Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з квартири. Посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 05.09.2013 року належить на праві власності квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - онук та [PERSON] , [INFO] . У серпні 2008 року вона надала можливість [PERSON] вселитись у належну їй квартиру у зв`язку з тим, що між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Проте, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25.02.2020 року шлюб між ними було розірвано. Відповідач не є членом її сім`ї. Вказувала на те, що в [PERSON] є інше житло за адресою [ADDRESS] . Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про звільнення квартири, оскільки син не бажає проживати з колишньою дружиною під одним дахом. Проте остання не бажає зніматись з реєстрації та виселятись, вважаючи, що квартира належить їй. У добровільному порядку спір між сторонами вирішено не було. Просила усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] із займаної квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.04.2021 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача було подано відзив на позов. У поданому відзиві відповідач проти позову заперечувала. Вказувала на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином позивача [PERSON] . З 2002 року вони спільно проживають за адресою [ADDRESS] . Разом із нею також проживає її малолітній син [PERSON] . Вселилась до квартири як член сім`ї. Також зазначила, що 17.12.2010 року її чоловік [PERSON] за спільні сімейні кошти придбав кімнату у квартирі спільного заселення, що належала [PERSON] та складалася з однієї житлової кімнати, коридору загального користування з квартирою [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу було оформлено на позивача. У зв`язку з тим, що вони проживали у спірній квартирі, капітальний ремонт у ній було зроблено за їх спільні сімейні кошти. 26.05.2005 року за позивачкою було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , де підставою виникнення зазначено договір дарування від 28.04.2005 року. Отже, [PERSON] , на той час її чоловік, передав безоплатно у власність [PERSON] зазначену квартиру, в якій вони проживали. На даний час позивач проживає в квартирі [ADDRESS] , де зареєстровано її місце проживання. Вона не чинить їй перешкод у доступі до житла. Конституційне право на житло відповідача порушується з боку власниці спірної квартири [PERSON] , яка чинить їй перешкоди у користуванні житлом, зловживаючи своїми правами. Вказувала на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особіт в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому її наступне виселення з житла є невиправланим втручанням та порушенням права на повагу до житла. Вважає, що позовні вимоги безпідставні. Позивачем не враховані інтереси відповідача, яка з 2002 року проживає у спірній квартирі разом із малолітнім сином. Квартира є їх єдиним місцем проживання. Офіційне припинення сімейних відносин із сином власниці будинку, не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 01.06.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та підтвердила, викладені в позовній заяві обставини. Пояснила суду, що у них з відповідачкою конфліктні відносини, у неї є інше житло. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав. Пояснив суду, що відповідач вселилась у квартиру як дружина сина позивача. На даний час між ними шлюб розірвано. Просив позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просила відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду показав, що відповідач його колишня дружина. На даний час шлюбні відносини між ними припинено. Між ними існувала домовленість: він передає їй кошти в сумі 20000 доларів США, а вона з`їжджає. Однак, [PERSON] свою частину домовленості не виконувала, незважаючи на те, що він кошти їй передав. Свідок [PERSON] суду показала, що перебуває у дружніх відносинах з [PERSON] . Остання фактично проживає у квартирі [ADDRESS] , іншого житла у неї немає. Заробітна плата у неї невисока. Суд, заслухавши вступне слово позивача, представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2013 року належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с.9-11). Підстави встановлення права користування житлом подружжя, обсяг прав щодо житла, підстави, порядок і правові наслідки припинення права на житло залежать насамперед від виду житлового фонду, до якого відноситься житлове приміщення, а також від підстав користування цим житлом другого з подружжя. Таким чином, оскільки спірне житлове приміщення перебуває у приватній власності, а тому при вирішенні даного спору суд керується нормами Цивільного кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини. Так, статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. 20.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (а.с.42). Відповідач [PERSON] , [INFO] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] у 2007 році у якості невістки власника (а.с.20, 23). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.43) Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25.02.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.12-13). Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Зокрема, за змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Одночасно, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено і захист такого основного права особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії. Пунктом 2 ст. 8 Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на практику Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи «Новоселецький проти України», «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Прокопович проти Росії». Аналізуючи вище викладене, суд зауважує, що втручання у житлові права осіб має бути виправданим та необхідним у демократичному суспільстві. Суд зобов`язаний встановити чи є нагальна потреба у виселенні та чи будуть при цьому дотримані межі розсуду. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу («дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство»). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як було встановлено судом [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірному житлі за згодою власника, після вступу у шлюб із сином позивача, тобто як член сім`ї, що не суперечить змісту статей 64,156 ЖК України у визначенні поняття "член сім`ї власника житла". Вказану обставину позивач не заперечувала. На даний час [PERSON] - зареєстрована, постійно проживає в спірній квартирі з моменту вселення та до теперішнього часу, тому право користування житлом відповідач не втратила. Розірвання шлюбу із сином позивача не є підставою для звільнення житла його дружиною, оскільки припинення сімейних відносин не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Однак, належних і допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених статтею 157 ЖК України, підстав для виселення членів сім`ї власника жилого будинку суду не надано. Окрім того, суд враховує, що [PERSON] у власності іншого житла немає, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно №254795226 від 28.04.2021 року (а.с.57-58). Вказаною Інформацією спростовуються доводи представника позивача про те, що у власності [PERSON] наявне інше житло, а саме 11/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Аналізуючи вище викладене, суд зауважує, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що:«у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Разом із тим, матерали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed