законом розмірі за весь час затримки розрахунку по всім виплатам, які належать працівнику на день його звільнення, а її розмір не залежить від виду та розміру таких виплат. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності Згідно п. 2 ч. З, п. 8 ч. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами) у випадку збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середня заробітна плата позивача становить 124,10 грн. / день. З дати подання позовної заяви (29 січня 2019 року) минуло 3 місяці (лютий, березень, квітень) та 27 днів - травня та 2 дні січня. Загалом (3 місяці = 28+31+30) + 27 + 2= 118 днів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на 27 травня 2019 року відповідач не здійснив розрахунок з позивачем , за період з 29 січня 2019 року по 27 травня 2019 рік загальну сума 14 643,80 гривен, виходячи з розрахунку: 118 (днів) * 124,10 грн. (середній заробіток / кожний день затримки розрахунку) З урахуванням заявлених до стягнення за час затримки розрахунку 7 446,00 грн. при поданні позовної заяви та збільшених позовних вимог на суму 14 643,80 грн., загальна сума до стягнення становить 22 089,80 гривен. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, такий правовий висновок дано Верховним Судом України в рамках справ № 6-1638цс17, № 6-1626цс17№ 6-1395цс16. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст права на захист полягає у можливості фізичної особи у встановленому законом порядку звернутися до суду за охороною свого права і захистити його відповідними способами, передбаченими законом. Особливістю захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів є можливість вибору різних порядків забезпечення (визнання) порушення прав та правового впливу на порушника, що не обмежується способами, встановленими ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 233 ч.2 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи докази за власним внутрішнім переконанням, виходячи з верховенства закону суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заробітну плату за період з 01 вересня 2018 року по 30 листопада 2018 рік в розмірі 11169,00 гривен , компенсацію за невикористану відпустку загальним розміром 744,60 гривен, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22089,80 гривен. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, представником позивача вимоги про стягнення витрат за надання правової допомоги обґрунтовані належним чином та підтверджені, в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги № 74/2019 від 11.01.2019 року, укладений між адвокатом Ульяницькою Л.Ю. та [PERSON] , а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати за надання правничої допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved