Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з названим позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона у 1987 році отримала на підставі погодження бюро обміну житлової площі, житлову квартиру у [ADDRESS]. У 1988 році вона прописала в цю квартиру відповідача. У грудні 1997році шлюбні відносини між ними припинені, відповідач виїхав на інше постійне місце проживання, а в листопаді 2001 року шлюб розірвано. Позивач зазначає, що [PERSON] на праві приватної власності володіє житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. У грудні 1999 року відповідач оформив державний акт на право приватної власності на землю по даному домоволодінню. Відповідач мешкає у вказаному житловому будинку та в будинку по вул. Серафимовича 348(а) постійно з 1998 року. Крім того, позивач посилається на те, що спірна квартира - двокімнатна, прохідна, в ній мешкаю вона з сином. Відповідач у квартирі не проживає з 1998 року, а з 1997 року не оплачує комунальні послуги та за квартиру, що суперечить нормі ст.ст. 67,68 ЖК України. Оскільки відповідач не мешкає в спірній квартирі та сплинули строки встановлені ст.ст. 71,72 Житлового кодексу України, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач у судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи, винесення заочного рішення під час розгляду справи не заперечувала, а також подала відповідну заяву. Відповідач у судове засідання не з"явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся, у тому числі й шляхом виклику через оголошення в ЗМІ, заяви про розгляд справи за його відсутності, клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до умов ст.224 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків, суд прийшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] згідно ордеру № 139 від 30.01.1988 року (а.с. 26-27). На підставі ордеру № 139 від 30.01.1988р. в квартиру заселено [PERSON], [PERSON] (донька позивача), [PERSON] (син позивача) (а.с. 27 зворот). Згідно довідки ЖЕО № 8 Дільниці № 1 від 26.09.2013р. за № 345 станом на 26.09.2013 року в квартирі зареєстровані: позивач у справі [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] (а.с. 6). Судом встановлено, що [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку з 08.10.2002 року згідно рішення суду (а.с. 20), яке скасоване ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2003 року (а.с. 18-19). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дзержинського районного суду від 12.01.2011 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], УЖКГ Криворізької міської ради, КП «Криворізьке БТІ», залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.03.2011 року, визнано недійсними розпорядження органу приватизації УЖКГ виконкому Криворізької міської ради Дз-122 від 25.03.2003 року на ім'я [PERSON] та [PERSON], свідоцтво про право власності №Дз-207 від 06.05.2003 року на [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON], приватизацію [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON], заяву на ім'я УЖКГ виконкому Криворізької міської ради від імені [PERSON] та [PERSON] на приватизацію [ADDRESS], Витяг про реєстрацію права власності №628249 від 26.05.2003 року, реєстраційний номер 1206451 на [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON], виданий Криворізьким БТІ. Визнано за [PERSON] право користування житловим приміщенням в [ADDRESS] та зобов'язано вселити [PERSON] у вказану квартиру (а.с. 15-16). Також вищевказаним рішенням Дзержинського районного суду від 12.01.2011 року встановлено, що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі зі згоди позивача (а.с. 16). Судом також встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09.04.2012р. [PERSON], [PERSON] відмовлено в позові до [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування, оскільки, зокрема, на момент пред'явлення позову до [PERSON] не сплинули строки, встановлені ст. 71, 72 ЖК України та відсутності підстав для визнання його втратившим право користування цим житловим приміщенням (а.с. 86-87). На момент розгляду вказаної справи, відповідач [PERSON] не був зареєстрованим у спірній квартирі (а.с. 88). Під час розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Зазначала, що відповідач так і не вселився в спірне приміщення, на виконавчі дії не з'являвся, однак зареєструвався у спірній квартирі, при цьому не сплачував житлово-комунальні послуги, квартирою не користується і не проживає в ній, має два будинки, де й мешкає. Реєстрація відповідача у спірній квартирі чинить їй перешкоди, оскільки на нього нараховуються комунальні послуги, які вона сплачує. У судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], кожен окремо, надали суду пояснення, що [PERSON] тривалий час, в тому числі й останні три роки, не проживає в спірній квартирі, спільного господарства з [PERSON] не веде, на виконавчі дії по вселенню не являється, однак в квартирі зареєструвався. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 27.04.2012року (а.с. 34,35). У судовому засіданні, позивач, свідки ствердили, що [PERSON] з 27.04.2012року в спірній квартирі не проживає. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON], зареєструвавшись у спірній квартирі, на виконавчі дії по вселенню не являвся (а.с. 7-9). Разом з тим, відповідач [PERSON] на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 січня 2011 року, яке набрало законної сили, зареєструвався в спірній квартирі та набув права користування житловим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Приписами ст. 150 Житлового Кодексу УРСР передбачено право власника, наймача використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження або втручання у право власника, наймача можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР квартиронаймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Із пояснень позивача та свідків, наданих ними особисто в суді, наявних в матеріалах справи письмових доказів, вбачається, що позивач у справі проживає у спірній квартирі разом із сином з 1987року - з моменту заселення на підставі відповідного ордеру. Відповідач був зареєстрований та вселений в квартиру зі згоди позивача як член сім'ї . У подальшому, шлюб між сторонами у справі розірвано, відповідач зі спірної квартири виїхав, у подальшому був знятий з реєстрації, а у 2012 році знов зареєструвався, однак в квартирі [ADDRESS] після реєстрації в ній фактично не проживав. Тобто, [PERSON], зареєструвавшись у спірній квартирі, з 27 квітня 2012 року не проживав в ній, та не виконував своїх обов'язків, з урахуванням ст. 64 ЖК УРСР. Також судом встановлено, що відповідач має реєстрацію в спірному приміщенні, однак у цьому приміщенні він не проживає, відповідач також має у власності інше житло - у будинку [ADDRESS] (а.с. 13, 65-67), однак не зареєстрований в ньому, крім того, відповідач не веде з [PERSON] спільного господарства, шлюб між сторонами розірвано, витрати на комунальні послуги не сплачує. Судом не встановлено, що між сторонами у справі обумовлено певний порядок користування жилим приміщенням. Порядок визнання осіб, такими що втратили право користування передбачено ст.. 71-72 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1, 2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Слід зазначити, що ч. 3 ст. 71 УРСР визначила підстави, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про поважність не проживання відповідача у спірній квартирі починаючи з моменту його реєстрації в ній і до моменту пред'явлення позову. Згідно з ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61цього Кодексу. З урахуванням викладеного, оскільки відповідач не проживає в спірній квартирі понад встановлені ст.. 71, 72 ЖК УРСР строки, при цьому факт реєстрації відповідача в спірній квартири призводить до нарахування на нього послуг за житлово-комунальні послуги, які мають сплачувати її наймачі (користувачі), тому суд вважає можливим визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою площею за вищеназваною адресою. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, у підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цьому приміщенні. Таким чином, дослідивши матеріали та проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Разом з тим, суд не розглядає вимогу позивача про зняття арешту з квартири [ADDRESS], заявлену в уточненому позові від 07.05.2014р. (а.с. 63), оскільки позивач має право змінити підставу або предмет позову (ст.. 27, 31 ЦПК України). Одночасна зміна предмету та підстав позову не допускається, однак позивач не позбавлена можливості заявити позов про зняття арешту зі спірної квартири, з обґрунтуванням відповідних підстав та предмету позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України відповідно до якої, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сплачена сума судового збору (а.с.1, 39) в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved