Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області на його (позивача) користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 165424 (сто шістдесят п`ять тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 62 коп. за період з 01.08.2017 по 28.02.2020 та 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також понесені ним судові витрати по справі. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що він працював на посаді бригадира на дільницях основного виробництва в КП «МЕДВИН РОЗВИТОК». 11 серпня 2017 року Медвинська сільська рада Богуславського району Київської області на двадцять третій сесії сьомого скликання прийняла рішення №288-23-УІІ «Про припинення КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» шляхом ліквідації. На виконання цього рішення було створено ліквідаційну комісію та 14.08.2017 року було здійснено державну реєстрацію рішення про припинення юридичної особи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 14 вересня 2017 року ухвалою Богуславського районного суду Київської області про забезпечення позову було зупинено дію рішення Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області № 288-23-УII від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК». Однак, не зважаючи на вищевказану ухвалу Богуславського районного суду Київської області наказом № 1-П від 11 жовтня 2017 року позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства згідно з рішенням Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області № 288-23-УІІ від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК». 29 березня 2019 року Богуславський районний суд Київської області виніс рішення в якому вирішив: визнати протиправним та скасувати рішення Медвинської сільської ради № 288-23-УІІ від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК»; визнати протиправним та скасувати рішення Богуславської районної державної адміністрації Київської області про державну реєстрацію про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК». Зобов`язано Богуславську районну державну адміністрацію Київської області виключити запис про державну реєстрацію рішення про припинення Комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК». 29 травня 2019 року керівник КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» [PERSON] звернувся з заявою вих. № КП 19/05/30-1 до Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області, зареєстрована за вх. № 432/02-41 від 30.05.2019, в якій просив: «оскільки ст. 78 «Комунальні унітарні підприємства» Господарського кодексу України визначає у пункті 9, що «Збитки, завдані комунальному унітарному підприємству внаслідок виконання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, підлягають відшкодуванню зазначеними органами добровільно або за рішенням суду», пропоную добровільно прийняти на цьому засіданні сесії необхідні рішення про виділення грошових коштів з бюджету Медвинської сільської ради для: а) відновлення порушених протиправним рішенням Медвинської сільської ради № 288-23-УІІ від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК» прав усіх працівників комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК» шляхом виплати їм заробітної плати за вимушений прогул та здійснення з ними повного розрахунку згідно чинного законодавства України.» 24 червня 2019 року [PERSON] надійшла відповідь від Медвинської сільської ради вих. № 02-42/617 від 24.06.2019 з додатками, а саме копія проекту рішення та копія протоколу лічильної комісії. У вищезазначеній відповіді Медвинської сільської ради зазначено: «пропозиції викладені у Вашому звернені під час обговорення депутатами Медвинської сільської ради не були підтримані, оскільки депутатський корпус свого скликання не володіє інформацією в повному обсязі з даного питання». Отже, на сьогоднішній день порушені права працівників КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» так і не відновлені, жодних розрахунків за час вимушеного прогулу та інших розрахунків згідно чинного законодавства України не проводилось. Згідно Штатного розпису комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК», затвердженого Рішенням виконавчого комітету Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області № 27 від 09.06.2017, який вводиться у дію з 01.07.2017 року - фонд оплати праці на місяць бригадира на дільницях основного виробництва, код за КП 7990, а саме [PERSON] , складає 3 600 (три тисячі шістсот) грн. Середньоденний заробіток за 2017 рік 3600 грн. + 3600 грн. : 41 = 175,61 грн. Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу на час подачі позову становить 942 дні, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 165424,62 грн. Оскільки порушені права працівників КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» так і не були відновлені на даний час, жодних розрахунків за час вимушеного прогулу та інших розрахунків згідно чинного законодавства України не проводилось, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушеного права. Згідно ухвали Богуславського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони. В своїй заяві представник позивача зазначає, що стороною позивача усі докази подані, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач Медвинська сільська рада Богуславського району Київської області в установлений судом строк подала відзив на позов, в якому зазначає, що позивач на обгрунтування позову додав до позовної заяви копію штатного розкладу Комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК» який введено в дію 01.07.2017 та копію наказу №1-П від 11 жовтня 2017 року Комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК». Виходячи із доказів та обставин, на які посилається позивач, трудові правовідносини, які є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виникли між позивачем та Комунальним підприємством «МЕДВИН РОЗВИТОК». Відповідно до п. 2.2. Статуту Комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК» підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, має самостійний баланс, відокремлене майно, розрахунковий та іншій реєстраційні рахунки в банківських установах, круглу печатку тощо. Пунктом 4.2. Статуту Комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК» встановлено, що підприємство проводить самостійну господарську діяльність. Таким чином, зважаючи на те, що трудові правовідносини виникли не між Медвинською сільською радою та позивачем, а між Комунальним підприємством «МЕДВИН РОЗВИТОК», яке є роботодавцем позивача та тією особою, яка зобов`язана виплатити всі суми при звільненні, та позивачем, стягнення з Медвинської сільської ради середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не відповідає приписам ст. 116 КЗпП України та суперечить ст. 4 Закону України «Про оплату праці». Одночасно безпідставним є посилання позивача на приписи ст. 240-1 КЗпП України, відповідно до якої у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. Як вбачається з обставин справи та наданих позивачем документів: позивач не вимагає поновлення на його попередній роботі; Комунальне підприємство «МЕДВИН РОЗВИТОК» не ліквідоване (в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 30.03.2020 року не містися запису про його припинення). Тому наведені обставини унеможливлюють застосування ст. 240-1 КЗпП України до правовідносин, на які виникли між сторонами у справі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.ч. 1-6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Всупереч зазначеним вимогам законодавства, стороною позивача надані копії письмових доказів, якими обґрунтовується позов, які не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Вирішуючи позов по суті, суд також, звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Таким чином суд, приходить до висновку, що в такому вигляді, як надані копії письмових доказів стороною позивача, які не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством, їх не можливо прийняти до уваги, оскільки такі документи не є допустимими доказами. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Окремими положеннями статей 95 та 83 ЦПК України визначено особливості використання як засобів доказування письмових доказів (копій та оригіналів), а також особливості їх подання до суду та учасникам справи. Важливою вимогою використання копії письмового доказу як допустимого доказу у справі є її належне засвідчення та передчасне надсилання іншим учасникам справи. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що сторона позивача надала належні докази, в яких міститься інформація щодо обставин, які входять до предмета доказування, але ці докази являться недопустимими доказами у справі, які не можуть бути покладені судом в основу для прийняття обгрунтованого рішення, що в даному випадку є підставою для відмови в задоволенні позову. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved