Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 липня 2013 року померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина у вигляді ? житлового будинку з прибудовами та ? земельної ділянки по вул. Жукова, 53, в Дзержинському районі м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Вказував, що він як спадкоємець першої черги своєчасно звернувся в нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Нотаріусом видано свідоцтво на ? домоволодіння з господарчими прибудовами, а в оформленні ? земельної ділянки відмовлено з підстав ненадання правовстановлюючих документів. На момент звернення до суду позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування у звязку з не отриманням померлою державного акту на право приватної власності на землю. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на ? вищевказаної земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Позивач у судове засідання не зявився, просив суд розглядати справу за його відсутності. Під час розгляду справи заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, з мотивів, викладених у позові. Представник відповідача до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа до суду не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, на виконання вимог ухвали надали до суду пояснення, щодо кадастрового номеру вищевказаної земельної ділянки. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Позивач у справі [PERSON] доводиться рідним сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, та свідоцтвом про (а.с. 40 зворот). Відповідно до договору купівлі продажу від 06 листопада 2004р. та згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 листопада 2004 року за № 5399979 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння № 53 по вул. Жукова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Право власності покупців було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 листопада 2004 року (а.с.10-11,12). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що одночасно з даним договором вищевказаними сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0445 ГА, на якій розташоване домоволодіння №53 по вул. Жукова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.10-11). Як вбачається з матеріалів справи державний акт на право приватної власності на земельну ділянку покупцем [PERSON] не оформлювався. Земельна ділянка в реєстрі земель не реєструвалась (а.с.65). [PERSON] померла 15 липня 2013 року, що вбачається з свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 515742 від 16 липня 2013р. (а.с. 16). За життя у матері позивача [PERSON] перебувало у власності ? частина домоволодіння № 53 по вул. Жукова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 06 листопада 2004 року посвідченого державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за № 1-6244 (а.с.10-11,12-13). Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що за життя померлої [PERSON] перебувала у власності ? земельна ділянка площею 0,0445 га по вул. Жукова, буд. 53 в м. Кривому Розі на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 06 листопада 2004 року посвідченого державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за № 1-6251 (а.с.14-15,12-13). На земельну ділянку мався Державний акт на право власності ДП № 038878, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 19265 (а.с. 14). Після смерті матері позивача [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді ? (однієї другої) частки домоволодіння, яке складається з житлового будинку А-1 жилою площею 25,0 кв.м. загальною площею 48,0кв.м., цегляної літньої кухні Б, цегляного гаражу В, дощатої вбиральні Г, водоколонки І, замощення ІІ, 1-6 огорожі, яке знаходяться по вул. Жукова, будинок 53, та ? (однієї другої) частки земельної ділянки, площею 0,0445 гектарів за цією ж адресою, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських споруд (а.с. 14-15). Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної кантори звернувся позивач [PERSON] (а.с. 37,45). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2015 року НАР № 496161, виданого у спадковій справі № 283/2015, реєстр за № 2-92, державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], Позивач як син померлої [PERSON] після смерті матері прийняв спадщину, яка складалася з 1/2 (однієї другої) частки житлового будинку з відповідно часткою господарських та побутових будівель і споруд, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Жукова, будинок № 53 (пятдесят три), правовстановлюючий документ на вищевказане майно - Договір купівлі-продажу, посвідчений [PERSON] - державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори 06 листопада 2004 року за реєстром № 1-6244; право власності зареєстроване в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 11.11.2004 року, реєстраційний номер 5268883, номер запису: 42482, в книзі: 196-132, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5399979 від 11.11.2004 року; згідно правовстановлюючого документа житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами в цілому має наступні характеристики та складається з: саман обкл.цеглою житлового будинку «А-1» загальною площею 48,0 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м., цегляна літня кухня «Б», цегляний гараж «В», дощата вбиральня «Г», замощення II, водоколонка І, огорожа № 1-6 (а.с.60). З копій спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся [PERSON] (позивач), інших спадкоємців не встановлено, заповіт від імені спадкодавця не укладався (а.с. 35-61). Тобто, Позивач являється єдиним спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON]. Також, державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] за результатами розгляду заяви позивача [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Жукова, 23, 22 серпня 2015 року прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вищевказану частку земельної ділянки (а.с. 20). Згідно з довідки про обмеження та обтяження вищевказаної земельної ділянки кадастровий номер земельній ділянці не присвоєно, обмеження не зареєстровані (а.с. 63-65). Відповідно до висновку експерта ринкова вартість обєкту оцінки земельної ділянки, власником якої є [PERSON] (1/2)становить: 38274,50 грн., вартість частини земельної ділянки, власником якої є [PERSON] (1/2) становить: 38274,50 грн. (а.с.29). Встановивши вищевказані фактичні обставини у справі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2 ст. 1223 цього Кодексу у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, що підтверджується свідоцтвом про її народження, та до складу спадщини увійшов будинок та земельна ділянка, що підтверджується письмовими матеріалами справи. При цьому, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1296\~ЦК\~України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно з ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позову вбачається, що позивач звернувся за захистом свого права власності, яке він не може реалізувати у звязку з невизнанням його права власності на частку земельної ділянки, придбаної на підставі договору, та на частку земельної ділянки, яка залишилась після смерті його матері в порядку спадкування за законом. Відповідно до статті 1225\~ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Як зазначає ВСУ у п.п. 18, 22-1 постанови № 7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав (зі змінами та доповненнями) вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання договору купівлі продажу житлового будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд зазначає, що відповідно до п. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне визначено та закріплено положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України. При цьому відповідно до ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. В зв'язку з цим, через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку по вул. Жукова 53, оформленного на спадкодавця, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину; а Управлінням Держземагенства У Криворізькому районі Дніпропетровської області не має можливості присвоїти кадастровий номер цій земельній ділянці. Положеннями ст. 125 Земельного кодексу України (в ред. до 05.03.2009 р.), визначено, що право власності на земельну ділянку, виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а після внесення змін до ЗК України Законом за № 1066-УІ, після 05.03.2009 року право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з пп. 4.20. п. 4 Глави 10 Розділу II Порядку, видача свідоцтва про право на\~спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 19 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Суд, з урахуванням положень ст.ст. 81, 120 Земельного кодексу України приходить до висновку, що [PERSON] за свого життя отримала у власність земельну ділянку площею 0,0445 гектарів по вул. Жукова 53 в Дзержинському районі м. Кривому Розі в передбаченому законом порядку, але не отримала нового державного акту не землю. При цьому, суд враховує, що Закону України «Про державний земельний кадастр» був прийнятий лише в 2011 році, та вступив в дію у 2013 році. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку по вул. вул. Жукова 53 в м. Кривий Ріг позбавлений можливості оформити спадщину, та оформити своє право власності на частку земельної ділянки, а тому його право підлягає захисту в частині визнання права власності. Відповідно до ст.1261 ЦК України після смерті [PERSON] позивач є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом. Статтею ст.1218 ЦК України, в редакції, яка діє на час спірних правовідносин, визначено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1225 ЦК України та ст.131 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. На момент видачі свідоцтва про право на спадщину (22 серпня 2015 ) ст. 126 ЗК України не передбачала, положень про те, що при набутті права власності на земельну ділянку, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. Разом з тим, з 05.03.2009 року ст. 126 ЗК України містить положення про те, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою (таке ж положення містилось і на момент відкриття спадщини). Слід також зазначити, що відповідно до абзацу другого частини шостої статті 126 ЗК зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. У силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 16 червня 2011 року положення цього\~Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були.\~В такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю або державний акт на право власності на земельну ділянку вилучається нотаріусом із його справ та після здійснення відмітки про перехід права власності на неї долучається до відповідного документа, зазначеного у частині другій статті 126 Земельного кодексу України. Однак, такі дії не можуть бути здійснені позивачем, оскільки право власності на земельну ділянку виникло в порядку ст. 377 ЦК УКраїни, а саме 06 листопада 2004 року, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом за реєстр. № 1-6251 та договору купівлі-продажу домоволодіння від 06 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом за реєстр. № 1-6244, та на момент виникнення правовідносин між спадкодавцем та відчужувачем земельної ділянки та домоволодіння, не передбачалось вчинення вищевказаних записів на державному акті. Заповіт [PERSON] за життя не складався, тому відбувається спадкування за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з матеріалів справи, право володіння на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] підтверджене свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видано державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за відповідним порядковим номером. Як вже зазначалось, відповідно до ст. 1225 ЦК та ст.120 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом. Внаслідок відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку після смерті матері, позивач у інший спосіб, ніж шляхом визнання права власності на землю на підставі ст.ст.15, \~\~16 ЦК України \~\~судовим рішенням, не зможе поновити порушене право. В ході судового розгляду не було встановлено претензій з боку інших осіб на земельну ділянку, у звязку з чим, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи спір, суд також виходить із того, що якщо спадщина прийнята, однак спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) але не встиг здійснити його державної реєстрації шляхом отримання державного акту на землю (ст. 1299 ЦК). Суд, враховуючи положення ст. 1218, 1225, 1261, 1296, 1297, 1299 ЦК України, ст. 81, 120,125, 131 ЗК України суд, з метою захисту невизнаних прав позивача, приходить до висновку, що позивач позбавлений можливості оформити спадщину за законом в повному обсязі, вважає за необхідне позовні вимоги в про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити у повному обсязі, що буде відповідати положенням ст. 55 Конституції України, норми якої мають пряму дію, та ст. 6 Конвенції, ст.ст. 1268, 1276, 1296, 1297 ЦК України. Судові витрати за розгляд справи покладаються на позивача. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст. 16, 318, 319, 392, 1216, 1218, 1225, 1261, 1296, 1297, 1299 ЦК України, ст. 81, 86, 87, 89, 120, 125, 126, 131, 152 ЗК України,

Outcome: approved