Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 вересня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах на утримання неповнолітньої дитини та пені за їх несвоєчасну сплату. В своїй позовній заяві вказала, що відповідно до рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 02 квітня 2001 року відповідач [PERSON] зобов'язаний сплачувати на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини свого місячного доходу (заробітку) до повноліття дитини. Однак, на протязі тривалого часу відповідач злісно ухиляється від сплати визначених судовим рішенням аліментів, заборгованість по яким за період з 21 березня 2001 року по 31 липня 2014 року склала 39029 грн.71 коп., з яких 22005 грн.30 коп. їй сплатила держава у вигляді державної допомоги на дитину, батько, якої ухиляється від її утримання. Розмір неустойки (пені) за цей період склав 10710 грн.86 коп. У зв'язку з цим, просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по аліментам в сумі 17024 грн.41 коп. (39029.71. - 22005.30), а також 10710 грн.86 коп. пені. В судове засідання позивач не з'явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без неї. Свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув. Дослідивши позовну заяву позивача, а також надані сторонами письмові докази суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про народження дитини [NUMBER], виданого 05 березня 2001 року Гоноратською сільською радою Кодимського району Одеської області. Стаття 51 Конституції України, а також ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. У статті 19 та ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. При цьому, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. У зв'язку з цим, рішенням Котовського міськрайонного суду від 02 квітня 2001 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуті грошові кошти (аліменти) на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини свого місячного доходу (заробітку) до повноліття дитини. На підставі зазначеного судового рішення 02 квітня 2001 року був виданий виконавчий лист №2-453. Неналежне виконання відповідачем [PERSON] зазначеного судового рішення призвело до виникнення заборгованості по аліментах, розмір якої за період з 21 березня 2001 року по 31 липня 2014 року склав 39029 грн.71 коп. (розрахунок заборгованості, визначений відповідно до ч.4 ст.195 СК України державним виконавцем відділу ДВС Кодимського районного управління юстиції №03-3824 від 06 серпня 2014 року). Однією із позовних вимог позивача [PERSON] є стягнення з відповідача виниклою заборгованості по аліментам. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», зі змісту якої (ч.7) випливає, що суд вирішує питання заборгованості по сплаті аліментів лише у разі спору про її розмір а при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень цього закону, а не на підставі нового рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена у порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, недопустиме та суперечить ст.61 Конституції України щодо заборони притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення. Судове ж регулювання стягнення заборгованості по аліментах, про яке йдеться в ч.3 ст.194 СК України (на яку в позові посилається позивач), на спірні відносини не розповсюджується, позаяк стосується стягнення заборгованість за аліментами, які сплачуються відповідно до ст.187 цього Кодексу, тобто у разі добровільного відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника (без судового втручання). Обов'язок [PERSON] сплачувати аліменти, заборгованість по яким є предметом судового розгляду у цій цивільній справі, визначено рішенням суду, яке має виконуватись в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Це ж стосується і стягнення заборгованості по аліментах. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по аліментам задоволенню не підлягають, оскільки погашення виниклої заборгованості за відсутності спору щодо її розміру має здійснюватись державним виконавцем у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» в межах примусового виконання рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 02 квітня 2001 року. Стосовно вимог позивача про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату відповідачем визначених рішенням суду аліментів суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Таким чином, оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюються за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості виходячи зі всієї суми. Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа №6-31цс13), яка є обов'язковою для застосування судами України відповідно до ст.360-7 ЦПК України. Отже, сплата відповідачем неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини є його обов'язком за наявності його вини. Так, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що є в п.22 постанови від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Судом встановлено, що 18 листопада 2009 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області відповідача [PERSON] визнано безвісно відсутнім (цивільна справа №2-о-168/2009). Рішення суду є чинним до цього часу. Відповідно до ст.44 ЦК України на підставі рішення суду про визнання фізичної особи безвісно від\-сутньою нотаріус за останнім місцем її проживання описує належне їй май\-но та встановлює над ним опіку. За заявою заінтересованої особи чи органу опіки та піклування над майном фізичної особи, місце перебування якої не\-відоме, опіка може бути встановлена нотаріусом до ухвалення судом рішен\-ня про визнання її безвісно відсутньою. Опікун над майном фізичної особи, визнаної безвісно відсутньою, або фізичної особи, місце перебування якої невідоме, приймає виконання ци\-вільних обов'язків на її користь, погашає за рахунок її майна борги, управ\-ляє цим майном в її інтересах, надає за рахунок цього майна утримання осо\-бам, яких вони за законом зобов'язані доглядати. Неповнолітні діти, непрацездатні бать\-ки, дружина, незалежно від віку і працездатності, якщо вона до\-глядає за дітьми безвісно відсутнього, що не досягли восьми років, мають право вимагати призначення їм пенсії у зв'язку з визнанням годувальника безвісно відсутнім (ст.46 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року). Таким чином, визнання фізичної особи безвісно відсутньою спричиняє пев\-ні правові наслідки. Цей захід не означає обмеження майнових прав даної особи, а навпаки, сприяє охороні її інтересів. Водночас він є гарантом задоволення майнових прав осіб, з якими відсутня особа мала певні зобов?язальні відносини. Так, опікун зобов?язується з майном особи, яка визнана безвісно відсутньою, або особи, місцезнаходження якої невідоме, вико\-нати низку обов?язків, які повинна була виконати відсутня осо\-ба, зокрема - забезпечити за рахунок цього майна утримання осіб, яких остання зобов?язана за законом утримувати, в т.ч. і неповнолітніх дітей). Окрім встановлення опіки над майном відсутньої особи зако\-нодавство передбачає можливість укладення договору передачі її майна в управління. Орган опіки і піклування вправі підшукати для майна відсут\-ньої особи управителя і укласти з ним договір управління май\-ном у відповідності зі ст.1029 ЦК України. Заінтересованими в цій процедурі можуть бути як члени сім?ї безвісно відсутньої особи, так і ті, кому така особа повинна повернути борг або виконати інше зобов?язання. Будь-які інші наслідки визнання фізичної особи безвісно від\-сутньою у ЦК України не зазначені. Але вони визначені іншими нормативними актами. Так, відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо стороною виконавчого провадження є особа, визнана судом безвісно відсутньою, державний виконавець своєю постановою залучає до участі у виконавчому провадженні особу, яка є опікуном її майна. Окрім цього, як вже зазначалось, відповідно до ст.46 Закону України «Про пенсійне забезпе\-чення» неповнолітні діти особи, визнаної безвісно відсутньою, мають право на пенсію у зв?язку з визнанням годувальника безвісно відсутнім. Такі неповнолітні діти мають право отримувати і тимчасову державну допомогу, що передбачено Порядком призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 р. N189. Однак, як встановлено судом з листів державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори Налдіної М.М. №29/01-16 від 17 січня 2015 року та Слобідського селищного голови Кодимського району Веліжаніної Г.М. №02-12/15 від 19 січня 2015 року за місцем реєстрації відповідача [PERSON] належне йому майно не описувалось та опіки над цим майном не встановлювалась. Отже, визнання [PERSON] безвісно відсутнім зумовлює інший (спеціальний) порядок утримання його неповнолітньої дитини, а також не дає суду змоги наразі (до появи відповідача) визначитись з наявністю його вини у злісному ухиленні від сплати визначених судовим рішенням коштів (аліментів) на утримання цієї дитини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed