Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовною заявою, у якої зазначила, що за рішенням Шевченківського райсуду міста Запоріжжя від 20.12.2011 р. встановлений факт користування об'єктами нерухомості за адресою [ADDRESS], а саме: житловий будинок літ. П, службову прибудову літ. П', прибудову літ. п, гараж - сарай літ. Т-2, вбиральні літ. Я, погребу пг' , що розташовані на земельній валянці площею 957 кв.м.. Вона зверталась до Запорізької міської ради щодо оформлення права власності, але їй було відмовлено. На даний час вона не може приватизувати земельну ділянку, у зв'язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України позивачка просить визнати право власності на зазначені об'єкті нерухомості. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився , про час розгляду справи повідомлений. Суд вважає можливим заочний розгляд справи. Третя особа [PERSON] подала заяву, у якої просить розглядати справу за її відсутності. Третя особа [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Як вбачається з копії технічного паспорту (а.с.22) власниками житлового будинку [ADDRESS] значаться [PERSON] на 67/100 частин і [PERSON] на 33/100 частин. [PERSON] значиться як користувач, але не зазначено на яку частину будинку. Згідно ст. 27 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт). Відповідно до ст. 39 вказаного Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України «Про правовий режим самочинного будівництва" роз'яснено, що спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Кожна особа відповідно до ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Позивачка в позові зазначила, що вона зверталась до компетентних органів щодо оформлення права власності, але їй було відмовлено. Але як вбачається з відповідей на її звернення, не було відмови, але були пропозиції, а саме: в листі заступника начальника міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади (а.с. 20) позивачці пропоноване надати до міській ради деякі документи, а також звернутися до управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради; головним архітектором позивачці надана пропозиція звернутися до районної адміністрації по здачі житлового будинку в експлуатацію, надати проект на будинок, підготовлений та погоджений у встановленому порядку (а.с.21); листом в.о. директора департаменту архітектури та містобудування позивачці пропоноване звернутися до департаменту в кабінет 102 з технічним паспортом (а.с.26). Таким чином, жодної відмови органів влади щодо оформлення права власності позивачкою суду не надано. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. З рішення апеляційного суду Запорізької області від 07.04.2009р. (а.с.5) вбачається, що позивачка у 1998 році купила зазначені об'єкти нерухомості по «домашній угоді» у [PERSON], яка на той час була користувачем. В визнанні користувачем нерухомого майна за набувальною давністю позивачці було відмовлено. Таким чином, з матеріалів справи не вбачається коли і кому була надана земельна ділянка для будівництва житла, якими об'єктами нерухомості користувалася [PERSON], хто будував ці об'єкти. Враховуючи, що будівля являє собою нерухоме майно, пов'язане фундаментом із землею і створене з відповідних будівельних матеріалів, поєднаних між собою в певній технологічній послідовності, визначеній проектною документацією, державними будівельними стандартами, нормами і правилами, суду повинні бути надані докази, які підтверджують, що будівля відповідає державним будівельним стандартам, нормам і правилам; відповідність матеріалів, виробів і конструкцій, які використані при будівництві нерухомого майна, державним стандартам, технічним умовам та технологічним регламентам; забезпечення у створеній будівлі, споруді необхідної міцності, стійкості та експлуатаційної надійності. Таких доказів позивачка не надала. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини справи, та те, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed