Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Олешківська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування, та виселення зі службового житлового приміщення. В позовній заяві зазначено, що на підставі рішення виконкому Олешківської міської ради відповідачу, в період його роботи у виконавчому комітеті Цюрупинської міської ради, виданий ордер та укладено договір найму службового житлового приміщення - квартири, що перебуває у комунальній власності позивача. Відповідач не реагує на вимогу позивача щодо звільнення вищевказаного займаного службового житлового приміщення у зв`язку з припиненням трудових відносин з виконавчим комітетом та звернутися до органу реєстрації для зняття з реєстрації місця проживання, тому позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивача Волкова О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав відзив на позов. Судом встановлено, що на підставі акту приймання - передачі від 24.06.1998 року у комунальній власності Олешківської міської територіальної громади в особі Олешківської (Цюрупинської міської ради знаходиться багатоквартирний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету Олешківської міської ради «Про надання статусу службового жилого приміщення» від 26.09.2018 року № 303, надано статус службового жилого приміщення однокімнатній квартирі [ADDRESS] . Загальна площа квартири 32,4 кв.м., з них жила 17,1 кв.м., яка є об`єктом комунальної власності Олешківської міської ради. Судом також встановлено, що відповідач з 05 липня 2016 року прийнятий водієм до виконавчого комітету Цюрупинської міської ради; з 25 березня 2019 року призначений на посаду спеціаліста І категорії відділу з питань забезпечення життєдіяльності міста виконавчого комітету Олешківської міської ради в порядку переведення з посади водія виконавчого комітету, як такого, що пройшов за конкурсом. [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Олешківської міської ради «Про надання службового жилого приміщення» від 24.10.2018 року № 358, надано службове жиле приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , 31 жовтня 2018 року видано йому ордер № 8 на вказане приміщення та 06 листопада 2018 року укладено договір найму службового житлового приміщення. Відповідач з 11 грудня 2020 року звільнений з посади спеціаліста І категорії відділу з питань забезпечення життєдіяльності міста виконавчого комітету Олешківської міської ради за угодою сторін. Вказане підтверджується розпорядженням міського голови від 04.07.2016 року № 99/2-5, розпорядженням міського голови від 21.03.2019 року та розпорядженням міського голови від 10.12.2020 року № 234/06-03 відповідно. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Відповідно до статті 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Стаття 125 ЖК передбачає чіткий перелік осіб, яки не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу. Отже, статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Суд вважає, що виселення відповідача дійсно переслідує легітимну мету - реалізація прав власника житлового приміщення на розпорядження своєю власністю тобто використання житлового приміщення за призначенням - вселення інших працівників органу місцевого самоврядування, що у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Представник позивача зазначає, що займане відповідачем службове житло може бути переведене до громадського житлового фонду з метою його надання особам, що перебувають на квартирному обліку при виконавчому комітеті Олешківської міської ради щодо поліпшення житлових умов. Наявність осіб, що потребують поліпшення житлових умов підтверджується рішенням виконавчого комітету Олешківської міської ради № 20 від 22.01.2020 року та додатками до нього з якого вбачається, що в загальній черзі перебувають 49 осіб, в черзі на першочергове отримання житла 16 осіб, в черзі на позачергове отримання житла - 13 осіб. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» ("Zehentner v. Austria"), заява N 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60-63). Суд вважає, що виселення відповідача зі службової квартири не становитиме надмірний тягар, оскільки у нього наявне інше житло, у якому він проживав до вселення в службову квартиру, а саме належний матері відповідача житловий будинок [ADDRESS] , крім того, суд звертає увагу, що 09.10.2018 року відповідач надав розписку, в якій зазначив, що він проінформований про випадки звільнення займаного службового приміщення, всі питання щодо користування службовим житловим приміщенням вирішуються з власником житлового приміщення - Олешківською міською радою. Позивачем надано достатні докази на підтвердження права власності на квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зокрема, акт приймання-передачі житлового будинку [ADDRESS] у власність територіальної громади від 24.06.1998 року, надання квартирі [ADDRESS] у вказаному будинку статусу службового житлового приміщення (рішення виконавчого комітету №303 від 26.09.2018 року), а технічний паспорт на квартиру є лише її технічним описом, а не правовстановлюючим документом. Відсутність державної реєстрації права власності позивача сама по собі не вказує на відсутність в нього права власності, що виникло з документів, зазначених вище, а тому доводи відповідача про відсутність правовстановлюючих документів на займане ним житлове приміщення суд до уваги не приймає. Відповідно до статті 123 ЖК, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Судом встановлено, що 06 листопада 2018 року між КП «Побут» та відповідачем на підставі ордеру укладено договір найму службового житлового приміщення згідно з яким наймодавець передав наймачеві у безстрокове користування службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , разом з тим, питання виселення осіб, яким надано службове житло, в зв`язку з припиненням трудового договору, прямо врегульовано законом, а саме статтями 124, 125 ЖК, а тому посилання відповідача на безстроковість права користування житлом є необґрунтованими. Оскільки жиле приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить до власності територіальної громади в особі Олешківської міської ради, має статус службового, відповідач вселився у відповідне житлове приміщення як працівник виконавчого комітету Олешківської міської ради, з яким трудові відносини було припинено, вимога позивача про виселення відповідача із службового приміщення є обґрунтованою, при цьому, виселення відповідача не становитиме порушення права особи на повагу до приватного і сімейного життя та до свого житла, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд зазначає, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку буде саме виселення відповідача із займаного житлового приміщення, що фактично призведе до усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном та є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому заявлені одночасно вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не є належним способом захисту порушеного права, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд не вбачає. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача, оскільки позовні вимоги фактично задоволено. На підставі викладеного,

Outcome: partial