Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому (з урахуванням уточнень) просить суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по [INFO], визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], припинити за [PERSON] право власності на [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON], померлого [INFO], на спадкове майно, зокрема на квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; гараж [NUMBER] в автокооперативі №1 м. Ізмаїл Одеської області; грошові кошти, що містяться на рахунках: [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], які були відкрити на ім'я [PERSON] у філії публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Ізмаїл, а за кожним по 1/2 частині вказаного майна. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по [INFO], та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Також, визнали позовні вимоги [PERSON], [PERSON] за зустрічним позовом, не заперечували проти їх задоволення. Представник відповідачів судовому засіданні уточнений позов визнав у повному обсязі та проти задоволення позовних вимог не заперечував. Підтверджено факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по [INFO]. Зазначено, що запропонований позивачем порядок поділу спільного майна подружжя є законним та справедливим та таким, що не суперечить закону і не порушує права кожного з подружжя на отримання відповідної частки у спільному майні, та відповідно спадкоємців одного з подружжя. Також, просили задовольнити зустрічну позовну заяву у повному обсязі та визнати за відповідачами право власності на спадкове майно як за спадкоємцями першої черги за законом в рівних частинах. Допитана у судовому засіданні 19.04.2016р. як свідок [PERSON], яка є давньою знайомою [PERSON] та [PERSON] та спільно працювала спочатку з [PERSON] (1997-1998р.р.) та потім спільно із померлим та сторонами по справі (2000-2009р.р.), зазначила, що близько 1999-2000р.р. [PERSON] познайомив її із своєю дружиною [PERSON], яку увесь час позиціонував та представляв саме як дружину. До 1998р. свідок не знала про існування [PERSON] На думку свідка, вказані особи складали повноцінну сім'ю із притаманними сім'ї правами, обов'язками та поведінкою. Увесь позаробочий час, коли свідок зустрічала вказаних осіб, вони були разом; на лікування в Київ та Одесу також їздили удвох. Під час лікування в Ізмаїлі весь час проводила з померлим у лікарні. [PERSON] кожен день на роботу приносила померлому спеціальну їжу згідно дієти та обідали вони завжди разом. Жодних підстав вважати, що вони не були чоловіком та дружиною свідок не бачив. [PERSON], допитана у якості свідка у судовому засіданні 19.04.2016р. пояснила, що була знайома із [PERSON] з 1970р. та з [PERSON] з 1984р. десь приблизно до 1995р. позивачка повідомила свідка, що зустріла [PERSON] Свідок бувала в гостях у [PERSON] та [PERSON]. Вони проживали разом, називали себе родиною, покупки здійснювали разом. [PERSON] говорив, що позивачка була його дружиною. Регулярно бачила їх разом на вулиці, тощо. Як пам'ятає свідок, останній час подружжя проживало по [ADDRESS], де він і помер. У вказаному домі вів себе як господар, робив певні ремонтні роботи. Також певний період, вони проживали по [ADDRESS], куди свідок часто дзвонила та розмовляла телефоном як з позивачем так і з [PERSON] Під час хвороб померлого, [PERSON] за ним постійно доглядала. Допитаний у судовому засіданні 19.04.2016р. як свідок [PERSON], зазначив, що був знайомий з померлим з 1973р., разом працював з ним. Останні роки [PERSON] користувався послугами філією банку, в якій свідок працює керуючим. Приблизно у 2008р. померлий представив свідку позивачку у якості своєї дружини. Свідок приходив до [PERSON] та [PERSON] в гості у будинок по [ADDRESS], де вони проживали та обидва вели себе як господарі вказаного дому. Також свідок періодично зустрічав їх на вулицях та інших місцях у м.Ізмаїлі. 04.05.2016р. у якості свідка було допитано [PERSON], який був другом [PERSON] та знайомий із [PERSON], а також частково із відповідачками по справі, зазначив, що часто консультував [PERSON] як лікар с приводу різного роду проблем зі станом здоров'я та їх лікування. З [PERSON] померлий познайомив свідка приблизно у 2002-2004р.р. Періодично зустрічав позивачку разом із померлим в Ізмаїлі, а також в Одесі. У кожен візит [PERSON] до лікарні в м.Ізмаїлі, померлий заходив до свідка як до друга, та майже завжди він був із своєю дружиною [PERSON] Декілька разів [PERSON] та [PERSON] викликали його до хворого батька [PERSON] у квартиру, що розташована у [ADDRESS]; та були присутні удвох під час цих візитів. Зазначив, що знає, що усі питання сумісного життя подружжя вирішувалися спільно. Мінімум раз на місяць [PERSON] разом із [PERSON] приходили в лікарню, де працює свідок, та бачились зі свідком. Також періодично зустрічав вказану сімейну пару на базарі та на вулицях міста. Допитана у судовому засіданні 04.05.2016р. як свідок [PERSON], зазначила, що працює масажистом у лікарні в м.Ізмаїлі. Знаходиться у дружніх стосунках із [PERSON] та [PERSON] близько 20 років. [PERSON] регулярно користувався послугами свідка як масажиста. Померлий завжди називав [PERSON] дружиною та дуже лагідно з нею поводився. Декілька разів свідок приходила до [PERSON] та [PERSON] в гості по [ADDRESS]. Декілька разів вказане подружжя приходили в гості до дому до свідка. Періодично зустрічала їх удвох на базарі. Коли [PERSON] лежав у лікарні, [PERSON] завжди була поруч, опікувалася та ночувала з ним. [PERSON] купувала у лікарню ліки для померлого та готовила їжу. При свідку [PERSON] та [PERSON] обговорювали питання ремонту у квартирі. [PERSON], допитаний у судовому засіданні 04.05.2016р. як свідок, пояснив, що він був лікарем [PERSON] Знайомий з померлим 10 днів перед смертю. Представив [PERSON] у якості своєї дружини та тепло з нею спілкувався. Вона була кожен день у лікарні та склалося враження, що вони є однією сім'єю. Допитаний у судовому засіданні 19.07.2016р. як свідок [PERSON] зазначив, що його влітку 2012р. було запрошено для будівництва пічки у помешканні [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS]. Вказані роботи він виконував на протязі 2-2,5 тижнів та весь цей період [PERSON] та [PERSON] проживали за вказаною адресою сумісно. Представились як чоловік та дружина; усі питання вирішували сумісно. Потім декілька разів свідок з сім'єю був в гостях у [PERSON] та [PERSON] та навпаки приймав їх у себе в гостях. У 2013р. він їм будував камін на протязі місяця, та бачив сумісне проживання; часто вони сумісно уїжджали на іншу квартиру на [ADDRESS]. [PERSON], допитана у судовому засіданні 19.07.2016р. як свідок, пояснила, що вона працювала разом із [PERSON] та [PERSON] в ТОВ «Ізмаїльський морський тренажерний центр». До цього працювала із [PERSON] у ТОВ «Петрол». Під час хвороб померлого позивачка їздила до нього в м.Одесу. Зазначила, що була присутня на свадьбі доньки [PERSON], на якій також була присутня й [PERSON] Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO]. Згідно інформації КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №2642-11/469 від 20.05.2015р. станом на 31.12.2012р. за [PERSON] зареєстрована квартира [ADDRESS] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого УДКГ виконкому Одеської міської ради 14.05.1993р. Дублікат від 28.11.2002р. Зареєстровано 09.12.2002р. в кн. 457 пр стр 169 р. №382. Копія дублікату свідоцтва наявна в матеріалах справи. Згідно інформації КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за № 2499-11/433 від 22.05.2015р. станом на 31.12.2012р. за [PERSON] зареєстрована квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 16.10.2002р., р.№9-2252. Зареєстровано 18.10.2002р. в кн. 414 пр стр 131 р. №233. Копія договору купівлі-продажу наявна в матеріалах справи. Згідно листа КП «Ізмаїльське МБТІ» №580 від 18.05.2015р. об'єкт нерухомості по [ADDRESS] станом на 31.12.2012р. власником квартири [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (1/1 частка) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №1258 від 24.06.1996р., посвідчений Одеською товарною біржею, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №69а/242 від 26.06.1996р., копія якого наявна в матеріалах справи; договору дарування від 20.03.2003р., посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. в реєстрі №704, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №69г/10 від 24.03.2003р. Згідно договору купівлі-продажу від 19.04.2004р., копія якого наявна у матеріалах справи, [PERSON] належить гараж [NUMBER] в м. Ізмаїлі в автокооперативі №1. Із матеріалів справи також вбачається, що за [PERSON] зареєстрований об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] на підставі договору міни квартир від 08.08.2008р., посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. в реєстрі №6481, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №67в/245 від 11.08.2008р., що підтверджено копією зазначеного договору, технічним паспортом від 28.05.2008р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19850718 від 11.08.2008р., відповідною довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» №579 від 18.05.2015р. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] було укладено Договір строкового банківського вкладу зі сплатою процентів щомісяця «Пенсійний» №18930-81144 від 21.02.2013р., за яким відкрито у філії публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м.Ізмаїл вкладний (депозитний) рахунок [NUMBER] для зберігання прийнятих банком коштів та визначено у якості рахунку для обслуговування операцій за депозитним рахунком поточний (картковий) рахунок [NUMBER] (відкритий за договором [NUMBER]/6989-81144 від 10.04.2009р. А також у філії публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м.Ізмаїл на ім'я [PERSON] було відкрито поточний рахунок [NUMBER] на підставі Договору банківського рахунка фізичної особи №6691 від 20.12.2005р. Згідно наданих суду банківських виписок, на рахунку [NUMBER] станом на 17.08.2015р. знаходяться кошти у розмірі 800000грн.; та залишок на рахунку [NUMBER] складає 53465,24грн.; залишок на рахунку [NUMBER] - 173грн. Також судом встановлено, що [PERSON] належний на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого Ізмаїльським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України Одеської області 01.02.2006р., автомобілем марки «MERCEDES-BENZ», моделі «VITO» 2000 року випуску, кольору синього, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 2148 куб.см. D, зареєстрованим в Ізмаїльському МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області з 01.02.2006р., реєстраційний номер [NUMBER], тип ТЗ - легковий пасажирський. Що стосується позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть встановлюватись факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов'язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Згідно п. 20. постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З наведених положень випливає центральна, на погляд суду, ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність якої встановлена судом. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без шлюбу, оскільки спілкувалися як подружжя, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру, що підтверджується листами, фотокартками, спільним придбанням автомобіля та квартири, показами свідків. Окрім того, вказаний факт не заперечується сторонами. Про спільне проживання та спільне ведення господарства також крім наведеного свідчить те, що від імені [PERSON] вирішувалися питання за адресою квартири, що є власністю позивачки (замовлення меблів, тощо), та навпаки. Також, встановлено, що протягом усього спільного проживання з [PERSON], у всі періоди хвороби чоловіка вона находилася поряд з ним, а також у періоди підготовці до проведення операцій та довгих післяопераційних періодів, вона забезпечувала [PERSON] належний ухід, дієтичне харчування, виконання рекомендацій лікарів, виконувала усі гігієнічні процедури, створювала морально психологічну атмосферу, тобто повністю здійснювала ухід за хворим. Таким чином, наданими сторонами у судовому процесі письмовими доказами, а також показами свідків повністю підтверджується факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по [INFO]. Встановлено, що вони проживали як подружжя, вели спільне господарство, та мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки подружжя. Також суд зазначає, що те, що проживаючи однією сім'єю, [PERSON] та [PERSON] були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, формували сімейний бюджет, витрачали кошти на придбання майна, разом проводили час відпочинку, тобто мали взаємні права та обов'язки, що притаманні подружжю. Вказане також визнається відповідачами. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами у справі та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, позовні вимоги в частині встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по [INFO] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності, суд виходить з наступного. Судом встановлено вище, що під час сумісного проживання сторонами однією сім'єю, на спільні кошти, ними було придбано наступне майно: автомобіль «Мерседес», гараж [NUMBER] в автокооперативі №1 м. Ізмаїла, квартира [ADDRESS] та відкрито банківські рахунки [NUMBER], на якому станом на 17.08.2015р. знаходяться кошти у розмірі 800000грн. та [NUMBER], залишок на якому складає 53465,24грн., [NUMBER], залишок на якому становить 173грн. За ч.1, ч.2 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'ю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу («Право спільної сумісної власності подружжя»). За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п.23 роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що полягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Враховуючи, що спірне майно придбано після набрання чинності з 01 січня 2004 року Сімейним Кодексом України, а відтак, спірні правовідносини врегульовані нормами цього Кодексу, суд приходить до висновку, що зазначене вище майно набуте сторонами під час спільного проживання однією сім'єю, укладеним в інтересах сім'ї, і відповідно до ст. 74, ст.60 і ч. 3 ст. 61 СК України належить позивачу та померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 70 СК України, ч.2, ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або за законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Разом з цим, у зв'язку зі смертю одного із подружжя, неможливістю спільного проживання із спадкоємцями в одному житловому приміщені, з огляду на наявність узгодженої домовленості сторін, в уточненій позовній заяві позивач вважає за можливе відійти від рівності часток на майно набуте за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнавши за позивачем право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Право власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ», моделі «VITO» 2000 року випуску, кольору синього, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 2148 куб.см. D, зареєстрованим в Ізмаїльському МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області з 01.02.2006р., реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований на [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого Ізмаїльським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України Одеської області 01.02.2006р., також підлягає виділенню позивачці із спільної сумісної власності подружжя та залишається в її власності. При цьому виділяється із спільної сумісної власності подружжя із віднесенням до спадкової маси, що залишилась після смерті [PERSON] гараж [NUMBER] в автокооперативі №1 м. Ізмаїл Одеської області та грошові кошти, що містяться на банківських рахунках: [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], які були відкрити на ім'я [PERSON] у філії публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Ізмаїл. Враховуючи встановлені обставини справи та позицію сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки запропонований позивачем порядок поділу спільного майна подружжя суд вважає законним та справедливим та таким, що не суперечить закону і не порушує права кожного з подружжя /спадкоємців померлого на отримання відповідної частки у спільному майні. Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Враховуючи викладене вище, судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]; 1/2 частина квартири [ADDRESS]; гараж [NUMBER] в автокооперативі №1 м. Ізмаїл Одеської області; грошові кошти, що містяться на депозитних та поточних рахунках: [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], які були відкрити на ім'я [PERSON] у філії публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Ізмаїл. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.1226 ЦПК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. З огляду на виділення часток із спільної сумісної власності подружжя, майно, що належить [PERSON] спадкується його спадкоємцями. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1264 ЦК України визначено, що особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини мають право на спадкування за законом у четверту чергу. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO]. Відповідно до свідоцтв про народження та свідоцтв про укладення шлюбу, що свідчить про зміну прізвища, спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] являються його дочки [PERSON], [PERSON], які спадщину після смерті батька прийняли шляхом подачі в установлений законом строк відповідних заяв до нотаріуса. [PERSON], яка також подала заяву про прийняття спадщини, є спадкоємцем четвертої черги, а отже не має право на спадкування з огляду на наявність спадкоємців за законом першої черги. На звернення [PERSON] до шостої Одеської державної нотаріальної контори, письмовою відповіддю №683/02-14 від 31.03.2015р. нотаріусом їй було повідомлено, що вона не є спадкоємцем після смерті [PERSON], так як є спадкоємці за законом за ст.1261 ЦК України. На звернення [PERSON] та [PERSON] до шостої Одеської державної нотаріальної контори із відповідними заявами, їм було надано відповідь про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину без оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що входить до спадкової маси та рекомендовано у разі відсутності оригіналів документів звернутися до суду. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за законом першої черги, спадщину після померлого прийняли шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяв до нотаріуса про прийняття спадщини, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, право власності померлого на спадкове майно підтверджено належними доказами, з огляду на що, позивачі за зустрічним позовом обґрунтовано вимагають визнання за ними права власності на спадкову власність по 1/2 кожній. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а також підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги [PERSON], [PERSON], з огляду на їх доведеність, обґрунтованість, відповідність чинному законодавству, а також, з огляду на те, що відповідачі за позовними вимогами визнали позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч.3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Відповідно до ч.8 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, таке питання, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. З огляду на задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] та зустрічного позову [PERSON], [PERSON], визнання позову сторонами, суд вважає, що підстави для забезпечення позову відпали та є недоцільним збереження вжитих заходів забезпечення позову.

Outcome: approved