Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Позивач 07 серпня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що 01 листопада 2014 року між нею та [PERSON] укладено договір позики № 2, за умовами якого позикодавець передала позичальнику грошову суму у розмірі 2 776 332,50 доларів США зі сплатою за користування позикою 10,5 % річних, а [PERSON] зобов`язався повернути позику до 31 грудня 2015 року, проте зобов`язання не виконав і кошти не повернув. [INFO] [PERSON] помер, не виконавши зобов`язання за договором позики. [PERSON] подала до приватного нотаріуса Іщика М.В. заяву про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обов`язками спадкодавця. Проте, спадкоємці не задовольнили вимоги кредиторів спадкодавця. Позивач просила суд стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як спадкоємців після смерті [PERSON] на користь [PERSON] в межах вартості отриманого у спадщину майна заборгованість за договором позики № 2 від 01 листопада 2014 року по 694083,00 долари США з [PERSON] та [PERSON] з кожного та 1388166,25 доларів США з [PERSON] ; стягнути з відповідачів судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала, надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] відомо про наявність заборгованості [PERSON] перед [PERSON] , яка нею не заперечується. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву до суду не надали. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 01 листопада 2014 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір позики №2, відповідно до умов якого позикодавець передала позичальнику грошові кошти в розмірі 2 776 332,50 доларів США зі сплатою 10,5 % річних, а позичальник зобов`язується повернути позику разом з нарахованими відсотками за користування грошовими коштами до 31 грудня 2015 року (а.с. 10 том 1). На підтвердження укладення договору позики №2 від 01 листопада 2014 року, позичальник видав письмову розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 2 776 332,50 доларів США за договором позики (а.с. 11 том 1). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] від 19 грудня 2015 року (а.с. 88 том 1). На час смерті [PERSON] боргові зобов`язання за договором позики залишились не погашеними. Після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщиком М.В. була відкрита спадкова справа №51/215. З заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернулись: діти - [PERSON] (а.с. 87 том 1) та [PERSON] (а.с. 98 том 1), батьки померлого - [PERSON] (а.с. 146 том 1), [PERSON] (а.с. 148 том 1). 09 червня 2016 року [PERSON] подано заяву про вимогу (претензію) кредитора за договором позики №2 від 01 листопада 2014 року до спадкоємців за обов`язками спадкодавця (а.с. 150 том 1). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Визнано заборгованість перед [PERSON] за договором позики № 2 від 01 листопада 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у розмірі 2 776 332 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату подання позову (1 долар США = 27,63 грн.) становить 76 710 053,16 грн. Стягнуто на користь [PERSON] з: - [PERSON] заборгованість у розмірі 19 177 513,29 грн., у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - [PERSON] у розмірі 19 177 513,29 грн., у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - [PERSON] у розмірі 19 177 513,29 грн., у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - [PERSON] у розмірі 19 177 513,29 грн., у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . У іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. У задоволенні позову малолітнього [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , та зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 144-149 том 2). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] про стягнення заборгованості, зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним та встановлення його нікчемності, позову [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним (а.с. 150-153 том 1). Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року в частині позовних вимог [PERSON] до правонаступників померлого [PERSON] : [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , малолітнього [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики скасовано і провадження у справі у цій частині закрито. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року у частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та позовних вимог [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору позики недійсним скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 159-161 том 2). Таким чином, спадкоємцями після [PERSON] , померлого [INFO] , є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, один зі спадкоємців, а саме, батько померлого - [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 21.08.2017 року (а.с. 47 том 1). Згідно спадкової справи №944/2017, яка була відкрита Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою, з заявою про прийняття спадщини 06 грудня 2017 року до нотаріальної контори звернулась дружина спадкодавця - [PERSON] (а.с. 46-84 том 1). Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, у тому числі, є договори та інші правочини. Згідно статті 202 ЦК України правочином, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зазначені вище статті закону встановлюють істотні умови договору позики, наявність яких в договорі вказують на позикові відносини між сторонами. Застосовуючи вказані норми до договору позики, який є предметом спору, судом встановлено, що позикодавець передав позичальнику в позику грошові кошти у розмірі 2 776 332,50 доларів США, з виплатою за користування позикою 10,5 % річних, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти на умовах цього договору (п.1 договору позики). Позика була надана у готівковій формі, про що сторони зазначили в п.2 Договору позики. На виконання домовленостей за договором позики, факт передання коштів був підтверджений відповідною розпискою (п.3 Договору позики), яка залишилась у позикодавця. Позичальник зобов`язався повернути позику позикодавцеві готівкою в строк до 31 грудня 2015 року (п.4 договору позики). Також сторони домовились, що повернення позики здійснюється шляхом передачі суми позики в готівковій формі, при цьому позикодавець зобов`язаний повернути розписку позичальника або в письмовій формі підтвердити отримання грошових коштів, в тому числі, зробити відмітку на зворотному боку екземпляра договору позики позичальника або видати розписку (п.5 договору позики). Отже, оскільки предметом договору позики визначено передання від позикодавця до позичальника грошових коштів на певний строк з врегулюванням порядку їх повернення, суд встановлює, що за своїми правовими ознаками та юридичною природою договір позики №2 від 01 листопада 2014 року з першого пункту до одинадцятого є договором, яким урегульовано в повному обсязі та у відповідності до розділу 1 «Позика» глави 71 ЦК України саме позикові відносини між сторонами, які відбулися фактично в день підписання договору. Щодо посилань в преамбулі договору позики №2 від 01.11.2014 року про його укладення в порядку статті 1053 ЦК України та наявності у договорі позики пункту 12, в якому зазначено, що «підписанням цього договору позикодавець в письмовій формі засвідчує, що всі зобов`язання ПП «Ей Ем Дистрибьюшен» перед позикодавцем, які виникли у зв`язку зі зверненням стягнення по договорам застави майнових прав №270214-М від 27.02.2014 року, №270214-М від 27.02.2014 року, №270214-М від 27.02.2014 року погашені перед ним своєчасно та в повному обсязі, незалежно від наявності чи відсутності будь-яких інших документів по їх виконанню» суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України). Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов`язання. В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об`єктивних і суб`єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов`язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов`язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов`язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов`язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов`язаннями певного проміжку часу та причинного зв`язку (боргове зобов`язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов`язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми. Суб`єктивний критерій виражається в тому, що обов`язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов`язання та замінити його новим - позиковим. Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього. Аналіз змісту договору позики, зроблений судом, доводить, що договір позики №2 від 01 листопада 2014 року не може бути розцінений як новація боргу, оскільки суб`єктивний критерій даного договору не передбачає існування на момент його укладення намірів сторін договору припинити будь-яке діюче боргове зобов`язання та замінити його новим зобов`язанням. Більше того, у договорі позики №2 від 01 листопада 2014 року не зазначено, що останній вважається договором новації, а лише констатовано факт отримання [PERSON] у борг від [PERSON] грошових коштів з певною відсотковою ставкою зі строком повернення до 31.12.2015 року. Дослідженням умов договору позики №2 від 01 листопада 2014 року судом встановлено, що в даному випадку відсутнє грошове зобов`язання, яке замінено позиковим зобов`язанням, укладеним 01 листопада 2014 року з [PERSON] . Посилання в пункті 12 договору №2 від 01 листопада 2014 року про погашення боргу по договорам застави майнових прав свідчить про припинення зазначених договорів застави значно раніше в часі, ще до підписання договору позики, та не пов`язано з підписанням договору позики. Такий висновок також підтверджується відповідними договорами та документами, наданими позивачем з цього приводу та дослідженими судом у судовому засіданні. Судом встановлено, що пункт 12 договору позики врегульовує бажання сторін остаточно підкреслити відсутність будь-яких інших боргових зобов`язань, які припинили свою дію до підписання сторонами договору позики №2 від 01 листопада 2014 року. Такий підхід з додаванням до основного договору позику елементів інших правовідносин не суперечить нормам діючого законодавства України, і не дає підстави для визнання цього договору позики договором новації або для визнання договору позики недійсним. Зазначене вказує на волевиявлення сторін та їх бажання наряду з урегулюванням правовідносин позики закріпити відсутність будь-яких інших боргових правовідносин. Таким чином, враховуючи вказані вище норми законодавства та обставини справи, аналізуючи договір позики на його відповідності нормам цивільного кодексу та позиковим відносинам, суд приходить до висновку, що сторони уклали саме договір позики, який відповідає нормам законодавства України, а тому породжує певні права та обов`язки сторін щодо надання та повернення позики. Із копії спадкової справи вбачається, що 09 червня 2016 року [PERSON] подала до приватного нотаріуса Іщика М.В. заяву про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обов`язками спадкодавця, в тому числі, за договором позики №2 від 01 листопада 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 2 776 332,50 доларів США, який, як було судом зазначено вище, є правовою підставою існування боргових позикових зобов`язань. Згідно ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Перелік спадкового майна, який наявний в спадковій справі, складається з корпоративних прав, рухомого та нерухомого майна. В матеріалах справи містяться відповідні звіти щодо належної оцінки рухомого та нерухомого спадкового майна, згідно яких судом встановлено, що загальна вартість спадкового майна складає 126 740 458,80 грн., 2 500 000,00 доларів США та 125 565,00 євро, що перевищує суми заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідачів суми заборгованості за договором позики є обґрунтованими, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум позики, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них, що також відповідає підходу, закріпленому судовою практикою (постанова Верховного суду від 16.05.2018 року по справі 175/4367/15-ц; постанова Верховного суду від 28.08.2019 року по справі 334/6720/15-ц). З матеріалів справи судом встановлено, що на час розгляду справи свідоцтво про право на спадщину відповідачам не видавалось. Між тим, отримання свідоцтва про право на спадщину, відповідно до статті 1296 ЦК України, є правом, а не обов`язком спадкоємців. При цьому відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволені вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281,1282 ЦК України, які були дотримані позивачем. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Більш того, сторони погодили у п.10 Договору позики, що обов`язки по цьому Договору не є нерозривно пов`язаними з особою Позичальника та Позикодавця, не припиняються у випадку їх смерті, і в такому випадку підлягають виконанню, в тому числі, за рахунок спадщини Позичальника. До правонаступників або спадкоємців переходять всі права та обов`язки по цьому Договору. Таким чином, спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини (Постанова Верховного суду від 25.04.2018 року по справі №645/3265/13-ц). Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що прийнявши спадщину після померлого [PERSON] , його спадкоємці отримали певні права та погодились отримати певні обов`язки померлого, які виникли, в тому числі, з договору позики №2 від 01.11.2019 року. Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Верховний Суд у своєї постанові від 25.04.2018 року по справі №645/3265/13-ц зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину (Постанова Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 28.08.2019 року по справі №334/6720/15-ц). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. Отже, враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] , [PERSON] як спадкоємців після смерті боржника [PERSON] на користь [PERSON] , в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованості за договором позики №2 від 01.11.2014 року у розмірі 2 776 332,50 доларів США, відповідають як нормам ЦК України, так і судовій практиці з цього питання, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. В той же час, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованості за договором позики №2 від 01.11.2014 року у розмірі 2 776 332,50 доларів США, задоволенню не підлягають, оскільки вказані вимоги є передчасними, т.я. постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року по справі № 200/7849/16-ц у частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та позовних вимог [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору позики недійсним скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, та станом на день розгляду даної справи сторонами не надано відомостей щодо стану розгляду Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська справи № № 200/7849/16-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з [PERSON] , [PERSON] слід стягнути рівними частками судові витрати в розмірі 9605,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial