Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , про виселення, відповідно до якого просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти з реєстрації. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідач по справі - чоловік, але ці відносини носять лише формальний характер, оскільки відповідач не проживає з нею однією сім`єю, мешкає в іншому місті, а саме м. Одеса. Ані її долею, ані долею їх спільної дитини не цікавиться. Вона не бажає сплачувати за відповідача комунальні платежі. Вказує, що у неї скрутне матеріальне становище, а наявність реєстрації відповідача в її квартирі змушує нести витрати за комунальні послуги і за нього, в той час як він не користується і не проживає у квартирі вже понад півтора роки. На підставі вищевикладеного вона і звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав. 25 січня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 11 березня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що дійсно згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації 08.06.1993 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності 5 особам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /позивачу, яка змінила прізвище у зв`язку з укладанням шлюбу/ в рівних частках. Згідно копії домової книги, у вищезгаданій квартирі зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки, виданої Шабівською сільською радою 22.12.2020 року за № 1519, [PERSON] є мешканкою [ADDRESS] . Дійсно згідно запису по господарської книги сільської ради за 2016-2020 рр, особовий рахунок № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] частинах домоволодіння проживають: [PERSON] , 1988 року народження та [PERSON] , 2010 року народження. Згідно довідки № 703 від 04.07.2018 року, [PERSON] має доньку - [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом з дитинства; отримує соціальну допомогу на дитину-інваліда. У відповідності до акту обстеження побутових умов проживання [PERSON] , складеного 22.12.2020 року, вона проживає в квартирі [ADDRESS] . За вказаною адресою проживають мати та донька. Батько не мешкає за вказаною адресою з липня 2019 року. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Вказаного правового висновку дійшов ВСУ у своїй постанові від 30.10.2019 року у справі № 390/131/18. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Таким чином, суд не виходить з назви самого позову, а враховує характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову) задля правильно обраного правового обґрунтування. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказуючи на порушення свого права, позивач наполягала на надмірній сплаті нею комунальних послуг, несення витрат і за відповідача. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ч.2 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на квартиру [ADDRESS] , ту обставину, що відповідач не проживає в ній з липня 2019 року, що станом на день винесення рішення перевищує встановлені чинним законодавством строки відсутності проживання наймача, втратив інтерес до вказаної житлової площі, а також те що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення.

Outcome: approved