Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

В січні 2014 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір застави договір від 17 березня 2008 року , укладений між укладений між Акціонерним банком "Факторіал-банк" (правонаступником якого є ПАТ "Фідобанк") та [PERSON], про надання в заставу наступного обладнання екструдерної лінії SYJG45-65, 1999 року випуску - 1 одиниця; куругов'язальної машини SYWJZ , 2000 року випуску - 24 одиниці; промислової в'язальної машини GK2, 1999 року випуску - 4 одиниці, належних [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, що оспорюваний договір був вчинений без дотримання вимог ст. 65 СК України , а саме вона відповідно до ст.ст. 60, 65 СК України, як дружина та співвласник майна, повинна була надати свою письмову згоду на укладання договору щодо передачі у заставу спільного майна подружжя, проте такої згоди не надавала, свого підпису в оспорюваному договорі не ставила. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача ПАТ «Фідобанк» проти задоволення позову заперечував, оскільки позивачка надала свою згоду на укладення самого кредитного договру, в якому однією з умов є обов'язкове укладення [PERSON] з банком договру застави. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За загальними правилами ст. 201 ЦК України однією із загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину є відповідність правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, спільно за взаємною згодою. Вказана норма кореспондується з нормою викладеною в ст. 369 ЦК України щодо співвласників майна. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що згідно ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Так, 22.04.2008 року було укладено між [PERSON] та АБ «Факторіал-Банк» кредитний договір № С-04341-08, за умовами якого позичальник (її чоловік) як фізична особа -громадянин України взяв у кредит на строк до 19.04.2013 року 60 000 доларів США. Цей договір містить письмову згоду дружини на підписання кредитного договору, в якій [PERSON] дає згоду на укладання між банком та чоловіком [PERSON] договору кредиту , ознайомлена з умовами договору кредиту, заперечень по ньому не має, у разі невиконання умов договору дає згоду на звернення стягнення на будь-яке майно, що належить їй на праві спільної сумісної власності з її чоловіком. Як забезпечення виконання цього кредитного договору (п.1.3) [PERSON] в той же день ( як випливає з матеріалів справи та пояснень представника банку) уклав з банком договір застави від 17.03.2008 р. промислового обладнання: екструдерної лінії SYJG45-65, 1999 року випуску - 1 одиниця; кругов'язальної машини SYWJZ , 2000 року випуску - 24 одиниці; промислової в'язальної машини GK2, 1999 року випуску - 4 одиниці. Зазначене майно є спільним майном подружжя, оскільки придбано під час шлюбу, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 07 квітня 2008 року та Свідоцтвом про укладення шлюбу від 28.07.1995 року. Зазначена обставина сторонами у справі не оспорювалася. Не можна погодитися з посиланням представника відповідача на те , що своє право [PERSON] намагається захистити шляхом пред'явлення іншого позову, оскільки ч.1 ст. 20 ЦК України передбачено , що право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто позивачу належить право обирати спосіб захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що передаючи в заставу банку зазначене рухоме майно, [PERSON] діяв всупереч вимог ст. 65 СК України без згоди співвласника майна - дружини [PERSON] на укладання цього договору, адже ця угода за своє правовою природою є правочином щодо розпорядження майном та виходить за межі дрібної побутової , це обладнання , вартістю 300 000 грн., можна вважати цінним майном, але письмової згоди на розпорядження майном одного з подружжя не було. Враховуючи, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову. При цьому суд не може взяти до уваги посилання представника відповідача, як на підставу правомірності оспорюваного договору, на наявність письмової згоди позивачки на укладення кредитного договору . Так, підписуючу згоду на укладення кредитного договору та надаючи згоду на звернення стягнення на спільне сумісне майно подружжя в разі невиконання умов кредитного договору, позивачка у спосіб, передбачений діючим законодавством та договором, згоди на розпорядження своїм майном шляхом передання цього майна у заставу банку станом на 22.04.2008 року не давала. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а отже з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору в рівних частках з кожного.

Outcome: approved