Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Національний університет оборони України імені Івана Черняховського у грудні 2015 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 6862,67 грн., посилаючись на те, що відповідачі проживають у кімнаті [ADDRESS], користуються житлово-комунальними послугами, проте не в повному обсязі сплачують їх. В судове засідання представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити з урахуванням остаточної заяви про збільшення позовних вимог та стягнути з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з вересня 2015 року по липень 2016 рік в сумі 9120,19 грн. Перед початком розгляду справи по суті представник позивача зазначив, що надав суду всі належні докази на підтвердження позовних вимог. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, вважає розрахунок заборгованості, наданий позивачем необґрунтованим та безпідставним та просив відмовити у задоволенні позову, крім того подав до суду письмові заперечення на позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідачі є користувачами кімнати [ADDRESS], що підтверджується корінцем ордеру на житлову площу 31358 від 02.06.2009 року та договором №1358 про надання житлової площі в гуртожитку Національної академії оборони України військовослужбовцям постійного складу, укладеного 02.06.2009 року між Національною академією оборони України та [PERSON] Організацією, що надає житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинку та прибудинкової території є Національний університет оборони України імені Івана Черняховського. Доказів про укладення між сторонами договору про надання житлово-комунальних суду не надано. Одночасно з цим, позивачем не надано до суду належних доказі на підтвердження, що ним укладено договори на постачання електричної енергії з ПАТ «Київенерго», на постачання теплової енергії з ТОВ «Євро-Реконструкція» та на водопостачання та водовідведення з ПАТ «Київводоканал», проте позивач вказує, що на підставі вказаних договорів він надає відповідачам перелічені житлово-комунальні послуги. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Як визначено ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги, серед іншого, включають: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо) та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Частинами 2, 3 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку , а розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. За вимогами ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущення. Заперечуючи проти розміру заборгованості відповідач зазначив, що позивачем не надано розрахунку вартості спожитих комунальних послуг, не вказано з чого саме визначається розмір спожитого тепла або води, не надано суду затверджених належним чином тарифів за споживання житлово-комунальних послуг. Тобто позивачем не підтверджено розміри тарифів, які застосовувались ним при проведенні розрахунків заборгованості. В наданих розрахунках відсутня інформація, щодо періодів їх застосування. Крім того, позивачем, у порушення ч.3 ст.118, ч.1 ст.96 ЦПК України, заявлено позовні вимоги, які не були розглянуті в порядку наказного провадження, виходячи з наступного. Так, згідно п.3 ч.1 ст.96 ЦПК України судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості. Відповідно до ч.3 ст.118 ЦПК України позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. Також, ч.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №14 від 23.12.2011 року передбачає, що вимоги, за якими може бути виданий судовий наказ, передбачені статтею 96 ЦПК, підлягають судовому захисту виключно у порядку наказного провадження, оскільки частиною третьою статті 118 ЦПК передбачено, що позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. Крім того, не допускається одночасне звернення до суду із заявою про видачу судового наказу та пред'явлення позову про той самий предмет і з тих самих підстав. Відмова у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи його скасування унеможливлюють повторне звернення з такою самою заявою в порядку наказного провадження, але не перешкоджають пред'явленню позову. Позивачем до суду надано ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 13.10.2015 року про відмову у прийнятті заяви Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з [PERSON] та [PERSON] Проте, згідно вказаної ухвали суду від 13.10.2013 року, позивач просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 2924 грн. 18 коп. за період з грудня по березень 2015 року, тоді як, згідно остаточної заяви про збільшення позовних вимог, яка подана представником позивача у судовому засіданні 13.07.2016 року, вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 9120 грн. 19 коп. за період з вересня 2015 року по липень 2016 року, тобто позивач у позовному провадженні просить стягнути з відповідачів заборгованість за оплату житлово-комунальних поза строк який визначено ухвалою суду від 13.10.2015 про про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу, а це є порушенням ч.3 ст.118, ч.1 ст.96 ЦПК України. Крім того, заслуговують на увагу доволи відповідача, що заявлений розмір нарахованої суми до сплати за житлово-комунальні послуги, за червень та липень 2016 року, не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки строк виконання зобовязань по сплаті за вказаний період не настав, в звязку з чим наднаний розрахунок не може бути належним доказом в силу вимог ст. 58 ЦПК України. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення вимог позивача. Суд виходить з того, що наданих представником позивача письмових доказів, які знаходяться в матеріалах справи, не достатньо для висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed