Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

До Зіньківський районний суд Полтавської області звернулась [PERSON] із відповідним позовом до [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської області треті особи без самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, в якій позивач просить визнати визнати за нею право власності на будинковолодіння, що знаходиться по вул. Чапаєва, 103, в с.Велика Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судове засідання сторони не з'явилися, позивач [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, представник відповідача [PERSON] сільської ради направив до суду заяву про розгляд цивільної справи за відсутності відповідача, заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] направили до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, щодо заявлених позовних вимог покладаються на розсуд суду. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України. Суд, прийнявши до уваги заяви сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської треті особи без самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 57 61 ЦПК України, - Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Як вбачається з матеріалів справи спірне будинковолодіння по вул. Чапаєва, 103, в с.Велика Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області згідно відомостей погосподарської книги №3 особовий рахунок №191, станом на 01.07.1990 року відносилось до типу колгоспного двору, членами якого були [PERSON] - голова двору та члени двору [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У звязку із припиненням колгоспних дворів в силу Закону кожен із членів колгоспного двору набув право на 1/6 частку майна колгоспного двору, що припинився, в тому числі й на будинковолодіння по вул. Чапаєва, 103, в с.Велика Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області. Таким чином позивач набула права на 1/6 частину спірного домоволодіння. Колишні члени колгоспного двору [PERSON], а також [PERSON] померли відповідно 21.04.1995 року та 14.07.2000 року, не реалізувавши свого права на 1/6 частку майна колгоспного двору, що припинився, в тому числі й на будинковолодіння по вул. Чапаєва, 103, в с.Велика Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області, так-як вони не оформили та не зареєстрували у встановленому Законом порядку свого права. Інші члени колгоспного двору [PERSON], [PERSON], [PERSON], вибули із спірного будинковолодіння та були зняті з реєстрації за місцем постійного проживання у ньому, а отже не реалізували свого права на 1/6 частку майна колгоспного двору, що припинився, в тому числі й на будинковолодіння по вул. Чапаєва, 103, в с.Велика Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області, так-як вони не оформили та не зареєстрували у встановленому Законом порядку свого права. Протягом останніх десяти років позивач добросовісно, відкрито і безперервно користувалась спірним нерухомим майном вищезазначеного домоволодінням вцілому без виділення належної їй частки в натурі, однак вона неможе у встановленому законом порпядку оформити та зареєструвати свого права, так-як свого часу колишні члени колгоспного двору не оформили своїх прав на нерухоме майно, в тому числі йнині померлі, що позбавляє можливості поновлення прав в позасудовому порядку. Відповідно частини 1, 4 ст. 344 ЦК України, - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідач та треті особи не заперечували того факту, що позивач з 2003 року по даний час добросовісно володіла нерухомим майном, а саме спірним будинковолодінням по вул. Чапаєва, 103, в с.Велика Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області в цілому більне десяти років. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном, а саме 5/6 частиною домоволодіння, яке знаходиться по вул. Чапаєва, 103, в с.Велика Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області, добросовісно, відкрито і безперервно користувалась ним протягом останніх десяти років, а отже набула права власності на нього за набувальною давністю. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними та обгрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved