Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту народження, в якій просить встановити факт народження нею дитини чоловічої статі [INFO] в м. Донецьк, Україна. В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] знаходячись в Центрально-міській клінічній лікарні №6 м. Донецька, Україна, вона народила дитину чоловічої статі, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 401 від 06.07.2020 року. Вказує, що вона звернулася до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків), де їй було відмовлено в реєстрації народження дитини в зв`язку з тим, що нею на підтвердження факту народження дитини надані медичні документи, що не відповідають визначеній законом формі та видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відмова в реєстрації відділом державної реєстрації актів цивільного стану позбавляє її права зареєструвати належним чином факт народження дитини, в зв`язку з чим вона вимушена звертатися до суду з цією заявою. Представник заінтересованої особи - Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) в судове засідання не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи був повідомлений. Від в.о. начальника відділу до суду надійшла заява, згідно якої не заперечувала проти задоволення заяви про встановлення факту народження дитини та постановити рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с.35). Суд дослідивши докази у справі, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно медичного свідоцтва про народження № 401 від 06.07.2020 року виданого Центрально-міською клінічною лікарнею №6 м. Донецька, обмінної картки на ім`я [PERSON] , остання перебувала на обліку як вагітна, проходила обстеження в КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут», [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) [INFO] о 04.25 годині народила хлопчика вагою 4000 грамів (а. с. 8, 9-22). Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Loizidou v. Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republik of Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Згідно ст. 7 Закону України "Про громадянство України" особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до ч.1 ст. 144 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Заявник вказує, що вона народила хлопчика в м. Донецьк, Україна, який на теперішній час є тимчасово окупованою територією, отримала свідоцтво про народження дитини, а у зв`язку з тим, що м. Донецьк, Україна визнане тимчасово окупованою територією, отримане свідоцтво про народження перешкоджає їй скористатися законними правами про реєстрацію дитини. Відповідно до п.7 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Так, заявник звернулася до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків), однак їй було відмовлено в реєстрації народження дитини та вказано, що аналіз документів, представлених заявником, свідчить, що для підтвердження факту народження дитини пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.24). Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. Відповідно до ч.5 ст. 317 ЦПК України в разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Заявником було доведено про неможливість одержання документу, що підтверджує оспорюваний нею факт, іншим шляхом. Вказані причини суд визнає непереборними та такими, що істотно утруднюють заявнику можливість реєстрації народження свого сина. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що обґрунтовано доведені ті обставини, на які посилалася заявник в своїй заяві. А тому суд задовольняє заяву [PERSON] та встановлює факт народження нею [INFO] в м. Донецьк Україна дитини чоловічої статі.

Outcome: approved