Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину автомобіля. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.06.1992 року. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, який зареєстровано за відповідачем. Але, як зазначає позивачка, вона працювала на рівні з чоловіком, тому вищевказаний автомобіль купувався за спільні кошти. Від шлюбу подружжя має двох доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Незважаючи на те, як зазначає позивач, що автомобіль придбано за спільні гроші, відповідач не дозволяє користуватися автомобілем, ані позивачці, ані їхнім дітям та онукам. З відповіді ТОВ «Консультаційно-оціночна компанію «Дисконт», вбачається, що вартість оспорюваного майна - автомобіля Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , зеленого кольору, об`єм двигуна 1498 см. куб., реєстраційний номер: [NUMBER] , становить 3 100 дол. США, або 81 916 грн. (згідно курсу НБУ на 06.10.2021 р. 1 дол. США = 26,4244 грн.). Позивач зазначає, що останній час між подружжям виникають сварки, також і щодо користування автомобілем зокрема, відповідач постійно наголошує, що автомобіль являється його власністю, так як зареєстрований за ним, тому позивачка змушена звернутися до суду для захисту свого порушеного права, так як між подружжям не досягнуто домовленості, щодо поділу вищезазначеного автомобіля. Тому вона просить визнати автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , зеленого кольору, об`єм двигуна 1498 см. куб., реєстраційний номер: [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею - [PERSON] право власності на 1/2 частку даного автомобіля, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку даного автомобіля, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засіданні не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, враховуючи подані сторони заяви, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, встановив наступне. Як вбачається із матеріалів справи, сторони по справі з 06.06.1992 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 17.08.2021 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві. За час перебування у шлюбі сторони набули у власність автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстроване Полтавським ВРЕР 28.02.2012 р., власником якого вказаний відповідач - [PERSON] .. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз наведених норм сімейного законодавства та положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), дає підстави для висновку, що у разі придбання майна у період зареєстрованого шлюбу спільність майна презюмується, а тягар доказування відсутності спільного майна покладається на сторону, яка це оспорює. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, зважаючи на те, що автомобіль був придбаний у період зареєстрованого шлюбу сторін, зазначене не оспорювалось відповідачем, тому суд дійшов висновку, що спірний автомобіль набув статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя і в цій частині позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Суду не надано доказів наявності між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а тому слід виходити з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на автомобіль є рівними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11). Суд приймає визнання позову відповідачем та вважає, що за встановлених обставин за позивачем підлягає визнання права власності на 1/2 частку спірного автомобіля, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на іншу 1/2 частку спірного автомобіля, суд вважає необхідним відмовити. Оскільки процесуальне право вимоги виникає за представником на підставі ст.ст.59,60 ЦПК України, яке у позивачки відсутнє. Крім того, право власності зареєстроване за відповідачем у розмірі 1/1 частка, а при визнанні за позивачкою 1/2 частки, розмір частки відповідача зменшується на 1/2 частку і буде становити 1/2 частку. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено суму судового збору у розмірі 908,00 грн. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина сплаченого позивачем судового збору - 454,00 грн.

Outcome: partial