Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

В травні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Чернігові ради про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 21.06.2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції , актовий запис - № 733, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] р.н.,що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис - № 369. 03.10.2014 р. рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Зі слів позивача шлюбні стосунки з відповідачем були припинені з січня 2014 року. У звязку з постійними конфліктами які негативно впливали на дитину в січні 2014 р. позивач була змушена переїхати до м.Чернігова в квартиру своєї матері. Спорів стосовно міста проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати з позивачем. Весь час відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував не виявляв бажання, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до малолітньої доньки [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. У вересні 2015 року відповідач по справі [PERSON] звернувсь до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної м.Чернігові ради про встановлення часу спілкування батька з дитиною. Свої позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом [PERSON] обгрунтовує наступними обставинами. 21.06.2008 року між ним та позивачем за первісним позовом відповідачем за зустрічним позовом було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції , актовий запис-№ 733, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] р. н., що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис - 369. 03.10.2014 р. рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом, просив суд: встановити [PERSON] час для спілкування із донькою - [PERSON] за наступним графіком: -кожні другі вихідні (субота та неділя) щомісяця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; -в літній період - 14 днів, за попередньою домовленістю з матір'ю дитини; -також дозволити необмежене спілкування за допомогою телефонного, електронного та іншого зв'язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування з урахуванням розпорядку дня дитини. В судовому засіданні позивач за первісним позовом з»явилась. Позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Проти зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у повному обсязі. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та його представник в судове засідання з»явились. Проти задоволення первісного позову заперечувала в повному обсязі, просили суд відмовити. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі. Просили суд задовольнити. Третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради в судове засідання свого представника не направила. Надіслала на адресу суду листа про слухання справи у відсутність представника. Суд, дослідивши матеріали справи, первісний та зустрічний позов, письмові докази у справі, приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. За правилами п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що відповідачі у справі [PERSON]., [INFO] року народження, та [PERSON]., [INFO] року народження, перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.06.2008 року по 03.10.2014 року. Шлюб між ними був розірваний 03.10.2014 року, що засвідчується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.10.2014 р. по справі 369/8479/14-ц . Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] [INFO] р. н., що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис - 369. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано безспірних доказів, щодо наявності підстав передбачених ст. 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки , не наведено доказів стосовно ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до положень п.п.2,3 ст.150 Сімейного кодексу України, які кореспондуються з положеннями абз.1 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства", батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Як вбачається з матеріалів справи відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] надсилав кошти поштовими переказами на утримання малолітньої доньки, що підстверджується квитанціями про грошові перекази на суми від 300 до 500 гривень щомісячно. Рішенням Киво-Святошинського районного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року встановлено, що [PERSON] брав участь у матеріальному утриманні дитини шляхом здійснення поштових переказів на суми 300 до 500 гривень щомісячно, оскільки проживає в селі та немає великого доходу, вказаний факт перерахування коштів підтверджується наданими до суду копіями квитанцій про здійснення таких перерахувань. Як вбачається з висновку Деснянської районної в м.Чернігові ради №131 від 24.07.2015 року, відповідачі у справі, батько дитини [PERSON] , зі слів матері, мешкає окремо від дочки не займається її вихованням та не цікавиться її долею з квітня 2014 року. Згідно довідки дитячої поліклініки № 1 від 06.05.2015 року на профогляди та під час хвороби дитина з»являється у супроводі матері. При огляді на дому присутня мати , бабуся. З батьком дитини не зустрічались. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини батько дівчинки - [PERSON] підтвердив що понад рік не відвідував доньку і не цікавився нею, тому що колишня дружина не дозволяла йому бачитись з дочкою , але доказів того що колишня дружина перешкоджала йому бачитись з дочкою не надав. [PERSON] просив не позбавляти його батьківських прав так як він не є хронічним алкоголіком чи наркоманом, сплачує аліменти в розмірі 309 грн. Враховуючи вищевикладене останній орган вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON], [INFO] р.н.. Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем у такій справі, згідно ст.165 Сімейного кодексу України та абз.1 п.18 постанови пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року може бути особа, в сім'ї якої проживає дитина. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки. Зі слів відповідача за первісним позовом , позивача за зустрічни позовом [PERSON], [PERSON], штучно створює перешкоди у спілкуванні з дитиною, вона у телефонному режимі самостійно визначає день та годину можливого спілкування з дитиною, але у визначений нею день та час двері квартира за адресою: [ADDRESS],14003 весь час зачинені. Також, з метою вирішення ситуації, яка склалася навколо взаємовідносин позивача з відповідачем, аби вона не впливала на емоційний стан дитини та на її виховання, [PERSON] 12.03.2015 р. звертався до [PERSON] зазначивши в даному листі про те, що він налаштований на будь-який шлях вирішення спорів між ними. Проте, відповідач за зустрічним позовом позивач за первинним позовом в черговий раз проігнорувала дану пропозицію. Таким чином, [PERSON] створює перешкоди у спілкуванні та вихованні з дитиною. Так, 21.07.2015 року виконавчим комітетом Деснянської районної у місті Чернігові ради розглянуті заяви [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав та [PERSON] про встановлення часу спілкування з дитиною. З врахуванням пропозиції комітету з питань захисту прав дитини, Служби у справах дітей, виконкомом Деснянської районної у місті Чернігові ради рішенням №131 від 24.07.2015 було вирішнено дозволити [PERSON] зустрічатися з малолітньою дочкою - [PERSON] [INFO] року народження, 2 рази на місяць протягом 2 годин, за попередньою домовленістю з [PERSON] та у її присутності. Спілкування має відбуватися з урахуванням здоров'я, режиму дня та харчування. Для вирішення спору суд приходить до висновку про необхідність проаналізувати наступні правові норми. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, що набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Зважаючи на ч. 6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. У частині 8 даної статті вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 10 цієї ж статті встановлено, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ст.ст. 150, 151 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Виходячи з вимог ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Статтею 157 вказаного Кодексу передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. У відповідності до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Частинами 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Пунктами 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Згідно з п. 18 цієї ж Постанови Пленуму відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до висновку, що з боку відповідача має місце перешкоджання позивачу у вихованні його доньки та у спілкуванні з нею, а отже, і ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст.6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України „Про охорону дитинства", п.п.15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року та,

Outcome: partial