Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] сільської ради, треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 вересня 2012 року померла його дружина, [PERSON], останнім постійним місцем проживання якої було: [ADDRESS]. Після її смерті заведено спадкову справу №339/2013 щодо майна померлої. Відповідно до заповіту позивач є єдиним спадкоємцем після смерті дружини [PERSON] До складу спадщини входить 1/3 земельної ділянки загальною площею 0,443 га, наданої для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться за адресою: с. Білогородка, вул. Лугова, 15, Києво-Святошинського району Київської області, яку його дружина отримала в спадок після померлої [PERSON], яка була її матірю. Крім його покійної дружини по 1/3 частини земельної ділянки отримали: [PERSON] і [PERSON] Управлінням Держземагенства у Києво-Святошинського району були присвоєні кадастрові номери: 3222480401:01:002:5263 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею: 0,2500 га, і 3222480401:01:002:5264 для ведення особистого селянського господарства площею: 0,1929 га за адресою: с. Білогородка, вул. Лугова, 15 Києво-Святошинського району Київської області. У визначений законодавствам термін позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, після спливу шестимісячного терміну для прийняття спадщини державним нотаріусом Пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка обгрунтовується тим що, згідно ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Позивач зазначив, що позивач, його покійна дружина, фактично прийняла, але юридично не оформила своїх спадкових прав на підставі Державного акту на право приватної власності на землю. Тому, позивач змушений звернутися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом та просити визнати за ним, [PERSON], [INFO], право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину земельної ділянки, кадастровий номер якої №3222480401:01:002:5263 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею: 0,2500 га, і на 1/3 частину земельної ділянки, кадастровий номер якої №3222480401:01:002:5264 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею: 0,1929 га, що розташовані за адресою: с. Білогородка, вул. Лугова, 15, Києво-Святошинського району Київської області. Позивач в судове засідання не зявився. До суду направив заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Треті особи в судове також не зявилися. До суду направили заяви, в яких просили справу розглядати у їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази знаходить, що заявлені вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 26.09.2012 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія І-БК № 248403, актовий запис № 17133 від 27.09.2012 року, місце реєстрації відділ реєстрації смерті у м. Києві. Померла [PERSON] була дружиною позивача [PERSON], згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-БК № 304574, актовий запис № 1018 від 29.12.1978 року. Померла [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO]. За вказаною адресою проживали та були зареєстровані позивач, [PERSON], а також їх сини [PERSON] та [PERSON]. До майна [PERSON], померлої 26.09.2012 року, Пятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 339/2013. [PERSON] та [PERSON] відмовилися від належних їм часток спадкового майна за законом після смерті матері [PERSON], згідно заяв від 18.03.2013 року за № 1241 та № 1242. Згідно копії спадкової справи вбачається, що померлою [PERSON] за життя було складено заповіт від 15.03.2012 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1-482, відповідно до якого все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона зможе за законом матиме право, заповіла [PERSON], [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи до складу спадкового майна [PERSON], померлої 26.09.2012 року, увійшли: 1/3 частина земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Лугова, 15; 1/3 частини земельної ділянки, площею 0,1929 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Лугова, 15; 1/3 частини житлового будинку № 15 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Лугова, яка належала померлій на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2010 року, справа № 2-4381/2010 року, а також у користуванні якої, згідно договору про становлення порядку володіння та користування житловим будинком співвласниками, посвідченого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 16.12.2011 року, за реєстровим номером № 1-3245, були: кухня 1-1, площею 13,2 кв.м., житлова кімната 1-2, площею 20,8 кв.м., котельня 1-4, площею 4,0 кв.м., ванна 1-5, площею 2,7 кв.м., тамбур І, площею 2,4 кв.м., сарай «Г», вбиральня «Е», погріб «В», 1/2 частина госп. Блок «Б», колодязь І, 1-3 частина огорожі, вимощення ІІ. Позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.12.2013 року щодо 1/3 частини житлового будинку № 15 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Лугова, який зареєстрований за реєстраційним номером 11-771. З матеріалів справи також вбачається, що померлій [PERSON], як одному із спадкоємців її матері, [PERSON], державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Лугова, 15 Вказаній земельній ділянці були присвоєні кадастрові номера, а саме: 3222480401:01:002:5263, площа якої 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та кадастровий номер 3222480401:01:002:5264, площа якої 0,1929 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Однак, за життя померлою [PERSON] права власності на вищевказані частини земельних ділянок не зареєстровано в установленому законом порядку, тому державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1222 цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Ст.1297 ЦК України встановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.5 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгулу цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача. З огляду на вищенаведене та

Outcome: approved