Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Голова Галицької районної адміністрації Львівської міської ради [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною і такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію особи інформацію поширену відповідачем в проекті «платформа знищення корупції», яка поширена в ЗМІ, та зобовязати [PERSON] спростувати інформацію поширену нею в проекті «платформа знищення корупції», яка поширена в ЗМІ щодо неправомірних дій голови Галицької районної адміністрації ЛМР [PERSON] в обґрунтування заявленого позову зазначає, що 23.05.2015 року вона, як посадова особа ГРА ЛМР разом з заступником адміністрації [PERSON], працівниками районної адміністрації на виконання делегованих повноважень вийшли за адресою: м. Львів, пр. Шевченка, 17 для зясування наявності дозвільних документів на підставі яких здійснювалася діяльність велокавярні, яка там працювала. Коментуючи вказану подію, відповідач вказала, що позивач схиляла підприємця до давання хабаря, зокрема вказавши «Давайте пройдемо в кабінет, ну будемо з Вами спілкуватись…», «… це був явний позив того, що давайте ми це все замнем, Ви нам щось дайте і ми підемо…». Вважає, що вказана інформація є неправдивою, не відповідає дійсності, не підтверджена жодними належними доказами, проте була поширена у ЗМІ, на сайті проекту «платформа знищення корупції», соціальних мережах. Зазначає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. В судовому засідання представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не зявилася, явки повноважного представника не забезпечила. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. З долученого до позову відеозапису, який також доступний та був поширений в мережі Інтернет, вбачається, що відповідач- Марчук-Зінченко [PERSON] та [PERSON], зазначають, що голова ГРА ЛМР [PERSON] схиляла приватного підприємця до давання хабаря, а також повідомили працівників міліції та присутніх при цьому осіб про вчинення нею злочину. Згідно ст.ст.269, 270, 297 ЦК України і відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до своєї гідності та честі, які є недоторканими і таке право особи є особистим немайновим, що згідно зі ст. 275 ЦК України підлягає захисту способом порушенню з тим, щоб такий спосіб правового захисту був ефективним. Кожному гарантується право на повагу до його гідності, на судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 28.09.1990р. « Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» відповідач повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності. На позивача покладається обовязок довести лише факт поширення відомостей які його ганьблять, особою до якої предявлений позов. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-9/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Проте, відповідач не надала суду жодних доказів, які б підтверджували достовірність розповсюдженої нею інформації з приводу неправомірних дій голови ГРА ЛМР [PERSON], зокрема, що вона спонукала осіб до давання хабаря. Тому, в розумінні ст. 277 ЦК України, така інформація є негативною і порушує право позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Суд вважає, що дані висловлювання не відповідають дійсності і викладені у формі, що принижують гідність, честь та ділову репутацію позивача, тому, в силу презумпції добропорядності, інформація є негативною, недостовірною і підлягає спростуванню. Ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як і ст. 34 Конституції України передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Однак, як відзначив Європейський суд з прав людини, таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втрутитися у здійснення цього права задля. Зокрема, і захисту здоровя і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом. Відповідно до частин 1 і 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Outcome: approved