Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги, посилаючись на його необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи скарги, матеріали справи, вважає, що рішення підлягає зміні, виходячи з наступного. Матеріалами справи та судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом №40-к від 22.10.2015 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Автотранспортного підприємства, яке відноситься до МКП "Дніпропетровський електротранспорт", машиністом екскаватору. За час роботи в АТП у період з 13.01.2016 року по 25.01.2016 року він перебував на лікарняному за загальним захворюванням - гострий не уточнений бронхіт та в період з 26.01.2016 року по 19.02.2016 року за загальним захворюванням - остеопороз. А 26 лютого 2016 року звернувся до адміністрації АТП із заявою про звільнення за власним бажанням. Наказом №03-к від 29.02.2016 року позивач був звільнений з АТП за власним бажанням на підставі власноручної заяви. Відмовляючи у вимогах [PERSON] про визнання незаконним Наказу 03-к та зобов*язання відповідача видати наказ про звільнення за ст. 40 ч.1п.2 КЗпПУ за станом здоров*я, суд 1-ї інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача згідно зі ст.38 КЗпП України здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства та у відповідності до його заяви, в якій він особисто просив його звільнити за власним бажанням. Крім цього, суд виходив з того, що відповідач - Автотранспортне підприємство є структурним підрозділом Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" та згідно Статуту останнього - без права юридичної особи, що підтверджено копією Статуту, а тому за своїм статусом Автотранспортне підприємство не може виступати в якості відповідача, оскільки не є відокремленою самостійною юридичною особою, права якої обумовлені ст.80 ЦК України. Райсудом в судовому засіданні було роз'яснено позивачу право на уточнення позовних вимог відповідно до вимог ст.33 ЦПК України, проте, він не скористався зазначеним правом. Апеляційний суд вважає висновки райсуду відносно неналежного відповідача обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на наданому підприємством доказі, а тому за цих підстав позовні вимоги не могли бути судом задоволені і висновки про відмову у позовних вимогах є законними. Разом з тим, не можна визнати правильними, такими, що відповідають вимогам процесуального закону, судові висновки відносно суті заявлених вимог, зокрема, щодо законності звільнення позивача за ст.38 КЗпПУ, - оскільки не може вирішуватись по суті спір, якщо встановлено, що його заявлено не до належного відповідача та у сторони залишається право на пред*явлення тих самих вимог до іншого, належного відповідача. За таких підстав та відповідно до правил ст.309 ЦПКУ рішення повинне бути зміненим з виключенням із його мотивованої частини висновків суду щодо законності звільнення позивача з роботи. Апеляційна скарга, з врахування викладеного, підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial