Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Направленим та збільшеним у ході розгляду справи позовом (а.с.61,102) заявник просила суд ухвалити рішення, яким збільшити розмір стягуваних аліментів на неповнолітню дочку, стягувати аліменти на утримання повнолітньої дочки та вирішити питання стосовно стягнення додаткових витрат з відповідача. У судовому засідання позивач та її представник позов підтримали та просили суд його повністю задовольнити. В обґрунтування було заявлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого є двоє дітей. На утримання обох рішенням суду вирішено стягувати аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача. Дані аліменти стягуються і до дня розгляду даної справи. Однак, одна дочка досягла повноліття та продовжує навчання у вищому навчальному закладі, у зв'язку із чим потребує аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача. Молодша дочка потребує збільшення розміру аліментів з 1/6 до 1/4 частини. Крім цього, позивач сплачувала кошти на навчання старшої доньки в технікумі і просить стягнути з відповідача половину витрачених коштів, сума яких становить 13 700 гривень. Відповідач і його представник позов визнали частково. Не заперечували щодо стягнення на користь обох доньок аліментів у розмірі по 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача на кожну дитину та просили відхилити інші вимоги, як такі, що необґрунтовані. Заслухав учасників розгляду та проаналізував надані ними матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини справи. З 1997 року по 22 березня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.3) від якого народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.4). Згідно копії виконавчого листа № 2-810/09 від 3 квітня 2009 року, виданого Житомирським районним судом Житомирської області (а.с.11), судом ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вищевказаних дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача до повноліття дітей, починаючи з 4 лютого 2009 року. Старша з дочок [PERSON] є студенткою 1-го курсу Інституту заочно-дистанційного навчання Полтавського університету економіки і торгівлі (а.с.44) з терміном навчання до 31 березня 2019 року, форма навчання заочна, вартість навчання за увесь його період становить 16\~017,00 гривень, у тому числі за один навчальний рік 6\~200,00 гривень, та з оплатою посеместрово у сумі 3\~100,00 гривень (а.с.45). За навчання [PERSON] у даному навчальному закладі позивачем в даний час сплачено 6\~100,00 гривень (а.с.46). Також, [PERSON] у свій час (з 1.09.2013 по 30.06.2016 р.р.) навчалась у Житомирському кооперативному коледжі бізнесі і права (а.с.59) у звязку з чим нею були понесені витрати на навчання на загальну суму 21\~300,00 гривень. На підтвердження названого позивачем надано копії квитанцій про оплату за навчання (а.с.47-58). Сума утриманих з відповідача за місцем його роботи на користь позивача аліментів за період вересень 2013 року грудень 2016 року складає 19\~819,80 гривень (а.с.105). Позивачем були витрачені грошові кошти у сумі 277,00 гривень, повязані з переїздом її з дочкою [PERSON] до м. Вінниця (а.с.103) для проведення судової експертизи, яка була призначена за клопотанням відповідача, який на той час мав процесуальний статус зустрічного позивача, однак згодом клопотав про закриття провадження у справі в частині вимог за зустрічним позовом. Звідси, висновки вказаної експертизи в основу даного судового рішення покладені не були. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 185 СК України надалі Кодекс). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 Кодексу). Батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (ст. 198 Кодексу). Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ч.ч.1, 3 ст. 199 Кодексу). Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ст. 200 Кодексу). До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (ст. 201 Кодексу). Процесуальним законом, в свою чергу, декларується наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.ч.1, 3 ст. 10 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, найманням ними житла, а також проведенням судових експертиз, несе сторона, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучення спеціаліста, перекладача та проведення судової експертизи (ч. 1 ст. 86 ЦПК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Суд вважає, що наданими на дослідження доказами не підтверджується факт зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів, який би давав підстави для зміни розміру стягуваних на молодшу дочку сторін аліментів, що вимагає у задоволенні позову у даній частині відмовити. Так само, суд вважає не є додатковими витратами на дитину сплата коштів на навчання у технікумі старшої дочки сторін, враховуючи положення ст. 185 СК України та усталену з даного приводу судову практику (рішення ВСУ у справі № 6-186цс14 від 24 грудня 2014 року). Отже і дана вимога до задоволення не підлягає. Стосовно стягнення аліментів на утримання старшої та повнолітньої дочки суд вирішує дану вимогу задовольнити частково і стягувати з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи з дня початку навчання і до його закінчення або досягнення такою дитиною 23-х років з огляду на наступне. Нормами зазначеного раніше у даному рішенні матеріального закону передбачено, що аліменти на утримання повнолітньої дитини стягуються, крім іншого, за умови, якщо батьки можуть надавати таку допомогу. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що може сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дочки в розмірі 1/6 частини свого заробітку. Позивач просила стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку. Проаналізував майновий стан платника та отримувача аліментів, інші і зазначені обставини справи, приймаючи до уваги ту обставину, що відповідач сплачував аліменти на дану дитину до її повноліття, суд вважає, що аліментів в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) відповідача буде достатньо для забезпечення потреб такої дитини, а відповідач, в свою чергу, зможе сплачувати такий обсяг. Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини суд вирішує стягувати їх з 1 вересня 2016 року, а не с дати подання позову до суду, виходячи з наступного. Матеріальним законом передбачено, що до відносин між батьками і, в даному випадку, дочкою щодо надання їм утримання застосовуються норми ст. ст. 187, 189-192, 194-197 СК України (ст. 201 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Старша дочка [PERSON], [INFO], а отже їй виповнилося 18 років 18 травня 2016 року. Позов подано до суду 11 липня 2016 року (а.с.2). Навчання у вищому навчальному закладі дана дитина розпочала 1 вересня 2016 року (а.с.45 предмет договору про надання освітніх послуг). Положеннями ч. 1 ст. 199 СК України, як зазначалось, задекларовано, що право на утримання мають діти, які продовжують навчання. Аналіз зазначених норм матеріального закону та фактичних обставин справи даються підстави стверджувати, що продовження навчання мало початок 1 вересня 2016 року, а не з 18 травня 2016 року, а тому підстав для стягнення аліментів за період часу 11 липня по 1 вересня 2016 року, суд вважає немає і стягнення має відбуватись саме з 1 вересня 2016 року. Твердження відповідача та його представника щодо того, що аліменти мають стягуватись на користь безпосередньо дитини, суд вважає голослівними та до уваги при прийнятті рішення не приймає враховуючи альтернативні положення ч. 3 ст. 199 СК України, за якими таке право розповсюджується як на того з батьків з ким проживає дитина, так і на саму повнолітню дочку. Стосовно залучення до участі у справі самої повнолітньої дитини на користь якої мають стягуватись аліменти, на чому наполягав відповідач з представником, за відсутності про це окремого клопотання сторін та їх представників судом було вирішено дану особу не залучати, адже це не є обовязковим за законодавством України. Роз'яснення ПВСУ, що містяться у абзаці третьому пункту 20 постанови № 3 від 15 травня 2006 року, носять рекомендаційний характер. В свою чергу, роз'яснення, які містяться у пункті 23 згадуваної постанови до даних відносин, суд вважає, не розповсюджуються. Крім цього, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача щодо стягнення на її користь з відповідача витрат у сумі 150 гривень, що як вказує, понесла на правову допомогу, виходячи з наступного. За змістом ст. 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно-правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання грошей або бланк квитанції завірений лише печаткою адвоката. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В свою чергу, позивачем не надано суду доказів оплати витрат на правову допомогу, яких би було достатньо для підтвердження факту понесення заявником таких витрат, зокрема і у заявленому розмірі. Водночас, враховуючи часткове задоволення позову, беручи до уваги те, що позивача при зверненні до суду із заявленими вимогами про стягнення аліментів згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" було звільнено від сплати судового збору, судові витрати у виді судового збору розміром 551,20 гривні підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Також, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесенні і документально підтверджені останньою, на переїзд до м. Вінниця задля проведення судової експертизи у сумі 277,00 гривень. Відповідач щодо стягнення з нього витрат в цій частині у судовому засіданні не заперечував. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial