Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

В квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що вона працювала в ТОВ «Елавус ЛТД» з 21 листопада 2011 року до 31.12.2013 року та звільнилася за власним бажанням. Після звільнення відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і вона була вимушена звертатися до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.05.2014 року з ТОВ фірма "Елавус ЛТД" було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2013 року по 31.12.2013 року та суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 31.12.2013 року по 25.02.2014 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.01.2015 року стягнуто на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27.02.2014 року по 26.11.2014 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.05.2015 року стягнуто на її користь середній заробіток за затримку розрахунку за період з 23.01.2015 року по 30.04.2015 року та компенсацію за затримку виплати заробітної плати станом на 01.04.2015 року. Стягнуті кошти у повному обсязі були отримані позивачем лише у 03.03.2016 році. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 04.05.2015 року по 03.03.2016 року у розмірі 34 243,19грн. та суму компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 3741,82грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 14 липня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] суму середнього заробітку з дня затримки виплати заробітної плати за період з 04.05.2015 року по 03.03.2016 року в сумі 34243 (тридцять чотири тисячі 243) гривні 19 копійок, суму компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 3 741 (три тисячі 740) гривень 82 копійки. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» на користь Держави судовий збір в сумі 1378 гривень. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Суд невірно застосував ст.117 КЗпП та п.3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2014 року за №5 і зареєстрованої Мінюстом України 27.01.2004 року за №114/8713, оскільки заробітна плата є винагородою, які роботодавець виплачує працівнику, але виплати, які підлягають стягненню відповідно до ст.117 КЗпП не є винагородою за виконану роботу, а отже і не є заробітною платою. Крім того, згідно Інструкції суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до фонду оплати праці. Звертає увагу на пропуск позивачем тримісячного строку позовної давності встановленого ч.І ст.233 КЗпП України, адже [PERSON] повинна була дізнатися про порушення свого права і звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з дня ухвалення заочного рішення Орджонікідзевським районним судом м. Харкова від 19.05.2014 року у справі про стягнення з ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на її користь заборгованості по заробітній платі з 01.09.2013 року по 31.12.2013 року та суми середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 31.12.2013 року по 25.02.2014 року. Така практика встановлена Європейським судом з прав людини і є обов'язковою для застосування судами в Україні та яку суд першої інстанції не взяв до уваги. Судом помилково застосовано п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки у ньому йдеться про ст.233 КЗпП в іншій редакції, а ні в тій, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Також стверджує, що оскільки позовна вимога про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з травня 2015 року по грудень 2015 року не пов'язана із виплатою заробітної плати, а також не була заявлена в установлений законом строк у справі про банкрутство відповідача, то правових підстав для її задоволення немає відповідно до ч.4 ст.83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Наголошує на тому, що позивачем надана неправдива інформація щодо здійснення кінцевих розрахунків відповідачем 03 березня 2016 року, а судом невірно визначено період за який стягнуто компенсацію за затримку заробітної плати. Крім того вважає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми Закону України «Про судовий збір». Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися , обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щопісля ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в ТОВ «Елавус ЛТД» з 21 листопада 2011 року до 31.12.2013 року та звільнилася за власним бажанням. Після звільнення відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі та позивач була вимушена звертатися до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від року з ТОВ фірма "Елавус ЛТД" було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2013 року по 31.12.2013 року та суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 31.12.2013 року по 25.02.2014 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.01.2015 року стягнуто на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27.02.2014 року по 26.11.2014 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.05.2015 року стягнуто на її користь середній заробіток за затримку розрахунку за період з 23.01.2015 року по 30.04.2015 року та компенсацію за затримку виплати заробітної плати станом на 01.04.2015 року. Пунктом 1 Статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь- яких справах, у яких вони є сторонами. Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2014р. №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись з обов'язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав». Поряд з цим, ст. 8-1 КЗпП України визначає, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. Судова колегія вважає за можливе, розглядаючи дану справу застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду, а саме рішення у справі «Меньшакова проти України». У своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року зазначив наступне: П.56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМ3 та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року і тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права». П.57. Відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановления судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. П.58. Хоча можна стверджувати, що обґрунтуванню, наведеному судами щодо оскаржуваних рішень, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 Кодексу законів про працю. Суд дійшов висновку, що воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно. П.65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період не мають жодного правового підґрунтя . Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду. Отже, з урахуванням наведеного Рішення Європейського Суду з прав людини, у Позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю після ухвалення заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19.05.2014р. у справі № 644/2377/14-ц про стягнення з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] суму заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунків. Доводи позивача, що зазначене рішення не застосовується до її правовідносин, оскільки у неї не було спору з відповідачем не відповідають дійсності, оскільки суди розглядають справи лише у разі виникнення спору між сторонами. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову , судова колегія також враховує наступне. Відповідно до вимог ч.І ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявления грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. У п.3 Ухвали Господарського суду Харківської області від 15.01.2016р. у справі №922/3048/15, визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню». Грошова вимога Позивача про стягнення додаткових грошових коштів згідно ст.117 КЗпП України, не була заявлена у справі №922/3048/15 упродовж строку, встановленого для їх подання, тобто не є конкурсною вимогою. Вимоги Позивача про стягнення з відповідача фінансових санкцій в порядку ст.117 КЗпП України з 04.05.2015 року по 03.03.2016 року в розмірі 34 243,19 грн., не були подані до Господарського суду Харківської області у справі №922/3048/15. Таким чином, відповідно до вимог Ухвали Господарського суду Харківської області від 15.01.2016р. у справі №922/3048/15 вимоги позивача про стягнення з ТОВ ФІРМА «ЕЛАВУС ЛТД» за період з 04.05.2015 року по 03.03.2016 року в розмірі 34 243,19 грн. є погашеними. Відповідно до вимог ч.4 ст.10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Відповідно до вимог ч.2 ст.10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Частиною 4 ст.10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не с конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі. Відповідне правило не поширюється на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати». Спірні відносини підпадають під дію правового регулювання норм, визначених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Отже, судова колегія вважає, рішення суду першої інстанції є помилковим і підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed