Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обгрунтування якого зазначила, що вона з відповідачем одружилася 07 березня 2002 року. Від шлюбу подружжя має дитину - [PERSON] [INFO]. 19 червня 2007 року подружжя [PERSON] розірвало шлюб. За рішенням Жовтневого суду м. Луганська від 23 липня 2008 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON]. В подальшому відповідач створив іншу родину в якої в нього у 2010 році народився син [PERSON]. У цьому зв'язку відповідач перестав цікавитись долею сина [PERSON], почав злісно ухилятися від сплати аліментів, за що 05.10.2012 року був засуджений за ч. 1 ст. 164 КК України. Крім того за рішенням суду відповідачеві було зменшено розмір аліментів на утримання сина [PERSON]. Вказане свідчить про те, що доля дитини відповідача взагалі не цікавить. Дозвіл на виїзд дитини за кордон та лінію розмежування потрібен позивачу для можливості спілкування дитини з родичами, покращення його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Родичі позивача проживають на підконтрольній Україні території та в РФ. Незважаючи на це відповідач у свою чергу проявляє бездіяльність у наданні у передбаченому законодавством України порядку дозволу на виїзд сина за кордон та через лінію зіткнення для спілкування з родичами, відпочинку та оздоровлення останнього. На підставі викладеного, просить суд дозвіл на багаторазовий виїзд сина за кордон України та через лінію зіткнення без дозволу (згоди) батька дитини - до повноліття з моменту набрання рішенням суду законної сили. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явилися. Про дату та час судових засідань були повідомлені належним чином. В заяві зазначили щоб справу розглянули без їх участі та просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про судові засіданні повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті «Судова влада України» на сторінці Троїцького районного суду Луганської області. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 19 червня 2007 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 10). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.09.2002, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно копії рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 23 липня 2008 року з відповідача - [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини (а.с. 11). З письмових пояснень позивача вбачається, що у позивачу потрібен дозвіл на виїзд дитини за кордон та лінію розмежування для можливості спілкування дитини з родичами, покращення його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Родичі позивача проживають на підконтрольній Україні території та в РФ. Незважаючи на це відповідач у свою чергу проявляє бездіяльність у наданні у передбаченому законодавством України порядку дозволу на виїзд сина за кордон та через лінію зіткнення для спілкування з родичами, відпочинку та оздоровлення останнього Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, сам по собі факт звернення [PERSON] до суду свідчить про відсутність згоди батька на надання виїзду дитини за кордон. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл на багаторазовий виїзд за кордон України та через лінію зіткнення без дозволу та супроводу батька на три роки з моменту набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на багаторазовий виїзд [PERSON] за кордон України та через лінію зіткнення без дозволу та супроводу батька на три роки підлягають частковому задоволенню. Тому суд вважає своїм рішенням надати неповнолітньому [PERSON] дозвіл на одноразовий виїзд протягом одного року з дня набрання законної сили рішенням суду за кордон України та через лінію зіткнення без дозволу та супроводу батька, разом з матір'ю. На підставі викладеного та

Outcome: partial