Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

В червні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» (далі - Банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та відшкодування судових витрат, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачкою взятих на себе кредитних зобов'язань. В свою чергу [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» про визнання недійсними положення Кредитного договору (п.2.2.3), мотивуючи свої вимоги порушенням позивачем положень Цивільного кодексу, Закону України «Про захист прав споживачів» та включення до кредитного договору несправедливих умов, що шкодить інтересам споживача. Вважає, що нею виконані всі зобов'язання за Кредитним договором, повністю погашена кредитна заборгованість, яка встановлена графіком, який є невід'ємною частиною договору. Залишок заборгованості, яку пред'являє до стягнення Банк не визнає, оскільки ця сума розрахована за формулою, яка передбачена п.2.2.3 Кредитного договору, яка суперечить актам цивільного законодавства. Просить поновити строк на звернення до суду, визнати недійсним п.2.2.3. Кредитного договору, визнати, що відповідач не виконав умови п.2.8 Кредитного договору та у нього не виникало право на зміну відсоткової ставки, а також визнати, що нею своєчасно і повністю виконані обов'язки за Кредитним договором №1490 від 25.11.2008р. Представник Банку Ковалик В.В., що діє на підставі довіреності юридичної особи, підтримав заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на обставини, викладені в позовній заяві та зазначив, що 25.11.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №1490, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит в сумі 28 890,00 гривень, на строк до 25 травня 2010 року, зі сплатою процентів в розмірі 5 % річних від непогашеної суми кредиту та платою за обслуговування кредиту, яка на момент укладання договору складала 0%, але в подальшому її розмір залежить від коефіцієнту коливання курсу долару США та розраховується за формулою наведеній в п.2.2.3. В подальшому, позивачка частково виконувала зобов'язання, але не в повному обсязі в зв'язку із чим заборгованість на 21.06.2012р. складає 19 981,87 грн., з яких 11 217,49 грн. - тіло кредиту, 1491, 54 грн. заборгованість за відсотками, 4 295,62 грн. - пеня, 332,52 грн. - штраф, 2644,70 грн. - плата за обслуговування кредиту. Не дивлячись на те, що відповідачка отримувала щомісячно смс-повідомлення, в якому зазначалася поточна сума заборгованості, вона їх ігнорувала та сплачувала суму заборгованості за графіком, який вже не був актуальним у зв'язку із зміною курсу долару США та зміною розміру плати за обслуговування кредиту, яку позичальниця зобов'язана сплачувати окрім тіла та процентів. Також представник позивача вважає, що відповідачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду з зустрічним позовом про захист прав споживачів, та просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги Банку не визнала та зазначила, що відповідачка отримала кредит за Кредитним договором №1490 від 25.11.2008 року, та щомісячно, відповідно до графіку, який є невід'ємною частиною договору сплачувала щомісячні внески. Зміни до зазначеного графіку не вносилися. Вважає, що Банк в порушення Цивільного кодексу, Закону «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» передбачив в договорі умови, які є несправедливими та суперечать принципу добросовісності - змінний розмір плати за обслуговування кредиту, розмір якої позичальнику не відомий в момент підписання договору. Графік платежів також не містить будь-яких даних про наявність в подальшому таких додаткових платежів. У зв'язку з наведеним, відповідачка виконувала Кредитний договір за графіком платежів, який був погоджений сторонами як невід'ємна сторона до кредитного договору №1490 від 25.11.2008р. та в подальшому не змінювався. Вважає, що відповідачка сплатила всі платежі, про що свідчать квитанції, заперечувала проти пропущення строків позовної давності, просила в позові банку відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд установив наступне. Правове регулювання кредитного договору здійснюється відповідно до норм §1,2 глави 71 Цивільного кодексу України. Приписами частини 1 статті 1054 визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 25 листопада 2008 року юридична особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» (Кредитор) та [PERSON] (Позичальник) уклали кредитний договір №1490 із забезпеченням (надалі - Кредитний договір). Предметом даного договору є кредит в сумі 28 890,00 гривень, які Кредитор надає Позичальникові у національній валюті України на строк по 25 травня 2010. Процентна ставка за користування кредитом складає 5 відсотків річних від непогашеної суми кредиту. Згідно умов Кредитного договору, позичальник зобов'язується своєчасно, а саме в терміни, встановлені Графіком платежів та в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити кредитодавцю всі передбачені цим Кредитним договором проценти за користування кредитом, плату за обслуговування кредиту та виконати всі інші грошові зобов'язання, передбачені цим Кредитним договором. Згідно п.9.5 Кредитного договору щомісячний платіж - це сума грошових коштів, що складається з процентів, частки суми основного боргу, плати за обслуговування кредиту і підлягає сплаті на умовах і в строк, встановлені цим договором. За графіком платежів, який є додатком 1 до Кредитного договору, щомісячна сума погашення заборгованості - складається з "тіла" кредиту, процентів за користування ним, плати за обслуговування кредиту. Частина основного боргу, що підлягає щомісячній платі на протязі дії Кредитного договору коливається від 1554,51 грн. до 1655,59 грн. Відсотки - від 114,77 грн. та зменшуються пропорційно зменшенню суми основного боргу. Сума плати за обслуговування кредиту вказана щомісячно на рівні 0,00 грн. Сутність Кредитного договору, яка встановлена ст.1054 Цивільного кодексу України полягає в тому, що Банк надає позичальнику грошові кошти, за користування якими позичальник сплачує проценти. Тобто проценти, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами. Водночас, умовами Кредитного договору (пункт 2.2.3), окрім процентів, передбачена сплата за обслуговування кредиту, яка розраховується за формулою та прив'язана до зміни курсу долару США, тобто є змінною величиною в бік збільшення тільки у випадку, якщо відношення коливання курсу долару до гривні на дату розрахунку плати за обслуговування кредиту до курсу долару до гривні, який діяв на дату підписання Кредитного договору є більшим ніж 1,01. Фактично, згідно наданого розрахунку заборгованості станом на 21 червня 2012 року сума плати за обслуговування кредиту щомісячно складала від 350 до 450 грн., що в 3-4 рази більше ніж розмір процентів за користування кредитом. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка отримала кредит в розмірі 28 890, 00 грн. та здійснювала його погашення (тіло та відсотки), відповідно до термінів, встановлених в графіку платежів. Останній платіж був зроблений 26 травня 2010 року. Із розрахунку заборгованості, який наданий Банком станом на 21.06.2012р. вбачається, що починаючи з 25.12.2008р. відповідачці нараховувалась щомісячна плата за обслуговування кредиту, на першочергове погашення якої спрямовувалися щомісячні платежі, а вже після цього - на погашення процентів та тіла, відповідно до черговості, встановленої п.3.2 Кредитного договору. У зв'язку з чим, банком нарахована заборгованість в розмірі 19 981,87 грн. При цьому, фактично, зазначені суми або їх орієнтовний розмір в Кредитному договорі та графіку платежів не зазначаються. Вони щомісячно змінюються та рахуються за математичною формулою, що наводиться в п.2.2.3. Кредитного договору. Це свідчить про те, що позичальник під час підписання договору фактично був позбавлений можливості ознайомитися з реальною сумою щомісячного платежу. Порядок надання банками та фінансовими установами фінансових послуг визначається Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом. Статтею 47 Закону «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Водночас, відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У статтях 18 і 19 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як вбачається зі змісту спірного положення Кредитного договору - пункту 2.2.3 - плата за обслуговування кредиту розраховується за певною формулою з декількома невідомими, які стануть відомі в майбутньому, тобто фактично при підписанні договору сторона-позичальник не може об'єктивно спрогнозувати розмір своїх подальших витрат, окрім тих, які зазначені в графіку. В той же час, графік платежів чітко вказує на відсутність щомісячної плати, так як навпроти кожного місяця розмір платежу встановлений на рівні 0, 00 грн. (відсутнє посилання на пункт договору або на формулу розрахунку). Це свідчить про надання у двозначний спосіб інформації позичальнику щодо умов кредитування під час підписання Кредитного договору. Крім того, представник банку не надав обґрунтованого пояснення залежності розміру щомісячних платежів за обслуговування кредиту в національній валюті України від коливання курсу іноземної валюти - долару США. Приписами статей 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки спірний пункт 2.2.3. Кредитного договору суперечить нормам статті 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вбачає підстави для визнання його недійсним. Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як вбачається зі змісту Кредитного договору, сторонами погоджено всі істотні умови вищевказаного правочину: розмір кредиту, валюту, в якій кредит буде надано, процентна ставки, порядок її зміни, строк дії договору, відповідальність. Частиною першою статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Сторони після підписання договору приступили до виконання своїх обов'язків - Банком була надана сума кредиту, позичальником відповідно до графіку сплачена заборгованість, тому суд вважає, що правочин міг бути вчинений і без включення до нього спірного положення - п.2.2.3. Відповідно до п.7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення договору, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відтак, позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають, оскільки заборгованість виникла у зв'язку із першочерговим направленням банком коштів на погашення плати за обслуговування кредиту (згідно черговості, встановленої п.3.2 Кредитного договору), положення щодо встановлення якої визнається судом недійсним з моменту укладення договору. Матеріалами справи встановлено, що звернення [PERSON] з позовом про захист порушеного суб'єктивного права мало місце за межами встановленого законом строку позовної давності. Як встановлено в частинах 2 і 5 статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Перше звернення до суду із зустрічним позовом, який в подальшому був залишений без розгляду, мало місце 18 березня 2013 року - тобто в межах строку позовної давності. Причини поважності пропуску строку позовної давності при повторному зверненні із зустрічним позовом позивачка і її представник обґрунтували станом здоров'я [PERSON], яка страждає на тяжке захворювання, що стало наслідком об'єктивної неможливості своєчасно звернутися до суду. За змістом статей 256 і 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку за правилами статті 253 ЦК України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За цивільним законодавством поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається з позовною заявою, та пов'язані з дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення нею процесуальних дій - звернення до суду за захистом порушеного права та підтверджені належними доказами. Відповідно до вимог частин 3, 4 і 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позовна давність по цивільній справі за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» пропущена з поважних причин, тому порушене право позивача підлягає захисту. В зустрічному позові [PERSON] ставить питання про визнання, що нею своєчасно і повністю виконані обов'язки за кредитним договором, визнати що відповідачем не виконані вимоги п.2.8 Кредитного договору та визнати, що у відповідача не виникло право на зміну відсоткової ставки за кредитом. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Разом з тим, суду не були надані докази виконання позивачкою усіх зобов'язань, які передбачені розділом 5 Кредитного договору. Питання про зміну розміру відсоткової ставки не були предметом розгляду цього спору, крім того, як свідчать матеріали справи, відсоткова ставка була незмінною на протязі дії кредитного договору. Тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. За таких обставин, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд визнає, що відповідачка здійснила платежі за кредитним договором, що були передбачені його умовами. Пункт 2.2.3. Кредитного договору судом визнається недійсним з моменту укладення цього договору, оскільки його положення вводять споживача кредитних послуг в оману, що суперечить актам цивільного законодавства. У зв'язку з цим, позовні вимоги банку до відповідачки не підлягають задоволенню, оскільки заявлену заборгованість складають суми, які виникли відповідно до п.2.2.3 Кредитного договору. Відповідачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані зі зверненням до суду і розглядом судової справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial