Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач вказує на те, що КП «Міське будинкоуправління» по будинку № 9 по вул.Л.Українки в м.Здолбунів, в якому проживають відповідачі, надавалися послуги по освітленню місць загального користування, прибирання прибудинкової території, поточний ремонт, обслуговування димовентиляційних каналів, дератизація, обслуговування мереж холодного водопостачання та водовідведення та систем теплопостачання. Проте, відповідачами плата за надані комунальні послуги своєчасно не проводилася, в зв'язку з чим на даний час утворилася заборгованість в сумі 11659,67 грн., з яких: 6512,75грн. сума боргу, 4537,19грн. індекс інфляції, 609,73 грн. три відсотки річних. Просить суд стягнути з відповідачів солідарно вказану суму боргу. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю та просить задовільнити їх. Відповідачі та їх представник позов не визнали та пояснили суду, що позивач з ними договір щодо надання житлово-комунальних послуг не укладав, а тому підстав для оплати відповідних послуг не має. Крім того, позивачем послуги щодо утримання будинку та прибудинкової території не надаються. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог ним ненадано. Просить суд в позові відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів та їх представника, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідачі проживають в [INFO], який знаходився на обслуговуванні КП «Міське будинкоуправління». Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Згідно Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005р. № 76, утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок їхніх власників. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Рішеннями виконавчого комітету Здолбунівської міської ради від 28 грудня 2011 року №330, від 26 грудня 2012 року № 346, від 25 грудня 2013 року № 264, від 24 грудня 2014 року № 260, від 23 грудня 2015 року № 320 КП «Міське будинкоуправління» визначено виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій міського житлового фонду. Надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, підтверджується актами про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території від 30 грудня 2011 року, від 31 грудня 2012 року, від 31 грудня 2013 року, від 31 грудня 2014 року, від 31 грудня 2015 року, від 30 грудня 2016 року складеними в присутності представника міської ради. Крім того, на підтвердження своїх вимог позивачем надано акти виконаних робіт щодо утримання будинку та прибудинкової території, довідки, з яких видно, що позивачем проводилось перерахування коштів за освітлення в будинку місць загального користування, дератизацію, обслуговування мереж холодного водопостачання та водовідведення та систем теплопостачання. Також надані довідки і листи виконавців відповідних робіт про надання ними послуг згідно укладених договорів з КП «Міськебудинкоуправління». Будь-яких доказів, які б спростовували долучені до позовної заяви письмові докази про витрати, які несе позивач у звязку з утриманням будинку відповідачами суду не надано. Факт надання позивачем послуг по утриманню будинку, в якому проживають відповідачі, останніми не спростований жодними доказами. Відповідно до ч.1, 3 ст.18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. Частиною 4 ст.18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачений обов'язок виконавця вирішити питання про перерахунок платежів. Належним та допустимим доказом невиконання чи неякісного виконання відповідачем своїх зобов'язань по утриманню будинку згідно зі ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є претензійні акти. У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку. Слід зазначити, що ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України (постанова від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13). Враховуючи наведене, суд вважає, що послуги з утриманням будинку і прибудинкової території позивачем надавалися і вони підлягають оплаті за встановленими тарифами. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачі подали суду заяву про застосування строків позовної давності. В заяві про застосування строку позовної давності позивачами вказується на те, що оскільки позов позивачем подано до суду 14 вересня 2017 року, то кошти можуть бути стягнуті лише в межах строку позовної давності тобто з 14 вересня 2014 року. Проте, посилання позивачів на початок строку позовної давності з 14 вересня 2017 року є необґрунтованим. Так, згідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Судовий захист позивача на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення. Тому подання позивачем заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває позовну давність. Крім того, слід зазначити, що переривання перебігу строку позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином , враховуючи , що позивач просив стягнути заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з моменту виникнення заборгованості по 15 липня 2017 року, пред'явивши позов у вересні 2017 року, звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу 31 серпня 2015 року за період з дня виникнення заборгованості, яка згідно поданого розрахунку на 01.01.2012р. вже становила 2998,80грн., враховуючи трирічний строк позовної давності та заяву відповідачів про застосування строку позовної давності, суд вважає , що перебіг строку позовної давності відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України розпочався з 30 серпня 2012 року. Суд при цьому враховує, що 31 серпня 2015 року, поданням заяви про видачу судового наказу було перервано строк позовної давності. Оскільки відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, то суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за період з 30.08.2017 року по 01.10.2014 року в сумі 3618 (три тисячі шістсот вісімнадцять) грн. 00 коп., суму індексу інфляції 1847 (одна тисяча вісімсот сорок сім) грн. 68 коп., три проценти річних в сумі 259 (двісті пятдесят девять) грн. 78 коп.. При постановлені рішення згідно вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягнення у дохід держави судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп.

Outcome: dismissed