Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ "АВТО ГАЛАКТИКА" про визнання договору фінансового лізингу №01071 від 30 серпня 2018 року недійсним та стягнення коштів у розмірі 27720,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30 серпня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу за № 01071, предметом якого виступив транспортний засіб марки «Ravon R4» і за умовами якого відповідач зобов`язався придбати у власність та передати йому в користування обумовлений транспортний засіб на строк та на умовах, передбачених договором, а він (лізингоодержувач) зобов`язаний був сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. При підписанні вказаного договору, ним на користь відповідача був сплачений авансовий платіж у розмірі 27720,00 грн. Додатковою угодою укладеною до цього договору був змінений предмет лізингу на «Шевроле Лачети». Однак не дивлячись на те, що він за договором сплатив усі необхідні кошти, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не передав обумовлений предмет лізингу, чим створив істотний дисбаланс між правами та обов`язками сторін за договором на свою користь, не врахувавши при цьому його інтереси. Отже, виходячи з викладеного та враховуючи, що в договорі не зазначено повно істотні умови та сам договір містить невигідні умови, то договір підлягає визнанню недійсним, а кошти сплачені за ним поверненню. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06 травня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд на підставі ч.1 ст. 280 ЦПК України та наявних у ній доказів (ухвалює заочне рішення). Суд, заслухав доводи представника позивача, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, прийшов до такого. 30 серпня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТО ГАЛАКТИКА" в простій письмовій формі був укладений договір фінансового лізингу за № 01071. Згідно даного договору його предметом визначений транспортний засіб, зазначений у п.1.7, а саме автомобіль марки «Ravon R4», який відповідач зобов`язався придбати у свою власність та передати його у користування позивача. В свою чергу, останній зобов`язався сплачувати за користування автомобілем комісію за організацію договору в сумі 10% від вартості предмету лізингу (п. 7.1), комісію за видачу автомобіля в сумі 3% від вартості предмету лізингу (п. 7.7), авансовий платіж 25% від вартості предмету лізингу (п.7.4), періодичні (планові) платежі у розмірі - 5660,00 грн. (п.8.2). Тоді ж, 30 серпня 2018 року була укладена додаткова угода до вказаного договору фінансового лізингу, якою був змінений предмет лізингу на «Шевроле Лачети». В порядку виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 27720,00 грн. Так, аналізуючи доводи сторони позивача, суд виходить з наступного. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Водночас, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст. 806 ЦК України). Тобто, виходячи з наведеного, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Крім того, з огляду на юридичну природу фінансового лізингу, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов`язань та ціну транспортного засобу, яка є істотною умовою такого договору (ст.ст. 638, 655, 691,692). Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що передбачено ч. 1 ст. 220 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. При цьому, у разі якщо під час розгляду справи про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року). Отже, як встановлено судом сторонами не було дотримано обов`язкової нотаріальної форми посвідчення спірного договору, що дає підстави вважати даний договір нікчемним, який, у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства, є сам по собі недійсним і не потребує визнання його таким судом. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання договору фінансового лізингу недійсним. Разом з тим, в силу ст.ст. 215, 216 ЦК України, підлягають застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України). Таким чином, враховуючи викладене, позовні вимоги позивача щодо повернення сплачених ним коштів у розмірі 27720,00 грн. у якості авансового платежу по договору лізингу № 01071 від 30 серпня 2018р. підлягають задоволенню. Що стосується питання розподілу судових витрат, то виходячи з того, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне на підставі ст.ст. 4-5 ЗУ «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial