Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач-[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він з 1979 року по 2008 рік працював на підприємствах вугільної промисловості, в тому числі і на шахті «Фащівська» ДП «Луганськвугілля» з повним робочим днем під землею, зі шкідливими умовами праці, про що свідчать записи у його трудовій книжці. Внаслідок його роботи при тяжких та шкідливих умовах, він отримав професійне захворювання та з 27 липня 2006 року по 01 серпня 2008 рік висновком МСЕК йому було встановлено 40 % втрати працездатності, з яких 20% - по професійному захворюванню первинно, та з 01 серпня 2008 року безстроково. Через втрату працездатності позивач вимушений систематично лікуватися в лікарнях та санаторіях, у зв`язку з чим був змінений нормальний ритм його життя. Крім того, він не має можливості продовжувати роботу за станом здоров`я, протягом всього часу відчуває моральні страждання, також відсутня можливість відновлення втраченого здоров`я, його працездатність суттєво обмежена, в наслідок чого він отримує психологічну травму, а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн. 00 коп. в рахунок компенсації моральної шкоди понесеної внаслідок профзахворювання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала суду заперечення проти позову, які підтримала в повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З трудової книжки позивача вбачається, що він з січня 1980 року по 31 жовтня 2008 року /з перервами/ працював на шахті «Фащівська» ДП «Луганськвугілля» з повним робочим днем під землею /а.с. 05-07/. Випискою з історії хвороби № 867 від 04 липня 2006 року на ім`я [PERSON] /а.с. 10/ та повідомленням про професійне захворювання № 612 виданого 05 липня 2006 року клінікою професійних захворювань ІМП АМН України, підтверджується встановлення [PERSON] професійного захворювання, діагноз: хронічний бронхіт ІІ ст., в фазі загострення. Прикореневий пневмосклероз. ЛН І /перший/ ст.- захворювання професійне, встановлене вперше, змішаної етіології /а.с. 11/. Випискою з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках до довідки серії 2-20 СУ № 013751 від 13 вересня 2006 року підтверджується, що позивачу первинно встановлено 40 % ступеня втрати професійної працездатності з 27 липня 2006 року по 01 серпня 2008 року в тому числі 20% трудового каліцтва /вторинно/ та 20% профзахворювання хронічний бронхіт /первинно/ /а.с. 08/. З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 17 липня 2008 року серії 2-20 СУ № 033872 вбачається, що позивачу повторно встановлено 40 % ступеня втрати професійної працездатності з 01 серпня 2008 року - безстроково в тому числі 20 % трудового каліцтва 12 листопада 1983 року та 20 % хронічному бронхіті /а.с. 09/. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18 липня 2006 року встановлено, що [PERSON] отримав професійне захворювання внаслідок не застосування комплексу засобів боротьби з пилом на вуглевидобувній дільниці, відсутність засобів індивідуального захисту органів дихання в повному обсязі, недосконалості технології проведення гірничих робіт /а.с. 23/. Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Отже, в судовому засіданні встановлено, що професійне захворювання позивача - хронічний бронхіт ІІ ст., в фазі загострення, прикореневий пневмосклероз.ЛН І /перший/ ст., є наслідком його роботи на шахті «Фащівська» ДП «Луганськвугілля» з небезпечними умовами праці, низьким рівнем техніки безпеки та впливом комплексу виробничих шкідливих факторів, які не відповідали вимогам ст. 153 КЗпП України. А тому не заслуговують на увагу суду і посилання відповідача з приводу добровільного характеру виконання трудових обов'язків позивачем і те, що останній був ознайомлених із шкідливими умовами праці та не звертався ані до адміністрації, ані до профспілкового органу з приводу його порушених прав, оскільки це не виключає обов`язок роботодавця створювати безпечні умови праці та не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку відшкодування працівникові завданої моральної шкоди, внаслідок отримання ним професійного захворювання. Оскільки, відповідно до ст. 13 закону України «Про охорону праці» до обов'язків роботодавця входить забезпечення належного утримання будівель і споруд, виробничого обладнання та устаткування, моніторинг за їх технічним станом; забезпечення усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин; організація проведення аудиту охорони праці, лабораторних досліджень умов праці, оцінки технічного стану виробничого обладнання та устаткування, атестацій робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці в порядку і строки, що визначаються законодавством, та за їх підсумками вжиття заходів до усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я виробничих факторів. Ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Суд не приймає до уваги посилання відповідача, стосовно відсутності висновку медичного органу про наявність моральної шкоди, оскільки суд вважає, що факт заподіяння моральної шкоди в даному випадку вважається доведеним, оскільки є висновок МСЕК про ушкодження здоров`я у зв`язку з виконання трудових обов`язків та про стійку втрату професійної працездатності. Доводити іншими доказами цей факт потреби немає, якщо є такий висновок МСЕК, оскільки відповідно до п. 1.1. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 р. № 212, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.03.1996 р. за № 136/1161, на МСЕК покладено обов`язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Отже, відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Обов`язкове призначення МСЕК з приводу встановлення факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадках відсутності вищевказаних доказів. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Оскільки втрата працездатності позивача виникла внаслідок виконання ним трудових обов`язків, відшкодування йому завданої моральної шкоди передбачено вимогами ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» від 31.05.1995 року № 4 визначено, що відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, з приводу чого судам рекомендовано встановлювати якими правовими нормами виниклі правовідносини регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» від 31.03.1995 року № 4, визначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин /незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо/, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної /немайнової/ шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, на момент установлення позивачу висновком експертної комісії втрати працездатності питання щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, регулюється саме ст.237-1 КЗпП України. Суд критично відноситься до твердження відповідача щодо того, що моральну шкоду позивачеві повинен відшкодовувати Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, оскільки право на відшкодування шкоди у позивача настало з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 13.09.2006 року, а пунктом 27 ст. 77 ЗУ «Про державний бюджет України на 2006 рік» зупинено на 2006 рік дію абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей), підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34; частини п'ятої статті 47 (в частині знижок та надбавок до розміру страхового внеску) Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Крім того, відповідно до Закону від 23.02.2007 №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105. Проте Конституційний Суд України в своєму рішенні №20-рп/2008 від 08.10.2008р. вказав на те, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу Законів про працю України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу /роботодавця/. Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 17 липня 2008 року серії 2-20 СУ № 033872 вбачається, що позивач [PERSON] систематично потребує проходження медикаментозного та санаторно-курортного лікування /а.с. 09/. Крім того, слід зазначити, що будь-яке порушення здоров?я, пов`язане з втратою професійної працездатності, завжди є пов`язаним з певним хвилюванням, відчуттям фізичного болю, незручності та обмеженості, тобто з моральними стражданнями. Отже, пошкодженням здоров`я, позивачу дійсно завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу профзахворювання, погіршенням його життєвих умов, які потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок втрати професійної працездатності, крім того, він вимушений регулярно проходити обстеження та лікування в медичних установах, приймати велику кількість ліків, постійно відчуває наслідки профзахворювання, можливість повного відновлення здоров`я відсутня, що свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди. Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача відносно того, що моральна шкода не повинна відшкодовуватися через пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, оскільки дані відносини регулюються п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якого позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Ц України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.1995 року № 4, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань /фізичних, душевних, психічних тощо/, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат /їх тривалості, можливості відновлення тощо/ та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров`я, внаслідок профзахворювання, ступінь втрати ним професійної працездатності, незворотність хвороби, суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди. Згідно зі ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у дохід держави у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial