Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Звернувшись до суду із вищеназваним позовом [PERSON] посилається на ті обставини, що 24 квітня 2001 року між ним та Акціонерним банком « Південний», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк « Південний» в особі філії АБ « Південний» в м.Кривому Розі було укладено договір валютного банківського вкладу № 260, на умовах якого ним внесені готівкою в касу банку грошові кошти в сумі 15000 ,00 доларів США строком на три місяці ( до 24.07.2001 року) з нарахуванням 6 ( шести) відсотків річних. Строк дії договору неодноразово подовжувався за взаємною згодою сторін, в останній раз 21 січня 2002 року цей строк було подовжено до 21 лютого 2002 року, а розмір процентної ставки зменшився з шести до чотирьох відсотків. Крім того, 15 травня 2001 року також було укладено додаткову угоду без номеру до договору валютного вкладу, якою було встановлено обмеження його права отримати грошові кошти і накопичені проценти до виконання ним умов кредитного договору № 209 від 15 травня 2001 року, на умовах якого він отримав кредит. У зв»язку із повним розрахунком за зазначеним кредитним договором 29 березня 2002 року він отримав право розпорядження валютними коштами в сумі 15000,00 доларів США, внесеними ним в касу банку на умовах договору від 24 квітня 2001 року. Відповідно до п.2.2.3 договору валютного вкладу № 260 від 24.04.2001 року передбачено, що у день закінчення дії цього Договору банк зобов»язаний видати вкладнику суму вкладу разом з нарахованими відсотками готівкою, у валюті вкладу. 08 травня 2002 року він звернувся до банку з письмовою заявою про видачу йому вкладу з процентами, але отримав відповідь від банку за № 1556-01 від 25.06.2002 року, в якій банк його повідомив, що на підставі його розпорядження № 1 від 23 жовтня 2001 року, а також договору застави майнових прав від 23 жовтня 2001 року було зроблено списання з його рахунку грошових коштів в сумі 7355,30 доларів США і на підставі видаткового касового ордеру № 1 від 26.06.2002 року він отримав лише частку вкладу в сумі 7644,00 доларів США. Не погоджуючись із прийнятим банком рішенням про списання з його рахунку грошових коштів, він неодноразово звертався до правоохоронних органів, за його зверненням була порушена кримінальна справа відносно посадових осіб банку, яка в подальшому була припинена в лютому 2011 року, після чого він звернувся до суду. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 08.08.2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.01.2012 року, був частково задоволений його позов та з банку стягнуто на його користь у відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 77445, 23 грн. та судові витрати. Між тим, стягнуті за рішенням суду грошові кошти він отримав готівкою у приміщенні Криворізької філії банку тільки 20 березня 2012 року. Позивач вважає, що на підставі ст.ст. 598-609 ЦК України пред»явлення кредитором позову до суду не є обставиною, яка припиняє виконання зобов»язання, отже відповідач повинен йому сплатити відсотки за користування його вкладом за період із дня звернення до суду , тобто з 21.02.2011 року по день фактичного виконання судового рішення - 20.03.2012 року в сумі 2532,02 грн. ( розрахунок наведений у позові). Крім того позивач вважає, що оскільки банк порушив свої зобов»язання , не виплатив своєчасно та в повному розмірі належні йому за договором валютного вкладу кошти , то відповідач на підставі ст.ст. 22, 611 ч.4, 623 ЦК України повинен відшкодувати йому завдані збитки та моральну шкоду. Завдані збитки позивач визначив у вигляді упущеної вигоди, суму якої він вирахував, виходячи з можливості використати належні йому за договором валютного вкладу гроші , вклавши їх до банку та отримавши більші відсотки за вкладом. Неправомірними діями банку, які своєчасно не виконали своїх зобов»язань за договором валютного вкладу, він не міг на протязі тривалого часу скористатись своїми власними коштами, вимушений був звертатись до правоохоронних органів з питань незаконного списання з його рахунку грошових коштів. Внаслідок відсутності в нього достатньої кількості грошей він не мав можливості своєчасно повернути борг за іншими зобов»язаннями, у зв»язку з чим державним виконавцем було звернуто стягнення на належну йому квартиру [ADDRESS], яка була відчужена з публічних торгів 17.02.2010 року і він залишився без житла. Позивач зазначає, що він випробував глибокі душевні страждання, внаслідок неправомірних дій відповідача та вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди. Уточнивши , шляхом збільшення свої позовні вимоги заявою від 20 березня 2014 року ( а.с.105-106), позивач [PERSON] просить стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк « Південний» на його користь: заборгованість у вигляді річних процентів за порушення строків виконання зобов»язань за договором валютного вкладу № 260 від 24 квітня 2001 року в сумі 316,78 доларів США; упущену вигоду в сумі 5692,99 доларів США; моральну шкоду в сумі 500 000, 00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та пояснив, що коли він укладав договір валютного вкладу, то банк все влаштовувало, а коли реально хотів отримати кошти, то виникли незрозумілі перешкоди. Банк незаконно списав належні йому гроші з його валютного вкладу на підставі розпорядження, яке він не надавав .Він вимушений був тривалий час (більше 10-ти років) добиватися справедливості , шляхом звернень як до самого банку, які залишалися без відповіді, так і до правоохоронних органів та суду. Під час вирішення всіх цих питань, він втратив належну йому на праві власності квартиру, хоча у разі повного та своєчасного виконання банком своїх зобов»язань, міг не тільки розплатитись з боргами, але і отримати прибуток, шляхом вкладення грошей до іншого банку під проценти. Вважає, що неправомірними діями банку йому була заподіяна моральна шкода та збитки. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] підтримав думку свого довірителя та додатково пояснив, що рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08.08.2011 року, яке залишено без змін апеляцією, був частково задоволений позов [PERSON] до ПАТ АБ « Південний» і стягнута заборгованість по валютному вкладу з урахуванням 4 відсотків річних, отже обставини, які встановленні рішенням суду на підставі ст.61 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню. За період після подачі до суду позову і до моменту фактичної виплати грошей, в процесі виконання рішення суду, банк користувався грошами позивача, не виконував свої зобов»язання щодо повернення вкладу, які припиняються повним виконанням умов договору , отже відповідач повинен відшкодувати за цей час проценти за договором. Внаслідок неналежного виконання банком своїх зобов»язань за договором валютного вкладу, позивач втратив вигоду, яку він міг би отримати у разі наявності в нього грошових коштів, які він міг би розмістити на депозитних рахунках в банках або придбати нерухомість. Крім того, неправомірними діями банку позивачеві заподіяна і моральна шкода, оскільки він переживав , витрачав свій час на звернення до правоохоронних органів, суду, відшкодування якої повинно здійснюватись на підставі ст.1167 ЦК України за наявності вини банку. Просив задовольнити збільшені позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача Андреєва Л.Г та Горовенко Л.М. заперечували проти заявленого позову у повному обсязі та вважають, що він не підлягає задоволенню за наступними підставами. Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 08.08.2011 року з Публічного акціонерного товариства акціонерний банк " Південний" на користь [PERSON] було стягнено суму вкладу та відсотків за ним. Рішення суду було виконано, кошти позивачем отримані 20.03.2012 року. Враховуючи зазначене представники відповідача вважають, що відсотки за договором вкладу, який припинив свою дію, вже були стягнуті, тому не можливо повторно їх стягнути, а застосування позивачем [PERSON] санкцій до відповідача, передбачених ст. 625 ЦК України не передбачає стягнення 4 % річних. Крім того, на думку відповідача, не підлягає задоволенню вимога про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки реальність таких збитків позивачем не була доведена. Заперечення відповідача відносно стягнення моральної шкоди ґрунтуються на тому факті, що чинне законодавство передбачає можливість відшкодування моральної шкоди лише у разі наявності не договірних відносин між сторонами спору. Однак, між позивачем [PERSON]. та відповідачем ПАТ АБ «Південний» було укладено договір валютного банківського вкладу № 260, що унеможливлює подання претензій відносно стягнення моральної шкоди. Вислухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 24 квітня 2001 року між [PERSON] та Акціонерним банком « Південний», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк « Південний» в особі філії АБ « Південний» в м.Кривому Розі було укладено договір валютного банківського вкладу № 260, на умовах якого позивачем внесені готівкою в касу банку грошові кошти в сумі 15000 , 00 доларів США строком на три місяці ( до 24.07.2001 року) з нарахуванням 6 ( шести) відсотків річних ( а.с.15). Строк дії договору неодноразово подовжувався за взаємною згодою сторін, в останній раз 21 січня 2002 року цей строк було подовжено до 21 лютого 2002 року, а розмір процентної ставки зменшився з шести до чотирьох відсотків ( а.с.16-19). Із позовної заяви [PERSON] в редакції 05.12.2013 року убачається ( абз.17 а.с.2-3), що позивач посилається на норми ст.625 ЦК України щодо відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов»язання і зобов»язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ст. 1061 ЦК України, п. 1.7. Постанови НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. З огляду на положення зазначених норм, проценти на банківський вклад - це істотна умова договору банківського вкладу і вона випливає із оплатного характеру даного договору. Проценти на банківський вклад на підставі ст. 1061 ЦК України можуть нараховуватись лише під час існування між сторонами зобов'язальних правовідносин, що виникли на підставі укладеного відповідно до вимог чинного законодавства договору банківського вкладу. Згідно додаткової угоди № 4 від 21.01.2002 року , укладеної між сторонами, строк дії договору валютного вкладу № 260 від 24.04.2001 року пролонгований до 21.02.2002 року. Таким чином, позивач, на думку суду, помилково зробив розрахунок суми заборгованості , посилаючись на норми договору , які зазначені у додатковій угоді № 4 від 21.01.2002 року ( а.с.19), в якій вказано в п. 1.1 ( мовою оригіналу) : « Начисление процентов на остаток средств по счету производится исходя из процентной ставки 4 ( четыре) процента годовых», оскільки визначені у вищеназваній додатковій угоді 4% річних по своїй правовій суті є частиною умов договору валютного вкладу № 260 від 24.04.2001 року , а не санкціями за порушення грошових зобов»язань, які передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, суд, визнаючи право позивача на отримання відшкодування за нормами ст.625 ч.2 ЦК України, вважає, що до стягнення у зв»язку із невиконанням своїх зобов»язань відповідачем підлягає 3% річних від простроченої ( невиплаченої) банком суми вкладу -7355,30 доларів США за період з 21.02.2011 року по 19.03.2012 року включно, виходячи з розрахунку : 7355,30 дол. США : 365 ( днів у році): 100% х 3 % х 393 (дні) = 237, 59 доларів США , які , виходячи із ставок НБУ ( 7,9930 грн.) складають 1899 .00 грн. Таким чином, вимоги позивача [PERSON] у вищеназваній частині позову підлягають частковому задоволенню в сумі 1899,00 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення збитків в формі втраченої вигоди , то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню в повному обсязі . Посилаючись на норми ст. 623 ЦК України, яка передбачає відшкодування збитків, завданих порушенням зобов»язання, позивач посилається на лист теруправління НБУ в Дніпропетровській області № 22-014/5276 від 06.07.2012 року ( а.с.30) , в якому зазначені середньозважені процентні ставки за строковими депозитами, залученими банками Дніпропетровської області за період 2009, 2010 р.р. і за січень -лютий 2011 року, а розрахунок упущеної вигоди він проводить з 01.06.2007 року по 01.06.2011 року, не підтверджуючи весь зазначений період іншими належними та допустимими доказами . Між тим, відповідно до ч.2 ст.623 ЦК України кредитор зобов»язаний доказати розмір збитків, завданих порушенням зобов»язання. При цьому, кредитор має не лише точно підрахувати розмір заподіяних йому збитків, але й, як правило, підтвердити їх документально. Не отримані доходи ( вигода) не повинні бути абстрактними, а такими, що дійсно ( реально) були би кредитором отримані в процесі здійснення ним господарської діяльності, виконання інших договорів, тощо, у разі своєчасного та повного виконання боржником своїх зобов»язань. Суд вважає, що на підставі ст.60 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин неотримання ним упущеної вигоди у визначеній в позові сумі , рішення суду згідно ч. 4 даної статті не може ґрунтуватися на припущеннях щодо можливого отримання доходу у разі вкладення позивачем грошових коштів до інших банків, отже заявлені вимоги в цій частині не доведені та не підлягають задоволенню. Розглядаючи вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди відповідачем ПАТ АК « Південний» суд прийшов до висновку, що в задоволені цих вимог слід відмовити, оскільки відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Наслідки порушення договору встановлені ст. 625 ЦК України, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди. Умови щодо відшкодування моральної шкоди не містить і договір банківського вкладу № 260 від 24 квітня 2001 року. Крім того, підстави відповідальності за завдану моральну шкоду регламентовані ст. 23 та ст. 1167 ЦК України. Вказані статті не містять вимоги щодо обов'язкового відшкодування моральної шкоди у випадку порушення грошового зобов'язання, а факт заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача не підтверджений належними доказами, оскільки порушена за його зверненням прокурором Дзержинського району м.Кривого Рогу 30.01.2003 року кримінальна справа за фактом зловживання службовими особами Криворізької філії банку « Південний» своїм службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого ст. 364 ч.2 КК України була закрита 21.02.2008 року постановою слідчого прокуратури Дзержинського району м.Кривого Рогу Гавриленком В.В., яка не оскаржена позивачем. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно частині задоволених на його користь позовних вимог, а саме: в сумі 229,40 грн.

Outcome: partial