Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 14.07. 2016 року з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що з 04 березня 1989 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Враховуючи, що спільне життя з відповідачкою у них не склалося, спільне господарство не ведуть та подальше спільне проживання та збереження шлюбу між ними не можливе, позивач просить розірвати шлюб з відповідачкою. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах, пояснивши суду, що вони не підтримують шлюбні відносини та проживають окремо і не ведуть спільне господарство понад два роки. Наданий судом строк для примирення результатів не дав, а навпаки загострив відносини. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення судового повідомлення про день та час розгляду справи у судове засідання, про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи через загальну канцелярію до суду від останньої не надійшло. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність відповідача суд виходить з наступного. У статті 1 ЦПК України зазначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Відповідно до ЦПК України суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов'язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України). Оскільки брати участь у судових засіданнях - це право відповідача, відповідно до ст. 27 ЦПК України, а також з урахуванням того, що під час розгляду зазначеної справи судом було вжито усіх заходів, визначених ЦПК України, для належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи, однак відповідач своїм правом з»явитися до суду не скористався, відтак, суд розглядає справу у відсутність відповідача, який про день, час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Повідомлення представником відповідача суд про причин неявки у судове засідання, яке надійшло через загальну канцелярію за вх. № 17499 від 10.04. 2017 року , визнано судом, як не поважну причину неприбуття в судове засідання представника, а відтак, розгляд справи продовжено за відсутності представника відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 26.10.2016 року. Таким чином, в провадженні суду вказана справа перебуває на розгляді з 14.07. 2016 року майже дев»ять місяців. Сторонам надавався строк для примирення у два місяці, після закінчення строку відповідачка разом з своїм представником не прибули в судове засідання вже двічі. Окрім цього, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Суд розцінює таку поведінку відповідача та його представника, яка мала місце після надання судом строку для примирення подружжю по справі, як зловживання своїми правами та затягування розгляду справи. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги чергове неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого відповідача та його представника, зі згоди позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст.169,224 ЦПК України вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності відповідача і його представника та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1989 року , укладеного у Виконавчому комітеті Котлярської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, актовий запис № 1 (а.с.3), від шлюбу неповнолітніх дітей не мають . Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю, живуть за різними адресами понад два роки. Від призначення судом строку вдруге на примирення позивач відмовився, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому він свідомо та виважено прийняв рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивач довів дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Майнового спору у сторін не виникає. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved