Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

В лютому 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищевказаним позовом, якому просить суд стягнути зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором SAMDN50000049951963 від 19 червня 2019 року у розмірі 157296,93 грн., станом на 18.01.2021 року та судові витрати у розмірі 2270,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначають, що між сторонами укладено договір про надання банківських послуг б/н від 13 вересня 2011 року, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі та на умовах, передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг. В порушення умов зазначеного договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 19 червня 2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Додаткову Угоду, за умовами якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 Додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1. Додаткової Угоди. Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3. Додаткової Угоди. Відповідно до п. 1.36 Додаткової угоди ця угода відповідно до ст. 212 ЦПК України укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п. 1.5 Угоди вступають в дію умови про анулювання заборгованості, призначені п. 1.2 Угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачене п. 1.4 Угоди. Пунктом 1.6.1 Угоди встановлено, що в разі прострочення виконання клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2 Угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умов про анулювання частини заборгованості. Передбачене п. 1.2 Умови про зміну процентної ставки передбачене п. 1.4 Угоди не поширюється. Відповідно до п. 1.7 в разі порушення клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 31 безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредитує 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п. 1.3 Угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 Угоди), є простроченою, зазначено п. 1.7.2 Угоди. Відповідач не надав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 18 січня 2021 року заборгованість становить 157296,93 грн., яка складається з наступного: -7014,05 грн. - заборгованість за кредитом; -3126,25 грн. -заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -147156,63 грн. - заборгованість по пені. Посилаючись на право кредитодавця вимагати стягнення в примусовому порядку частини заборгованості, просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 157 296,93 грн. та судові витрати у розмірі 2270,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2021 року головуючим суддею у даній цивільній справі визначено Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду від 05 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи на 01 квітня 2021 року. Відповідач скориставшись своїм процесуальним правом надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовні вимоги в повному обсязі. У відзиві відповідач зазначає, що 19 червня 2019 року між нею та позивачем був укладений договір про реструктуризацію (Додаткову Угоду) на термін три місяці. При цьому нею було внесено кошти на суму 5344,82 грн. і по 10063, 93 грн. щомісячно, кожні три місяці підряд потрібно було сплачувати кошти, як це було передбачено умовами договору. Зазначає, що погодилася на такі умови, не прочитала до кінця договір, тому що не було іншого вибору та часу. Так як 02.07.2019 року була угода з приводу продажу належній їй квартири за адресою: [ADDRESS] та купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , під час угоди виявилось накладений арешт на майно ДВС. На виконанні у Оболонському районному відділі ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження № 57603469 по виконанню рішення Оболонського районного суду м. Києва № 756/14822/17 від 30 серпня 2018 року про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 13 вересня 2011 року у розмірі 35309,45 грн. Для його закриття та зняття арешту, вона була вимушена внести суму 3858,94 грн. та підписати Додаткову угоду банку, щоб його зняли. Коли відповідачем з`ясувалися всі причини, то виявилося, що розгляд справи був раніше, а саме 07 травня 2018 року. Враховуючи те, що судом було прийнято заочне рішення за одне судове засідання, нею було подано апеляційну скаргу на рішення, однак скаргу було повернуто, оскільки на той момент в неї не було коштів для сплати судового збору. Тож рішення набрало чинності та примусово перебувало на виконанні. Стосовно цієї додаткової угоди, ТОВ «Акцент Банк» звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. про стягнення з відповідача заборгованості на суму 69513,01 грн. і виконавчою службою вже з липня 2019 року із зарплати стали відраховувати 20 % коштів кожного місяця. В свою чергу звернулася до суду із позовними вимогами про визнання виконавчого нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. 30 березня 2020 року позовні вимоги були задоволені судом в повному обсязі. У відзиві зазначає, що не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк». Також зазначає, що має вкрай тяжкий матеріальний стан, на її самостійному утриманні знаходяться троє дітей, двоє з яких є інвалідами дитинства і потребують реабілітації, та медикаментозного лікування, на що потрібно великі кошти, яких вона не має. Від представника позивача 12 травня 2021 року надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що між банком та [PERSON] 13.09.2011 року укладено кредитний договір. Відповідач не надав своєчасну банку грошові кошти для погашення заборгованості, внаслідок чого утворилася заборгованість. Між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 19 червня 2019 року підписано Додаткову угоду, за умовами якого банк здійснив анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 Додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1 Додаткової угоди. Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3 Додаткової угоди. Відповідач добровільно уклала з банком договір, будь-яких підтверджень в обмеженні її можливості прочитати договір в момент підписання, вона не вказала. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання не виконала. Зазначають, що посилання відповідача на правовідносини з АТ «Акцент Банк» жодним чином не стосуються предмета спору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві АТ КБ "ПриватБанк" просив суд розглянути справу за відсутності його представника та не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та проводити розгляд справи без її участі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що 13 вересня 2011 року між ПАТ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено Кредитний договір б/н, за умовами якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. З анкети-заяви вбачається, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. 19 червня 2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Додаткову Угоду, за умовами якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 Додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1. Додаткової Угоди. Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3. Додаткової Угоди. Відповідно до п. 1.36 Додаткової угоди ця угода відповідно до ст.. 212 ЦПК України укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п. 1.5 Угоди вступають в дію умови про анулювання заборгованості, призначені п. 1.2 Угоди, умова про зміну процентної ставки , передбачене п. 1.4 Угоди. Пунктом 1.6.1 Угоди встановлено, що в разі прострочення виконання клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2 Угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умов про анулювання частини заборгованості. Передбачене п. 1.2 Умови про зміну процентної ставки передбачене п. 1.4 Угоди не поширюється. Відповідно до п. 1.7 в разі порушення клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 31 безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредитує 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п. 1.3 Угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 Угоди), є прострочено., зазначено п. 1.7.2 Угоди. Згідно наданого представником позивача розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором № SAMDN50000049951963 від 19 червня 2019 року станом на 18 січня 2021 року становить 157296,93 грн., яка складається з наступного: -7014,05 грн. - заборгованість за кредитом; -3126,25 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -147156,63 грн. - заборгованість по пені. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року стягнуто [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 вересня 2011 року у розмірі 33709,45 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. Постановою державного виконавця Оболонського районного відділу ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рудовською О.С. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 756/14822/17 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 13 вересня 2011 року та суму сплаченого судового збору у розмірі 1600 грн. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положення ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України) Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Як видно з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року, яке не оскаржено та набрало законної сили, АТ КБ «Приватбанк» реалізувало право, звернувшись до суду з позовом до [PERSON] у листопаді 2017 року та стягнувши увесь розмір кредитної заборгованості, який визначив станом на 19 червня 2017 року у розмірі 33709,45 грн., та складається з: 7940,45 грн. - заборгованість за кредитом, 4382,31 грн. - заборгованість по процентам, 19305,29 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 1581,40 грн. - нараховані штрафи, 500 грн. - фіксований штраф. (а.с. 61-64). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як видно з тексту позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору SAMDN50000049951963 від 19 червня 2019 року, проте матеріали справи не містять укладеного від цієї дати кредитного договору. З тексту укладеної Додаткової угоди видно, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання клієнтом зобов`язання за кредитним договором від 13 вересня 2011 року (а.с. 6). З огляду на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року вже була стягнута сума заборгованості за кредитним договором від 13 вересня 2011року, яке виконувалось в примусовому порядку, в тому числі й заборгованість за тілом кредиту в сумі 7940,45 грн. - заборгованість за кредитом, яку позивач просить суд вдруге стягнути з відповідача, що є порушенням ст. 61 Конституції України. Звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, оскільки позивачем реалізовано право на дострокове примусове стягнення усієї суми кредитної заборгованості, не може бути підставою для порушення ст. 61 Конституції України та подвійної відповідальності [PERSON] за кредитними зобов`язаннями в рамках укладеного 13 вересня 2011 року кредитного договору, тому в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно положення п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою позивачу в задоволені позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed