Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача: У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що її дочка [PERSON] з 2003 року проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] , та в період шлюбу в 2005 році у них народився син - [PERSON] . Дочка із зятем та дитиною проживали і були зареєстровані в будинку батьків зятя, що по [ADDRESS] . Будинок був оформлений на батька зятя [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина та була прийнята її зятем [PERSON] , проте за життя він не встиг отримати свідоцтво на успадкований будинок. [INFO] її зять помер. Також [INFO] померла дочка. З того часу позивач призначена опікуном над своїм онуком та дізналася про порушення його майнових прав під час оформлення спадщини після смерті зятя. Після його смерті в 2011 році відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку, яка йому належала та перейшла у спадок від свого батька. На час смерті зятя її дочка разом із онуком були зареєстровані та проживали разом із ним, тому в силу статті 1268 ЦК України її онук фактично прийняв спадщину після смерті батька. 11 лютого 2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті зятя [PERSON] на ім`я [PERSON] , а саме на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . 11 лютого 2017 року [PERSON] продала вказаний будинок відповідачці [PERSON] , у зв`язку із чим позивачка була вимушена звернутися до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу та визнання права власності в порядку спадкування. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 жовтня 2029 року визнано недійсним в частині 1/2 частки спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 лютого 2017 року, зареєстроване в реєстрі за №637, на ім`я [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після отримання вказаного судового рішення, при зверненні до нотаріальної контори позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом, у зв`язку з тим, що будинок не зареєстрований за спадкодавцем. Вважає, що 1/4 частка будинку [ADDRESS] входила до складу спадщини та вибула з володіння неповнолітнього [PERSON] незаконно поза його волею, як власника, тому вона підлягає витребування з добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України. На підставі викладеного, просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку будинку [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/4 частку вказаного будинку, а також скасувати з Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за [PERSON] на зазначену 1/4 частку спірного домоволодіння, що було зареєстровано на підставі-договору купівлі-продажу від 11.02.2017 року. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. ІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачеві право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.\~ Надали пояснення, аналогічні викладеним обставинам у позовній заяві. В подальшому [PERSON] в судові засідання не з`явилась, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, за участю її представника адвоката Колеснікової О.М. Представник позивача адвокат Колеснікова О.М. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позові, просила задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що вона є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, оскільки придбала домоволодіння на законних підставах. По теперішній час в будинку проводить ремонтні роботи, купувала будівельні матеріали, відновила електромережу та сплатила борги за комунальні послуги. Представник відповідача адвокат Герасимчук Я.О. в судовому засіданні зазначив, що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS] . Посилалася на те, що відповідачка не знала і не могла знати про відсутність у продавця [PERSON] права відчуження спірного будинку, зважаючи на те, що ні приватний нотаріус Бедненко С.В., ні продавець не попередили про будь-які перешкоди для укладення договору, та не зазначили про усі негативні ризики. Тому в діях відповідачки відсутня необережна форма вини, оскільки вона не лише не усвідомлювала і не бажала, а й не допускала можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для неї, які власниці будинку. Придбаний відповідачкою будинок був у занедбаному стані, [PERSON] за власні кошти сплатила борги за комунальні послуги, підключила водопостачання, електроенергію, опалення, зробила косметичний ремонт, встановила огорожу навколо будинку, витративши на це близько 63000 гривень. По теперішній час продовжує робити ремонт в будинку. На підставі викладеного, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на правову позицію, сформовану Верховним судом по справі №521/8368/15-ц від 20 березня 2019 року. Представник третьої особи органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Павленко С.М. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник третьої особи Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Корешкова А.П. в судове засідання не з`явилась, надала суду письмові пояснення, в яких розгляд справи просила проводити за її відсутності, прийняття рішення залишила на розсуд суду у відповідності до норм діючого законодавства. Зазначивши, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Бедненко С.В. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. ІV.\~ Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом: Судом встановлено, що позивачка є опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 23.03.2016 року. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26 грудня 2005 року, актовий запис №853. [INFO] помер батько [PERSON] [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. Померлому на праві приватної власності належала 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності та рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 листопада 2002 року, яким визнано частково недійсним свідоцтво про право власності за №392 від 02.08.2002 року на житловий будинок по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного будинку. Після смерті [PERSON] його єдиним спадкоємцем за законом став його син [PERSON] , який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте за життя так і не отримав відповідного свідоцтва на спадщину у вигляді будинку. [INFO] помер батько неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] . [INFO] померла мати неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] .\~ Згідно заяви зі спадкової справи №15/2017, заведеною приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В., після смерті [INFO] [PERSON] , [PERSON] звернулась до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила про відсутність інших спадкоємців за законом. 11 лютого 2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім`я його матері [PERSON] на належне йому майно, а саме: на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належала батьку спадкодавця - [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності від 02.08.2002 року за № [NUMBER] , спадкоємцем якого був його син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. 11 лютого 2017 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з усіма надвірними спорудами та побудовами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В., зареєстрованому в реєстрі за №638. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 жовтня 2019 року задоволені частково позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу, та визнання права власності в порядку спадкування. Визнано недійсним в частині 1/2 частки спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. 11 лютого 2017 року, зареєстроване в реєстрі за №637, на ім`я [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням встановлено, що малолітній [PERSON] вважається\~ таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] у встановлений законом строк та має право на відповідну частку, а саме на 1/2 частку від спадкової маси, що дорівнює 1/4 частині домоволодіння [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. від 06 листопада 2019 року, відмовлено [PERSON] , в інтересах якого звернулась [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що будинок [ADDRESS] не зареєстрований за спадкодавцем [PERSON] та це право власності не є скасованим. Відповідачкою [PERSON] надано квитанції про сплату комунальних послуг, в тому числі заборгованості за адресою: [ADDRESS] , квитанції на придбання будівельних матеріалів, договір про реструктуризацію заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення надані за договором від 02.10.2017 року, укладений між КП «МВУВКХ» та відповідачкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 4 роки супроводжувала [PERSON] . Була присутня при оформленні договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , де [PERSON] казала, що це її будинок. Відповідачка [PERSON] сплатила борги за комунальні послуги, оплату за переоформлення документів, що загалом склало близько 10000 доларів США. Відповідачка доглядала за [PERSON] , яка хворіла та більше до неї ніхто не приїжджав. Три роки назад її забрав син. Про те, що онук [PERSON] має відношення до будинку, їй відомо не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що за 2 роки до купівлі будинку познайомилась з [PERSON] , яка повідомила, що всі від неї відмовились із рідних. Спірний будинок був у занедбаному стані, тому вона жила у відповідачки [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є онуком [PERSON] , яку доглядала відповідачка. Йому відомо, що бабуся [PERSON] продала будинок, поїхала жити до сина [PERSON] , де і померла. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що за [PERSON] доглядала відповідачка. [PERSON] продала будинок, для того, щоб купити житло та переїхати до сина [PERSON] . За життя [PERSON] казала, що [PERSON] не рідний онук.\~ V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору та мотиви суду: Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що рішенням суду визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину, позивач в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину у встановлений законом строк, можливість реалізувати своє право на отримання спадщини іншим шляхом, аніж звернутися до суду за судовим захистом є неможливим, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав спадкоємця [PERSON] шляхом визнання його права власності у порядку спадкування на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - пятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За правилами ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, що також відображено у ст. 13 Конституції України. Тобто власник зобов`язаний самостійно утримувати майно та несе ризики щодо його втрати. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За правилами ст. 1297 ЦК України Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено перелік нерухомого майно, щодо якого проводиться державна реєстрація прав, а саме у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката. Згідно ст.21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав надаються в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі. Витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав за бажанням заявника надається у паперовій формі. Такий витяг у паперовій формі надається з проставленням підпису та печатки державного реєстратора чи адміністратора центру надання адміністративних послуг (у разі отримання витягу шляхом звернення до центру надання адміністративних послуг). Згідно матеріалів справи [PERSON] ніколи фактично не володів та не отримував витяг про державну реєстрацію прав, тобто не був власником спірного домоволодіння [ADDRESS] , а тому не має права вимагати повернення майна шляхом його витребування від добросовісного набувача. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи в касаційному порядку вимоги щодо витребування у власність квартири з незаконного володіння, в постанові від 20.03.2019 р. у справі № 521/8368/15-ц, звертає увагу на наступне. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK V. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Задоволення позову в частині витребування спірного домоволодіння у добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині витребування спірного майна не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» підставами для відмови в державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Однак, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а статтею 30 цього Закону встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення. Також суд зауважує, що позивач заявив вимогу про скасування в Реєстрі права власності на нерухоме майно за [PERSON] на 1/4 частину будинку [ADDRESS] , тобто, зобов`язання вчинити певні дії не відповідачем, а третьою особою, що є неприпустимим. Позовні вимоги можуть стосуватися виключно відповідача, та не можуть зобов`язувати третю особу вчинити які-небудь дії. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині скасування державної реєстрації права власності задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов частково з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 256,13 грн.

Outcome: partial