Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, пені та процентів річних. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 21.10.2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики № 010, відповідно до п.1.1 якого позивач передає відповідачеві позику в сумі 4500 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 116775грн., а відповідач зобов'язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначеними в даному договорі. Цього ж дня, на забезпечення виконання [PERSON] зобов'язання за договором, укладено договори поруки з [PERSON] та [PERSON], відповідно до п.1 яких, поручителі поручились перед позивачем за виконання [PERSON] свого обов'язку в повному обсязі і відповідають перед позивачем за порушення ним зазначеного зобов'язання. Позивачем належним чином виконанні умови договору стосовно передачі зазначених коштів, що у відповідності до вищевказаного, підтверджується написаною власноруч [PERSON] розпискою 21.10.2016 року. Умовами п.2.3 Договору визначено, що повернення суми позики здійснюється [PERSON] в термін до 22.02.2017 року. Однак, до теперішнього часу відповідач [PERSON] свого зобов'язання в повному обсязі не виконав, що у відповідності до п.2.4 Договору підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки відповідача. 11.04.2017 року відповідач повернув частину позики у розмірі 2500 доларів США, про що позивачем було надано відповідну розписку відповідачеві. Отже, [PERSON] були порушені зобов'язання щодо повернення позики, що призвело до заборгованості, яка становить 2000 доларів США. Пунктом 3.1 Договору визначено, що у випадку порушення позичальником терміну повернення позики, він буде зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу, а також пеню у розмірі 5% від суми боргу за кожен день прострочення. Отже, пеня за порушення терміну повернення позики за один рік перед зверненням до суду з позовом з 28.02.2017р. по 28.02.2018р., становить 41625 доларів США. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України відповідач [PERSON] зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, розмір яких станом на 28.02.2018 року становить 70,64 доларів США. Враховуючи вищевикладене, загальна заборгованість складається з основного боргу, пені і трьох процентів річних, та становить 43695,64 доларів США. Оскільки в забезпечення виконання позики було укладено раніше згадані договори поруки і, відповідно до п.2 даних договорів, поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, то позивач вважає за необхідне стягнути зазначену заборгованість солідарно з усіх відповідачів. Тому позивач просить, стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на його користь заборгованість в загальному розмірі 43695,64 доларів США, з яких: 2000 доларів США - основного боргу, 41625 доларів США - пені та 70,64 доларів США - три проценти річних, а також судові витрати у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, її представник - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог до поручителя [PERSON], оскільки позивачем пропущено строк звернення до поручителя з позовними вимогами. У поданому до суду відзиві зазначив, що право вимоги у позивача до позичальника та поручителів виникло 23.02.2017 року, так як згідно п.2.3 договору позики повернення здійснюється [PERSON] в термін до 22.02.2017 року. Строк звернення [PERSON] до поручителя закінчився 23 серпня 2017 року. Однак, від позивача до [PERSON] не було пред'явлено вимоги щодо сплати боргу позичальника ні в цілому, ні в окремій його частині, будь-якої вимоги вона не отримувала та про такі вимоги їй не було відомо. До суду позивач звернувся з позовом лише 28.02.2018 року, тобто після спливу шести місяців від дня коли настав строк виконання договору позики. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник в судове засідання не з'явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили. У поданих до суду відзивах представник відповідачів [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON], оскільки вони безпідставні та необґрунтовані. Позивачем пропущено строк звернення до поручителя з позовними вимогами. У поданому до суду відзиві зазначив, що право вимоги у позивача до позичальника та поручителів виникло 23.02.2017 року, так як згідно п.2.3 договору позики повернення здійснюється [PERSON] в термін до 22.02.2017 року. Строк звернення [PERSON] до поручителя закінчився 23 серпня 2017 року. Однак, від позивача до [PERSON] не було пред'явлено вимоги щодо сплати боргу позичальника ні в цілому, ні в окремій його частині, будь-якої вимоги вона не отримувала та про такі вимоги їй не було відомо. До суду позивач звернувся з позовом лише 28.02.2018 року, тобто після спливу шести місяців від дня коли настав строк виконання договору позики. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON] його представник подав відзив в якому просив відмовити в частині стягнення пені з [PERSON], застосувавши спеціальний строк позовної давності. Також зазначив, що на даний час відповідач не працює, має на утриманні малолітню дитину, його дружина не працює, оскільки здійснює догляд за малолітньою дитиною. Викладені обставини вказують на те, що у сім'ї відповідача склався важкий матеріальний стан і стягнення пені в розмірі в якому просить позивач, може поставити сім'ю відповідача у вкрай важке матеріальне становище. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] в порядку та на умовах, визначених цим договором, передав позичальнику - [PERSON] грошові кошти в сумі 4500 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 116775 грн., а позичальник зобов'язався повернути отриману суму позики в термін до 22.02.2017 року. Факт отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується його письмовою розпискою від 21.10.2016 року. Того ж 21.10.2016 року між [PERSON] і [PERSON], а також [PERSON] і [PERSON] було укладено договори поруки, згідно яких [PERSON] та [PERSON] поручилась перед кредитором [PERSON] за виконанням [PERSON] свого обов'язку за договором позики № 010 від 21.10.2016 року, на загальну суму 4500 доларів США. Поручителі поручились перед кредитором за виконання позичальноком свого обов'язку в повному обсязі і відповідають перед кредитором за порушення зазначеного зобов'язання позичальноком. Згідно п.2 Договорів поруки у разі порушення позичальником зобов'язання, забезпеченого порукою, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. 28.03.2017 року позивач направив на адресу поручителів [PERSON] та [PERSON] вимогу про погашення заборгованості [PERSON] за договором позики № 010 від 21.10.2016 року в розмірі 4500 доларів США. 11.04.2017 року відповідач [PERSON] повернув позивачу частину позики в сумі 2500 доларів США про що позивач зазначив у своїй позовній заяві, учасники судового процесу вказані обставини визнали та не оспорювали. 25.09.2017 року позивач повторно направив на адресу поручителів [PERSON] та [PERSON] вимогу про погашення заборгованості [PERSON] за договором позики № 010 від 21.10.2016 року в розмірі 2000 доларів США, які були отримані поручителями 04.10.2017 року, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомлення про вручення. Вказані обставини підтверджуються: договором позики № 010 від 21.10.2016 року; договорами поруки від 21.10.2016 року; розпискою [PERSON] від 21.10.2016 року; вимогами про виконання зобов'язань від 28.03.2017 року, 25.09.2017 року, відповідними квитанціями "Укрпошти" про їх направлення та описами вкладення до цінного листа. Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, є саме таким документом. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.546 та ст.549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст.611 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3ст.549 ЦК України). Згідно п.3.1 договору позики у випадку порушення позичальником терміну повернення позики, відповідно до п.2.3. даного договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу, а також пеню у розмірі 5 (пяти) відсотків від суми боргу за кожен день прострочення. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На теперішній час, незважаючи на закінчення строку повернення боргу за договором позики № 010 від 21.10.2016 року та після звернення до суду з позовом про стягнення коштів в лютому 2018 року, відповідачі не повернули позивачу кошти. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Слід зазначити, що згідно ч.1 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Частиною третьою статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 « Про судове рішення у цивільній справі » згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Також слід зазначити, що відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено в договорі поруки. Законом не заборонено укладення декількох договорів поруки на виконання одного і того самого зобов'язання, проте в даному випадку положення ч.3 ст.554 ЦК України не застосовуються, оскільки поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою. Відносно поручителів солідарна відповідальність має місце за кожним договором поруки окремо, а тому кожен з поручителів відповідає перед кредитором разом з боржником, як солідарні боржники згідно з вимогами ст.553 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пунктом п.6 договорів поруки передбачено, що порука припиняється: з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди Поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване позичальником або поручителем; у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового позичальника. Згідно п.7 договорів поруки даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до моменту повного виконання зобов'язань за договором позики, вказаним у п.1 даного договору, або до настання одного з випадків, передбачених п.6 даного договору. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися, як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи у позивача право вимоги до поручителів виникло з 23.02.2017 року, проте позивач звернувся до поручителів з письмовою вимогою 28.03.2017 року, а до суду з позовною заявою 28.02.2018 року. Отже, договорами поруки не було встановлено строку припинення поруки, а тому відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України порука [PERSON] та [PERSON] згідно договорів поруки від 21.10.2016 року припинена, оскільки [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив позову до поручителів. У зв'язку з чим, позовні вимоги [PERSON] до поручителів [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. Окрім наведеного, відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики № 010 від 21.10.2016 року в загальному розмірі 43695,64 доларів США (що на дату подання позову еквівалентно 1177518,29 грн.), з яких: 2000 доларів США - основного боргу, 41625 доларів США - пені та 70,64 доларів США - три проценти річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Проте, враховуючи розмір заборгованості за договором позики, яка становить - 2000 доларів США, що станом на день ухвалення рішення 14.09.2018 року еквівалентно 56240грн. (по курсу НБУ 28,12 грн. за 1 долар США), розмір нарахованої позивачем пені значно перевищує розмір збитків, а також те, що відповідач частково погасив заборгованість за договором позики, має на утриманні малолітню дитину - [PERSON], [INFO], та дружину - [PERSON], яка здійснює догляд за малолітньою дитиною, суд дійшов висновку, що розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, слід зменшити до 56240грн., тобто до розміру заборгованості за договором позики. Враховуючи вищевикладене, а також те що відповідач [PERSON] прострочив виконання грошового зобов'язання, що виникло з договору позики № 010 від 21.10.2016 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики № 010 від 21.10.2016 року підлягають частковому задоволенню і з відповідача [PERSON], слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики № 010 від 21.10.2016 року в розмірі 56240 грн., що еквівалентно станом на 14.09.2018 року 2000 доларів США по курсу НБУ 28,12 грн. за 1 долар США, 56240грн.- пені та 1986,40 грн. - три проценти річних, що еквівалентно станом на 14.09.2018 року 70,64 доларів США, а всього 114466,40грн. В задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в розмірі 856,33грн. (1177518,29 грн./100=11775,18грн.; 114466,40/11775,18=9,72%; 8810/100х9,72=856,33). На підставі викладеного та

Outcome: partial