Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представників [PERSON], [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ужгородський міський відділ Головного упраління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зобов'язання зняти із реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А.В. зареєстрованого в реєстрі за №3-1757 позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Окрім неї за даною адресою зареєстрований син позивача - [PERSON], який за твердженням позивача вже понад чотири роки за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає, а відтак його реєстрація носить формальний характер. З посиланням на викладене, а також на те, відповідач [PERSON] в даній квартирі не проживає понад чотири роки, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також з посиланням на норми ст.ст.316-317,319,321,391 ЦК України, ст.ст.71-72,150,163 ЖК України, представники позивача просять суд ухвалити рішення, яким: усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зобов'язати Ужгородський міський відділ Головного упраління Державної міграційної служби України в Закарпатській області зняти його з реєстрації у вказаній квартирі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представники позивача - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надіслав, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородський міський відділ Головного упраління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в судове засідання не з'явилися, надіслали на адресу суду заяву у якій просять розглянути справу без їх участі. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А.В. зареєстрованого в реєстрі за №3-1757./а.с.6/. Згідно з даними реєстраційного напису документу про право особистої власності Ужгородського МБТІ від 01.06.1999 року за №11561, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності./а.с.6/ Згідно даних довідки КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» від 26.04.2005 року за №4520 квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] в цілому./а.с.7/ Згідно з даними актів перевірки дотримання паспортного режиму у квартирі [ADDRESS], від 15.01.2015 року за №190, 14.04.2015 року за №190, 21.07.2015 року за №190 та 01.10.2015 року за №190 затверджених директором ТОВ «Підзамок», зареєстровано місце проживання відповідача - [PERSON] в квартирі [ADDRESS], але фактично останній не проживає за адресою реєстрації з 2011 року./а.с. 10-11/ Представники позивача [PERSON] посилаються на те, що відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання не проживає, житловою площею у квартврі не користується, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, і дана обставина перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, ст. 382 ЦК України визначає житло об'єктом права власності. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач поселився на спірну житлову площу як член сім`ї позивачки, але з 2011 року не проживає в даній квартирі , а мешкає за іншою адресою. Відповідно до норм ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач не проживає у спірній квартирі з 2011 року, а отже на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Ужгородського міського відділу Головного упраління Державної міграційної служби України в Закарпатській області зняти з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial