Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

в позові вказано, що сторони зареєстрували шлюб 03/01/1998 року в 2008 р. спільно придбали автомобіль ВАЗ 21099 2011 року випуску, а у 2012 р. спільно придбали автомобіль Ауді 100 1992 року випуску. Тому позивачка просила суд визнати її право на 1/2 частку у власності на вказані автомобілі та стягнути вартість відповідних часток. В судовому засіданні позивачка підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені. Відповідач у передбачений законом спосіб повідомлений про час і місце розгляду спору за його участі, повторно не з`явився в судове засідання, не забезпечив явку в судове засідання свого представника, не надіслав до суду заперечення чи доказів на спростування позову. В рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "[PERSON] проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду спору. Отже він реалізував своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у відповідача було достатньо часу для подання суду доказів, доводів та обґрунтувань. Задля реалізації принципу юридичної визначеності спір підлягає розглядові. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання. Відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26/02/2014 р. розірвано шлюб сторін, зареєстрований 03/01/1998 року. Відповідно до інформації підрозділу УДАІ УМВС від 07/07/2015 р. за [PERSON] на 03/07/2015 р. зареєстровано ВАЗ 21099 2001 року випуску АТ9109АР та Ауді 100 1992 року випуску АТ0720ВР. Відповідно до довідки суб`єкта оціночної діяльності №104 від 10/07/2015 р. вартість автомобіля ВАЗ 21099 2001 року випуску дорівнює 54420 гривень. Відповідно до довідки суб`єкта оціночної діяльності №105 від 10/07/2015 р. вартість автомобіля Ауді 100 1992 року випуску дорівнює 88880 гривень. Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так само в ст. 10 ЦПК України вказано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином цивільне та сімейне законодавство України проголошують презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність. Відповідно до п. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Так, відповідно до п. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В ст. 69 СК України вказано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином позивачка має право на отримання компенсації вартості її частки в спільному майні подружжя. Разом з цим відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Тому присудження компенсації вартості у частці на спільне майно припиняє відповідне право власності. Отже позивачка не вправі просити суд про стягнення компенсації вартості частки в спільному майні та одночасно з цим просити суд про визнання за нею права власності на частку в спільному майні. Задоволення позову у відповідній частині було б порушенням прав відповідача на його частку в спільному майні подружжя. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~ частин другої - п'ятої статті 13\~ цього Кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial