Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Саксаганський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, ТОВ «Кредитні ініціативи» про поділ спільного сумісного майна подружжя. В позові просить суд поділити нежитлове приміщення №73, розташованого в будинку №36 на мікрорайоні Гірницький в м. Кривому Розі загальною площею 64,3 кв.м., яке є спільною сумісною власністю подружжя набуте під час шлюбу між нею та відповідачем, та визнати право приватної власності на це приміщення по 1/2 частині кожному; зняти арешт та виключити з акту опису від 14.09.2015, який складений державним виконавцем Саксаганського відділу державної виконавчої служби КМУЮ [PERSON]М на дане майно, виконавче провадження №48504926. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказала, що з 31.07.1982 перебуваючи у шлюбі із відповідачем [PERSON], останній придбав для використання у своїй підприємницькій діяльності нежитлове приміщення №73, розташоване в будинку №36 на мікрорайоні Гірницький в м. Кривому Розі, загальною площею 64,3 кв.м. На даний час відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на дане нежитлове приміщення за рішенням судув рахунок погашення заборгованості на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі 906491 грн. 93 коп. Крім того, 31.08.2015 державним виконавцем накладено арешт на це нерухоме майно. Вважає, що так як спірне нежитлове приміщення придбане під час перебування у шлюбі їй належить 1/2 частина на праві спільної сумісної власності подружжя, тому звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, вказала, що приміщення куплене в період шлюбу, є спільною сумісною власністю її та відповідача, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, вказав, що нежитлове приміщення купувалося в шлюбі з позивачкою, згоден його поділити між ними як подружжям. Представник третьої особи ТОВ «Кредитні ініціативи» [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, вказаних в письмових запереченнях (а.с .36-39, 65-69). Пояснив, що подання дружиною позову це лише спосіб уникнення відповідачем відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань та виведення майна з-під обтяження. [PERSON] нерухоме майно було придбано за кредитні кошти, які відповідач не повернув. Крім того воно перебуває в іпотеці і його поділ неможливий. Суд, вислухавши думку учасників процесу, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно зясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Сторони дійсно перебувають у шлюбі з 31.07.1982, який зареєстровано Дзержинським відділом записів актів громадянського стану, актовий запис №767 (а.с. 10). Згідно копії договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого 16.05.2008 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №4083, відповідач за обговорену суму 531720 гривень придбав нерухомість, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мкрн. Гірницький, буд. 36, загальною площею 64,3 кв.м. (а.с.9). Відповідно до копії кредитного договору №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 (кредитний договір на купівлю комерційної нерухомості) [PERSON] отримав кредит від ВАТ «Сведбанк» у вигляді грошових коштів в розмірі 78900 доларів США під 13% відсотків річних строком до 16.05.2018 (п.1.1, 1.3). Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу нежилого приміщення №73, в будинку 36, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мік-н. Гірницький, загальною площею 64,3 кв.м. (п.1.4) (а.с.76-84). З метою забезпечення вказаного кредитного договору між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір №0314/0508/46-008 -Z-1 від 16.05.2008. При цьому [PERSON] передав банку в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мкрн. Гірницький, буд. 36 (п.2) (а.с.85-90). Крім того, в забезпечення виконання вказаного кредитного договору між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено договір поруки №0314/0508/46-008-Р-1 від 16.05.2008. При цьому поручитель підтверджує, що ознайомлений з усіма умовами кредитного договору №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 та повністю погоджується з цими умовами (п. 15) (а.с .914-92). Зобовязання за кредитним договором відповідачем [PERSON] належним чином не виконувалися, в результаті чого ТОВ «Кредитні ініціативи» змушене звернути стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2015 звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді нежилого приміщення №73, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, мікрорайон Гірницький у будинку 36, загальною площею 64,3 кв.м., що належить відповідачу, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України "Про виконавче провадження", за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 укладеним між відповідачем та ВАТ "Сведбанк", яка станом на 16.06.2013 становить 906491 грн. 93 коп. (а.с. 39-43). На виконання вказаного рішення Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу 27.07.2015 видано виконавчий лист № 2/214/368/14, на підставі якого відповідною постановою від 21.08.2015 відкрито виконавче провадження №48504926 (а.с. 8 зворот). 31.08.2015 державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (а.с.5). Позивач надала свою згоду чоловікові на укладення договору іпотеки (копія заяви а.с. 93). Крім того, згідно абз. 4 п. 4 Іпотечного договору вказано, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності. Іпотечний договір підписаний відповідачем та нотаріально посвідчений. Позивачем надано нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначено, що вона з умовами Іпотечного договору та Кредитного договору ознайомлена, розуміє всі умови, викладені в цих договорах і погоджується з ними. Таким чином, при укладенні Іпотечного договору обоє з подружжя визнали, що нежиле приміщення, яке є предметом іпотеки, не знаходиться у спільній власності. Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім'ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Що узгоджується з правовою позицією Верховного суду України викладеною у Постанові по справі № 6-1327цс15 від 18.05.2016. Крім того, Верховним судом України в Узагальненні від 07.10.2010 судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010) зазначено наступне: «Разом із тим при оспорюванні кредитних договорів чи договорів поруки іншим з подружжя судам слід враховувати таке. Положення ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК).» Аналогічна позиція викладена і у Постанові ВСУ від 19.05.2010 по справі № 6-17630св09. Відтак, оскільки позивач не є стороною кредитного договору на купівлю комерційної нерухомості №0314/0508/46-008, вона не має обовязків щодо повернення коштів кредитору за вказане майно (та фактично не повертає їх), а отже не має і прав на нього. Про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України № 6-801цс16 від 07.09.2016. З викладених вище правових позицій ВСУ вбачається, що кредитне зобовязання є індивідуальним зобовязанням одного з подружжя і не створює обов'язків для другого із подружжя. Кредитні кошти отримуються у власність лише одним із подружжя, і лише в позичальника як сторони договору виникають обовязки за цим договором (кредитним). Майно, придбане хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя - не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що нерухоме майно придбано за кредитні кошти, які отримував відповідач [PERSON] Позивач не надала доказів погашення нею кредиту, а також наявності у неї джерела доходів для його погашення. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про Іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 вищевказаного Закону обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Оскільки спірне майно, яке перебуває в іпотеці ТОВ «Кредитні ініціативи», зареєстрованій в Державному реєстрі іпотек обтяження на спірне нерухоме майно, яким встановлено заборону на вчинення будь-яких дій з майном, що перебуває в іпотеці без дозволу іпотекодержателя, а в даному випадку без дозволу ТОВ «Кредитні ініціативи» не підлягає поділу. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Відповідно п. 4 Іпотечного договору чітко вказано, що Іпотекодавець стверджує, що предмет іпотеки належить йому на праві приватної власності, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення №73, розташованого в будинку №36 на мікрорайоні Гірницький в м. Кривому Розі, загальною площею 64,3 кв.м., його поділ між подружжям задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на частину спірного майна, як набутого під час шлюбу. В звязку чим, позовна вимога про зняття арешту з майна та виключення його з акту опису є взаємоповязаною з вимогою про визнання права власності та також задоволенню не підлягає. Заява представника третьої особи про застосування позовної давності, як підстава для відмови в задоволенні позову не приймається судом до уваги, оскільки в силу ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивач же в позовній заяві зазначила, що відповідач відмовляється поділити нерухомість, тому перебіг позовної давності починається не з дня, коли майно було придбано, а з моменту відмови відповідача поділити спірне майно. Докази надання відповідачем такої відмови за межами позовної давності в матеріалах справи відсутні. В звязку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed