Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач 04.08.2014 року звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Земельно кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» та просила стягнути на її користь заробітну плату у розмірі 10\~215, 04 грн. та грошову компенсацію за затримку виплати у розмірі 24\~000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01.10.2008 року працювала на посаді спеціаліста відділу узгоджень Комунального підприємства «Земельно кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів». Наказом від 03.09.2012 року №72-к позивача було переведено на посаду начальника відділу узгоджень підприємства. Починаючи з 18.02.2013 року [PERSON] знаходилась на лікарняному та у серпні 07.08.2013 року отримала 3-ю групу інвалідності. 12.08.2013 року вона зявилась на місце роботи та предявила лікарняні листи, подала заяву про звільнення за станом здоровя, однак всупереч цього наказом №103-К від 19.07.2013 року її незаконно звільнили з посади на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогул). Вважає дане звільнення незаконним. На момент звільнення та до теперішнього часу їй не була здійснена оплата за листками непрацездатності, на підставі чого [PERSON] звернулась до суду. Позивач у судове засідання 10.12.2015 року не зявилась, проте надала суду заяву, за якою просила справу розглядати за її відсутності. У минулих судових засіданнях позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, жодних клопотань суду не заявляв та причини неявки суду не повідомив. Суд з урахуванням вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України за згодою позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних чи доказів при заочному розгляді. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, враховуючи пояснення позивача та перевіривши наведені в позові доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. З матеріалів справи, а саме копії трудової книжки серії БТ-І №4105732 на імя [PERSON], судом встановлено, що 01.10.2008 року наказом №К-78 позивач була прийнята на посаду спеціаліста відділу узгоджень КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів». 03.09.2007 року наказом №72-К переведена на посаду начальника відділу узгоджень підприємства (а.с. 105). Починаючи з 18.02.2012 року позивач перебувала на лікарняних. На підтвердження вказаного надала до підприємства копії листків непрацездатності: АВМ №724583, АГЕ №288179, АВМ №613123, АВМ №613299, АВМ №282921, АВМ №613725, АВМ №6139891 та 07.08.2013 року знята з обліку лікарні та [PERSON] була присвоєна 3 група інвалідності, про що свідчить виписка з акту огляду медико-соціальною експертною комісією №574323 від 07.08.2013 року (а.с.15). Також судом встановлено, що 19.07.2013 року згідно наказу директора КП «ЗКБ при УЗР» №103-к позивач була звільнена з посади за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогул) у період з 19.03.2013 року по 19.07.2013 року включно. Зазначене підтверджується наявним у матеріалах справи копією трудової книжки та листом Територіальної держаної інспекції з питань праці в Одеській області від 30.04.2014 року (а.с.4, 105). Однак, на момент звільнення оплата листків непрацездатності здійснена позивачу не була. У звязку з чим за зверненням гр.. [PERSON] щодо неоплати листків непрацездатності за рахунок фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності територіальною Державною інспекцією з питань праці в Одеській області з 29.04.2014 року по 30.04.2014 була здійснена перевірка документів кадрового бухгалтерського обліку КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів», ведення яких передбачено законодавством про працю, за період з липня 2013 року по листопад 2013 року та складено акт перевірки №15010400610 (а.с.41-42). З листа та витягу акту перевірки від 30.04.2014 року, наданих Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області (а.с.4, 41-42), було встановлено, що листом КП «ЗКБ при УЗР» від 18.09.2013 року №1424 вищезазначені листки непрацездатності були направлені до виконавчої дирекції Одеського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з проханням оглянути листи та надати висновки щодо їх достовірності. У відповідь надано інформацію, що листки непрацездатності серії АВМ 612142 на період з 18.02.2013 року по 04.03.2013 року (а.с.12), серії АВМ № 724583 на період з 04.03.2013 року по 18.03.2013 року (12), серії АВМ №613123 на період з 15.04.2013 року по 26.04.2013 року (а.с.10), серії АВМ №613299 на період з 30.04.2013 року по 16.05.2013 року (а.с.9), серії АВМ №282921 за період з 17.05.2013 року по 14.06.2013 року (8), серії АВМ №613725 на період з 17.06.2013 року по 22.07.2013 року (а.с.7), серії АВМ №613981 на період з 23.07.2013 року по 02.07.2013 року (а.с.6) видано обґрунтовано. Листок непрацездатності №288179 завірений печаткою та штампом лікувального закладу, який на теперішній час не існує, оскільки Усатівська дільничні лікарня ЗПСМ якого його видала з 01.01.2012 року була реорганізована в амбулаторію. Також, під час перевірки встановлено, що станом на момент перевірки документи щодо розгляду зазначених листків непрацездатності для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності відсутні. У порушення вимог ст.. 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства станом на момент перевірки позивачу не здійснена. [PERSON] України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,\~3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13,\~частини перша,\~друга,\~сьома статті 43 Конституції України). \~Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008\~зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (така правова позиція висловлена у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013). Відповідно до ст. 253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. У відповідності до ч.1 ст. 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством. Ч.1 ст. 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві. Абз. 2 ч. 2 даної статті вищевказаного Закону також встановлено, що оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому листок непрацездатності оплачується не по день звільнення, а в порядку, встановленому статтею 2 Закону України "Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування" (далі - [PERSON] N 2213), тобто за весь період до відновлення працездатності або встановлення МСЕК інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи. Кількість листків непрацездатності, які підлягатимуть оплаті, має визначатися за принципом, що вони видані за страховими випадками, які настали у період роботи. Згідно із частиною першою ст. 52 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18.01.2001 р. N 2240-III (далі - [PERSON]) документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження до страхувальника. Виплата зазначеної допомоги, згідно із частиною другою ст. 52 Закону, здійснюється у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Отже, допомога по тимчасовій непрацездатності повинна бути виплачена після її призначення у найближчий день установлений для виплати заробітної плати. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що доводи позивача є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються зібраними по справі доказами і відповідають вимогам закону, а тому позовні вимоги щодо стягнення\~\~з відповідача на користь позивачки допомоги на випадок тимчасової втрати непрацездатності внаслідок захворювання за листками непрацездатності підлягають частковому задоволенню. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що вимоги суду щодо надання копії трудової книжки позивача та відомостей про нарахування та виплати [PERSON] середньої заробітної плати відповідачем проігноровані та не виконанні, суд приймає до уваги розмір заробітної плати, заявлений позивачем, у сумі 2000, 00 грн.. Враховуючи, що підприємством як роботодавцем здійснюється оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, судом встановлено, що за листками непрацездатності: АВМ №724583, АГЕ №288179, АВМ №613123, АВМ №613299, АВМ №282921, АВМ №613725, АВМ №6139891, кількість днів, за які мають бути оплачені відповідачем, складають 35 днів. Середньоденна заробітна плата, виходячи із розміру заробітної плати позивача 2000 грн., складає за останній місяць перед звільненням 105, 26 грн. (2000грн. : 19 днів). Таким чином, підприємство мало сплатити за листками непрацездатності грошові кошти на суму 3\~684, 21 грн. (35 днів Х 105, 26 грн.). На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за листками непрацездатності у розмірі 3\~684, 21 грн. (три тисячі шістсот вісімдесят чотири гривень 21 коп.). Стосовно вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних при звільненні позивачу сум суд виходить з наступного. У відповідності з ч. 1 ст. 47 і ч. 1 ст. 116 КЗпП України, сплата всіх сум, які належать працівнику від підприємства або закладу, проводяться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~Такого правового висновку дійшов ВСУ у рішенні від 29.01.2014 року по справі 6-144ц13. У відповідності до постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розглядi справи про стягнення заробiтної плати у звязку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, наступного дня пiсля предявлення ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи по день постановлення рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi. У разi непроведення розрахунку у звязку iз виникненням спору про розмiр належних до виплати сум вимоги про вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку пiдлягають задоволенню у повному обсязi, якщо спiр вирiшено на користь позивача або такого висновку дiйде суд, що розглядає справу. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8\~лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Установивши, що КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» не було здійснено повного розрахунку з [PERSON] у день її звільнення, суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. За розрахунком позивача сума, яка має бути стягнута з відповідача на її користь за весь час затримки, а саме починаючи з 19.07.2013 року тобто з моменту звільнення, складає 24\~000 (двадцять чотири тисячі 00 грн) грн.. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи,

Outcome: partial