Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] 26 червня 2019 року, в якому просить: стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 261 900 грн. 00 коп. на його, позивача, користь; стягнути з відповідача 3% річних - 21 504 грн. 50 коп. та заборгованість по відсотках за несвоєчасне повернення позичених грошових коштів 230 100 грн. 27 коп. на його, позивача, користь; стягнути з відповідача на його користь суду сплаченого судового збору. На обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 2 серпня 2016 року між громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений у формі розписки, за умовами якого [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. 5 жовтня 2016 року відповідач [PERSON] взяв на себе зобов`язання щодо повернення боргу у розмірі 10 000 доларів США за договором позики, оформленим у формі розписки від 2 серпня 2016 року. За зазначеною розпискою відповідач зобов`язаний був повернути борг в строк до 30 вересня 2016 року. 23 жовтня 2017 року [PERSON] (первісний кредитор) здійснив відступлення права вимоги за розпискою від 2 серпня 2016 року на користь його, позивача. Після цього, 3 листопада 2017 року він звернувся до відповідача із письмовою претензією від 2 листопада 2017 року, в якій вимагав виконати взяті на себе зобов`язання за договором позики та повернути грошові кошти, з повідомленням про відступлення йому первісним кредитором права вимоги. Зазначену претензію відповідач не отримав, претензія була повернута за закінченням строку зберігання. Наполягає, що відповідач всіляко ухиляється від повернення боргу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач вказує, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Вказує, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Верховний суд України, в своїй постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, вказав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, в розписці від 2 серпня 2016 року встановлено суму боргу, а також зобов`язання, яке визначено як обов`язок повернути борг у строк до 30 вересня 2016 року. Статтею 610 ЦК України, визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом; боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення; відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач вказує, що сторони погодили, що за порушення строків повернення боргу, відповідач зобов`язаний щомісячно відшкодовувати 2% від суми боргу. Сума основного боргу, виходячи з офіційного курсу НБУ станом на 27 травня 2019 року (за 1 долар США - 26,19 грн.), становить - 10 000 дол. США *26,19= 261 900 грн. 00 коп.; 3% річних становлять 21 504 грн. 50 коп.; заборгованість по відсотках за несвоєчасне повернення позичених грошових коштів - 230 100 грн. 27 коп. Позивач та його представник - адвокат Івасик Т.Р. у судовому засіданні позов підтримали повністю та в своїх поясненнях підтвердили його зміст. Також представник підтвердила зміст додаткових письмових пояснень, в яких зазначила наступне. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч.1 ст.510 ЦК України встановлено, що сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Отже, зобов`язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами - сторонами зобов`язання. Чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак установлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб. Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема сплатити кошти (ст. ст.512, 516 ЦК України). Разом з тим закон установлює обмеження на заміну боржника в зобов`язанні поза волею кредитора. Згідно з ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Норма ст.520 ЦК України має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Отже, для заміни боржника в зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу. Чинним законодавством установлено тільки форму правочину щодо заміни боржника в зобов`язанні - цей правочин учиняється в такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (стст.513, 521 ЦК). Водночас форми надання згоди кредитором щодо заміни боржника в зобов`язанні законом не передбачено. Представник наполягає, що наведене дає підстави для висновку про те, що для заміни боржника в зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що й вимагається згідно з приписами ст.520 ЦК України. Зазначає, що доказами наявності волі первісного кредитора [PERSON] щодо зміни кредитора є той факт, що в присутності [PERSON] був здійснений напис відповідачем на розписці, щодо взяття зобов`язань з повернення боргу на себе, а також той факт, що у договорі про відступлення права вимоги від 23 жовтня 2017 року, що був укладений між позивачем та первісним кредитором зазначено, що станом на день укладення договору відступлення права вимоги, боржником в зобов`язанні сторонами визначений [PERSON] . Вказує, що ч.2 ст.1047 ЦК України зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказує, що відповідач власноручно, в присутності первісного кредитора та первісного боржника зробив напис на розписці про те, що виконання зобов`язання по розписці бере на себе. Даний напис не можна трактувати не інакше як те, що повернути вчасно первісному кредиторові кошти зобов`язався саме відповідач. Стаття 520 ЦК України визначає, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Вважає, що таку згоду кредитор надав, що підтверджується вищезазначеними письмовими доказами по справі. У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Тлумачення частини першої та третьої статті 212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в самому тексті закону з метою характеристики сутності умови в правочині вжито термін «обставина», а не «подія», що дозволяє вважати, що законодавець не обмежує коло умов виключно подіями. Тому допустимим є вчинення умовних правочинів, в яких умовою є дія/дії та/або волевиявлення сторін правочину і третіх осіб. Зазначає, що це слідує також із загальноцивілістичного принципу свободи договору - якщо сторони бажають домовитися саме про таку умову в правочині, то немає жодних підстав їх в цьому обмежувати. Звісно, за винятком загальних обмежень свободи договору як такої. Для сторони, яка недобросовісно перешкоджає настанню обставини, передбачено правовий наслідок у вигляді настання обставини. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Таку ж позицію виклав ВС у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), в якій міститься висновок щодо обов`язковості договору і розтлумачено поняття добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України). У справі, яка розглядається, очевидно, що дії відповідача, який взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти, а згодом не вчиняє дій по реалізації вказаного суперечить його попередній поведінці і є недобросовісним. При цьому зауважує, що в своєму відзиві відповідач не заперечує того факту, що напис на розписці, він здійснив особисто та власноручно. Відповідач до суду не прибув, подавши заяви про розгляд справи за його відсутності, за участю повноважного представника [PERSON] (а.с.44). У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала, підтримавши позицію, викладену у відзиві, в якому зазначено наступне. Відповідач не погоджується з позовними вимогами [PERSON] , вважає їх неправомірними та такими, що не базуються на нормах законодавства. Так, 2 серпня 2016 року, [PERSON] надав письмову розписку [PERSON] про отримання від останнього у борг грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США зі строком повернення до 30 вересня 2016 року. В свою чергу, ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже вищевказана розписка від 2 серпня 2016 року підтверджує укладання договору позики між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) та отримання позичальником в борг грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США. Щодо зазначення [PERSON] на вказаній розписці [PERSON] застереження «зобов`язання за даною розпискою беру на себе», представник відповідача вказує наступне. Зі змісту позовних вимог [PERSON] вбачається, що позивач з огляду на вищевказане застереження [PERSON] на розписці [PERSON] вважає, що в даному випадку відбулася заміна боржника, тобто саме відповідач є належним боржником у зобов`язанні з повернення суми позики. Але такий висновок є неправомірним. Так, відповідно до ст.520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Положеннями ст.513, ст.521 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни боржника у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання по сплаті боргу, що переводиться на нового боржника. Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новимборжником. Висновок про договірний характер переведення боргу випливає, по-перше, із загальних положень ЦК України щодо підстав виникнення, зміни та припинення цивільних прав та обов`язків (правовідносин). У пункті 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України серед найбільш поширених юридичних фактів наведені договори й інші правочини. Правочин є дією особи, спрямованою на настання цивільно-правових наслідків, - набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Центральним критерієм класифікації правочинів закон називає кількість його сторін. За даним критерієм, правочин по переведенню боргу є двостороннім. Первісний боржник і новий боржник - самостійні особи в договорі про переведення боргу: перший висловлює свій намір про передачу свого боргового обов`язку другому, внаслідок чого вибуває із правовідносин з кредитором (у разі схвалення кредитором переведення боргу), у той час як другий погоджується в силу певних обставин, замінити його в зобов`язальних правовідносинах з кредитором. Оскільки для укладення правочину про переведення боргу необхідне самостійне волевиявлення і попереднього, і нового боржників, останні об`єктивно повинні наділятися самостійними правами та обов`язками у такому правочині, тобто кожен із цих суб`єктів має статус сторони договору. По-друге, саме договірна форма регулювання переведення боргу дозволяє підкреслити правонаступницький характер даних правовідносин. Отже, для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення двостороннього правочину між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. З аналізу припису ч.2 ст.1047 ЦК України слідує висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно для переведення боргу, з урахуванням суми позики, необхідним є укладення в письмовій формі договору між новим та первісним боржниками про переведення боргу. З матеріалів судової справи вбачається відсутність письмового договору між новим ( [PERSON] ) та первісним ( [PERSON] ) боржниками про переведення боргу. З вищевказаного слідує, що застереження [PERSON] , зроблене 5 жовтня 2016 року на розписці [PERSON] від 2 серпня 2016 року, не може бути кваліфіковано як укладання між ними договору про переведення боргу. Оскільки договір про переведення боргу між [PERSON] та [PERSON] не укладався, то заміна боржника [PERSON] у зобов`язанні за договором позики не проводилася, тобто [PERSON] не є належним відповідачем по даній справі. Дана позиція в повній мірі підтверджується висновками Верховного Суду України, зробленими у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 667/933/14-ц. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення грошових коштів з [PERSON] за договором позики є необґрунтованими, а отже задоволенню не підлягають. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що позивача та відповідача по справі знає приблизно 7 років, стосунки нормальні. Він складав розписку, в розписці підпис дійсно належить йому. Коли брав в борг зазначені в розписці гроші, мав намір за них купити квартиру. В подальшому [PERSON] попросив у нього надати гроші в борг. На це він відповів, що власних грошей не має, але є гроші, які отримав в борг та запропонував поговорити з [PERSON] , щоб той отримані від [PERSON] гроші віддав йому, [PERSON] . В подальшому він та [PERSON] зустрілися в офісі [PERSON] В офісі він передав останньому гроші, які отримав від [PERSON] Щоб не переписувати розписку, [PERSON] вчинив напис на розписці. Після цього [PERSON] йому, свідку, оригінал розписки не віддавав. Під час вказаних подій договір переведення боргу не складали. Він та [PERSON] договір позики не складали. Не пам`ятає, чи він передав гроші [PERSON] , чи віддав [PERSON] , а останній вже передав їх [PERSON] . Спочатку [PERSON] зробив напис на розписці, а потім він, свідок, передав гроші. Також показав, що не стали складати розписку про те, що [PERSON] отримав гроші від [PERSON] з метою економії часу. Також показав, що в них не виникала думка укласти договір переведення боргу. У судовому засіданні також безпосередньо досліджені наступні докази: копія розписки (а.с.6), претензія (а.с.7-8), договір про відступлення права вимоги (а.с.9). Під час розгляду справи заявлялися такі клопотання: про оголошення перерви, які задоволені; виклик свідків, яке частково задоволено. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». Суд,

Outcome: dismissed