Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача ДП «Львіввугілля», у позовній заяві вказала, що 14.05.1980р. вона прийнята на роботу сатураторщицею адміністративно-побутового комбінату на шахту №7 «Великомостівська», з 01.07.1980р. переведена на посаду прибиральниці, 27.11.1980р. переведена на посаду машиніста по пранню одягу, 18.02.1980р. переведена сатураторщицею адміністративно-побутового комбінату, 02.07.1990р. направлена на курси машиністів підйому, з 11.01.1991р. переведена на посаду сатураторщика АБК, 18.09.1991р. переведена на посаду машиніста породного підйому. 02.11.2005р. позивач звільнена з роботи. 27.07.2006 року складено акт розслідування професійного захворювання та зроблено висновок про шкідливі умови праці і вони характеризуються умовами, в основному, повязаними з запиленістю повітря на робочих місцях. Згідно довідки МСЕК серії ЛВА-2 №013956 від 21.08.2006р. позивачці вперше та безтерміново встановлено 40% втрати професійної працездатності. Внаслідок отримання професійного захворювання позивачці завдано великої моральної шкоди, яка полягає у значному фізичному болю та стражданнях. Розмір відшкодування завданої моральної шкоди позивачка оцінює у розмірі 40000 грн. При визначенні розміру моральної шкоди вважає, що необхідно врахувати характер та обєм фізичних, душевних, психічних страждань від професійного захворювання та тривалість лікування. Просить суд стягнути із відповідача Державного підприємства "Львіввугілля" у її користь 40000грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, розгляд справи просить проводити у її відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача ДП «Львіввугілля» в судове засідання 18.01.2017р. повторно не прибув, будучи належно повідомленим про час розгляду справи, не повідомив суд про причини неявки, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Позивач у поданій заяві не заперечила проти такого порядку вирішення справи. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з таких підстав. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 9 Закону України Про охорону праці відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Законом України Про внесення змін до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23.03.2007 року виключено частину 3 ст. 34 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, яка передбачала відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України. Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни внесені Законом України Про внесення змін до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності визнано конституційними, а право громадян на відшкодування шкоди не порушено, оскільки таке право передбачено ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також, у роз»ясненнях, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган назалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У роз»ясненнях, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім»я [PERSON], з 14.05.1980р. вона прийнята на роботу сатураторщицею адміністративно-побутового комбінату на шахту №7 «Великомостівська», з 01.07.1980р. переведена на посаду прибиральниці, 27.11.1980р. переведена на посаду машиніста по пранню одягу, 18.02.1980р. переведена сатураторщицею адміністративно-побутового комбінату, 02.07.1990р. направлена на курси машиністів підйому, з 11.01.1991р. переведена на посаду сатураторщика АБК, 18.09.1991р. переведена на посаду машиніста породного підйому. 02.11.2005р. позивач звільнена з роботи. Згідно із відомостей, відображених у довідці МСЕК серії ЛВА-2 №013956 від 21.08.2006р. позивачці [PERSON] вперше та безтерміново визначено 40% втрати професійної працездатності. У зв»язку із наявністю вказаного захворювання позивачка [PERSON] неодноразово перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачкою виписок історій хвороби. Пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] від 27.07.2006р., причиною професійного захворювання є важка фізична праця, робота в умовах запиленості повітря робочої зони вугільно-породним шахтним пилом. З метою ліквідації і запобігання професійним захворюванням директору шахти [PERSON] запропоновано в холодний період року забезпечити ефективний підігрів повітря в приміщенні підйому; виконати герметизацію будівель підйомних установок з метою зменшення перетягав; проводити вологе прибирання приміщення підйому. Таким чином, суд покладає обовязок відшкодувати моральну шкоду позивачці [PERSON] на відповідача [PERSON] підприємство «Львіввугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивачки про відшкодування моральної шкоди в сумі 40000 грн., суд задовольняє частково в сумі 5000грн. Разом з тим, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача [PERSON] підприємство «Львіввугілля».

Outcome: partial