Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

В березні місяці 2017 року [PERSON] звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним засудженням та триманням під вартою. В обгрунтування позову зазначила, що 11 квітня 2013 року прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу стосовно позивача - [PERSON] за 4.3 ст.368 КК України. 27.06.2013 року позивачу предявлено обвинувачення, де було зазначено що [PERSON], як службова особа, займаючи відповідальне становище, отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 34300 грн. за вчинення дій щодо укладання договору оренди нежитлового приміщення, та ця сума перевищує пять неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно примітки до ст.368 КК України є значним розміром. Цим діям обвинувачення передувало повідомлення позивачу про підозру, яке відбулося 12 квітня 2013 року в подальшому, а саме 26 червня 2013 року було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри. 06.06.2013 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 17.06.2013 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивача відсторонено від посади начальника управління Пенсіонного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська. 10.09.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська позивачу змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, без права оскарження, у звязку з чим позивач знаходилась під вартою 7 місяців і шість днів. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року позивача було засуджено за ч.3 ст.368 КК України у вигляді обмеження волі на 9 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на 3 роки, з конфіскацією особисто майна. Строк відбування покарання відрахувати з вересня 2013 року, міру запобіжного заходу залишити без змін - тримання під вартою. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2013 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська скасовано. На підставі ст.284 п.2 КПК України провадження по справі закрито за відсутністю в діях [PERSON] - складу злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, а також скасовано запобіжні заходи та постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 року про відсторонення позивача від займаної посади. Позивач вважає, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні, що виразились у незаконних діях з метою звільнення її з посади начальника управління, обвинувачення її в тому, чого вона не скоювала, незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності, без вини засудженої, піддана необгрунтованому запобіжному заходу у вигляді домашнього арешту та арешту під вартою, здійснення під час досудового розслідування проти неї психологічного тиску шляхом погроз, залякування, шантажування, що призвели до душевних страждань. Такі протиправні дії приголомшили позивача та вона пережила важкий нервовий струс, емоційний стрес, який супроводжувався почуттям страху за своє здоров'я, а головне страху за своє життя. Таким чином, вчинення відносно позивача протиправні дії, спричинили позивачу великий удар по її здоров'ю та по її іміджу, які в свою чергу спричинили тяжкі наслідки - 7 місяців 6 днів не законного тримання під вартою. В наслідок чого [PERSON] стала інвалідом 2 групи, залишилася без роботи, зруйновані родинні стосунки. Позивач зазначає, що тримання під вартою було великим ризиком для її життя та здоровя. В результаті обмеження реабілітаційних заходів погіршився стан її здоровя та право продовжувати лікування, яке їй рекомендоване лікарями, та яке їй терміново було необхідне. В СІЗО позивач постійно викликала лікаря, але необхідних препаратів для лікування її хвороби не було. Призначені їй препарати було заборонено передавати її родичам. Побоюючись щодо майбутнього стану здоровя, в подальшому позивач була змушена проходити стаціонарне та амбулаторне лікування. Впродовж всього періоду лікування після виправдання, а саме 2,5 роки почуваюсь незручно, була змушена пристосовуватись до негативних умов існування. Так більше двох років не могла підняти ліву руку та ногу, не могла спокійно сидіти та лежати, не обходилась без сторонньої допомоги. В період лікування потребувала зовнішньої допомоги з приводу чого почувала себе як джерело клопоту та обмежень для близьких. До тепер продовжуються проблеми зі здоровям, позивач обмежена у фізичних можливостях, також продовжено 2 групу інвалідності до 01.08.2019 року з висновком МСЕК про умови та характер праці «не може виконувати регулярну роботу». Разом з тим, позивач пережила жорсткі, несприятливі умови тримання під вартою, а саме: неповноцінне харчування; відсутність лікування; заборона мати декілька теплих речей; відсутність елементарних санітарних та гігієнічних норм; в камері сирість, неприємний запах, дуже холодно, відсутність сонячного світла та свіжого повітря. Моральна шкода, завдана позивачу незаконним засудженням та триманням під вартою полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у звязку із приниженням її честі, гідності та ділової репутації, порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, підрив довіри, порушення стосунків з оточуючими людьми. Тривала ізоляція від сімї стала причиною глибоких душевних страждань, так як позивача було позбавлено можливості бачити дитину, чоловіка, онучку, матір, сестру і мати можливість про них турбуватися. Враховуючи, що період перебування позивача під слідством складає 5 місяців, під вартою 7 місяців 6 днів та враховуючи, наслідки, зокрема, що [PERSON] стала інвалідом 2 групи загального захворювання та інші негативні наслідки, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь розмір відшкодування 1 000 000 грн. В судове засідання позивач не зявилася її представник надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заперечення та просив в задоволені позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 11 квітня 2013 року прокуратурою Індустріального району м.Дніпропетровська було порушено кримінальну справу стосовно позивача - [PERSON], за 4.3 ст.368 КК України. 27.06.2013 року позивачу було предявлено обвинувачення, де було зазначено що [PERSON], як службова особа, займаючи відповідальне становище, отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 34300 грн. за вчинення дій щодо укладання договору оренди нежитлового приміщення, та ця сума перевищує пять неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно примітки до ст.368 КК України є значним розміром. Цим діям обвинувачення передувало повідомлення позивачу про підозру, яке відбулося 12 квітня 2013 року в подальшому, а саме 26 червня 2013 року було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри. 06.06.2013 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 17.06.2013 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивача було відсторонено від посади начальника управління Пенсіонного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська. 10.09.2013 року судом змінено позивачу запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, без права оскарження, у звязку з чим позивач знаходилась під вартою 7 місяців і шість днів. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року позивача було засуджено за ч.3 ст.368 КК України у вигляді обмеження волі на 9 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на 3 роки, з конфіскацією особисто майна. Строк відбування покарання відрахувати з вересня 2013 року, міру запобіжного заходу залишити без змін - тримання під вартою. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2013 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська скасовано. На підставі ст.284 п.2 КПК України провадження по справі закрито за відсутністю в діях [PERSON] - складу злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, а також скасовано запобіжні заходи та постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 року про відсторонення позивача від займаної посади. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог частини 1 статті 1, статті 3 Закону України "Про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, передбачених частиною 1 статті 1 Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов'язковим виконанням наведеної норми права. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» установлено з 1 січня 2017 року мінімальну заробітну плату на рівні 3200 грн. Разом з тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала під слідством та судом з 27.06.2013 року (з моменту порушення кримінальної справи)\~\~ по 24.04.2014 року (дата винесення постанови про закриття кримінального провадження), тобто 10 повних місяців, то розмір відшкодування заробітної плати за 10 місяців становить 16 000 грн. (мінімальна заробітна плата/кількість місяців). Відповідно до ст. 23 ч. 3 абз. 2 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає до стягнення, суд враховує тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивачки, зокрема, звільнення позивачки з роботи, зниження ступеня престижу, а також час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, порушення звичного режиму життя та тривалість моральних страждань. Так, фактично у звязку з перебуванням під слідством і судом позивачка була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнала тривалих негативних емоційних хвилювань, стала інвалідом 2 групи загального захворювання тому, враховуючи тривалість душевних та моральних страждань та

Outcome: partial