Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

До Ленінського районного суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позові [PERSON] зазначає, що у 2011 році її сестра [PERSON] надала в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США. Відповідач повертала борг частково. Так 27.05.2016 року була повернута чергова сума боргу в розмірі 1280 доларів США. Залишок заборгованості в сумі 1700 доларів США, що станом на 10.10.2017 року було еквівалентно 45135, 00 грн., відповідач зобов`язалась повернути в листопаді 2016 року, однак до теперішнього часу борг не повернуто. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] позивачка по справі, на підставі ст. 1269 ЦК України, шляхом подання до приватного нотаріса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В,В., заяви про прийняття спадщини у встановлений шести місячний строк з часу відкриття спадщини. Інші спадкоємці за законом відсутні. Після прийняття спадщини, позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення боргу, також направляла [PERSON] письмову вимогу, яка залишилась без задоволення. Відповідач в добровільному порядку не бажає виконувати умови договору позики та не збирається повертати борг, у зв`язку з чим, позивачка звернулася до суду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Кляшторна Ю.В. підтвердила суду факти, викладі у позовній заяві, надала суду оригінал розписки [PERSON] , в якій зазначено, що заборгованість в розмірі 1700 доларів США, [PERSON] зобов`язується повернути у листопаді 2016 року. Також, посилаючись на норми закону, представник позивача просила суд стягнути з відповідача три процента річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором, проценти за користування коштами та судові витрати, які складаються з витрат на послуги адвоката та судовий збір. На позовних вимогах наполягає та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим, безпідставним та таким, що не відповідає нормам Закону. Представник відповідача зазначав, що позивачем не надано договору позики, згідно з яким [PERSON] отримала грошові кошти. У справі відсутні беззаперечні докази існування договору позики між [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача доводив суду, що [PERSON] не отримувала коштів від [PERSON] , а лише допомогла передати борг іншої особи. А зі змісту розписки, наданої позивачем до матеріалів справи не випливає, що позивач позичив відповідачу гроші, а розписка була написана відповідачем 27.05.2016 року, як підтвердження про передачу грошових коштів з метою передачі грошей від боржника позикодавцю в майбутньому, тобто розписка про виконання посередницьких послуг між Позичальником та Позикодавцем, отже, між сторонами не виникли відносини, які випливають з договору позики, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для стягнення боргу. Тобто, на думку відповідача з розписки, складеної 27.05.2016 року, не вбачається кому, коли, де та в якому розмірі та на яких умовах [PERSON] надавала кошти у борг, розписка не містить відомостей про отримання грошей саме [PERSON] , а розписка яка є в матеріалах справи має іншу правову природу, на відміну від договору позики, тому у задоволенні позову слід відмовити. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ході судового розгляду було доведено та підтверджено належними доказами, що у 2016 році, між сестрою позивача [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Згідно вищезазначеного договору, 27.05.2016 року [PERSON] повернула [PERSON] борг в сумі 1280 доларов, залишок боргу в сумі 1700 доларів, відповідач зобов`язалась повернути в листопаді 2016 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , копія якого приєднана до матеріалів справи. Спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] позивачка по справі, на підставі ст. 1269 ЦК України, шляхом подання до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В,В., заяви про прийняття спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України шести місячний строк з часу відкриття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію з спадковому реєстрі, копія якого додана до позову. Інші спадкоємці за законом відсутні. Після прийняття спадщини, позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення боргу, також направляла [PERSON] письмову вимогу, яка залишилась без задоволення. Відповідач в добровільному порядку не бажає виконувати умови договору позики та не збирається повертати борг. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно п.1 статті 1049 діючого Цивільного кодексу України, передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно - правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Отже, 3% річних підлягають стягненню за період з 01 грудня 2016 року по 05.04.2019р. в сумі 120\~доларів США.\~ Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ТІК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Розмір процентів за користування коштами договором не встановлювався, таким чином визначається на рівні облікової ставки НБУ, та підлягає стягненню за період з 27.05.2016 року по 05.04.2019 рік. в сумі 751.93 доларів США. Відповідно до статті 192 ТІК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються не території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказана позиція також взаємоузгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. У постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначено, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Отдже, з урахуванням належних та допустимих доказів по справі, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В той же час, відповідачем не було надано суду належних та достовірних доказів, в розумінні\~Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження існування будь якої іншої правової природи. Не надано представником відповідача належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не отримувала коштів від [PERSON] , а лише допомогла передати борг іншої особи. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Факт одержання відповідачкою грошей та факт їх неповернення підтверджується тим, що оригінал розписки знаходиться у позивача, отже заявлені позовні вимоги є законними та обгрунтованими. Що стосується стягнення втрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідності до ч. 2ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Разом з цим в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. Таким чином, понесені позивачем витрати за надану їй правову допомогу в сумі 8514 грн. суд вважає повінстю доведеними. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~суд присуджує стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 769 грн.

Outcome: approved