Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності на нерухоме майно, в якому зазначає, що він з відповідачкою [PERSON] є чоловіком та дружиною. Вказує, що у його власності перебувало майно, а саме земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0400 га за кадастровим номером 0522484600:01:000:0393 в межах згідно з планом, яка розташована за адресою Малинівська сільська рада Літинського району Вінницької області, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №508990, а також дачний будинок [ADDRESS] , об`єднання громадян «Садівник». Зазначає, що у 2016 році [PERSON] запропонувала йому переоформити на неї право власності на вищевказане нерухоме майно, а вона зобов`язалась надавати послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, ліками, грошовою допомогою тощо. 26 травня 2016 року було укладено договори дарування вказаного майна, які були посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., а саме дарування земельної ділянки та дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами. Вказує, що він будучи особою похилого віку та особою постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи, у день укладання цих договорів, погано себе почував, з текстом правочинів не ознайомлювався, а просто їх підписав, вважаючи, що у договорах прописано обов`язок відповідачки здійснювати за ним догляд, як запевняла запевняла сама відповідачка. Тому вважає, що при укладенні зазначених договорів дарування відповідачка ввела в оману щодо природи цих правочинів, оскільки після укладення зазначених договорів дарування, отримавши у власність дачний будинок та земельну ділянку, відповідачка не з`являється та не ночує вдома, не дотримується своїх обіцянок щодо його утримання та забезпечення його ліками і харчуванням, внаслідок чого спірні договори дарування земельної ділянки та дачного будинку слід визнати недійсними. За таких підстав, змушений звернутися до суду з вказаним позовом і просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та дачного будинку від 126.05.2016 року, скасувати рішення про їх державну реєстрацію, а також визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0400 га та на дачний будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою Малинівська сільська рада Літинського району Вінницької області, об`єднання громадян «Садівник». Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Суду пояснив, що 09.11.2009 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою і вони стали разом проживати. Враховуючи ту обставину, що у нього з часом почав погіршуватися стан здоров`я, тому він вирішив піти до нотаріуса і укласти договір договір довічного утримання, щоб узабезпечити свою старість, зокрема, щоб дружина здійснювала за ним догляд, купувала речі, ліки та таке інше. У визначений день вони разом пішли до нотаріуса, щоб укласти такий договір. В той день у нього було погане самопочуття, тому він не вдавався до деталей та умов і підписав складений нотаріусом договір. Після оформлення документів, поведінка колишньої дружини різко змінилась. Вона перестала бувати та ночувати вдома, не дотримувалась своїх обіцянок щодо його утримання та забезпечення його ліками і харчуванням. З приводу такої поведінки у нього виник сумнів і він вирішив передивитись оформлені документи і виявив, що насправді 26 травня 2016 року було укладено договори дарування земельної ділянки та житлового будинку. Вважає дані договори недійсними, оскільки відповідачка ввела його в оману і він не мав наміру дарувати її своє майно, а право розпорядження нерухомим майном відповідачці перейшло би лише після смерті його смерті. Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] адвокат Сидоров П.В. в судовому засіданні позовні вимоги з підстав зазначених в позові підтримав повністю. Суду пояснив, що його довіритель є особою, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, в результаті чого через свій вік та стан здоров`я потребував стороннього догляду, зокрема від своєї дружини, відповідачки по справі [PERSON] . Тому при підписанні оскаржуваних договорів у нотаріуса його довіритель не мав на меті дарувати дружині нерухоме майно, а розраховував на укладення саме договору довічного утримання. Таким чином, відповідачка ввела позивача в оману щодо природи правочину та його істотних умов, при цьому гарантувала йому догляд та надання сторонньої допомоги. Однак, після укладення відповідних договорів вона своїх обіцянок не дотрималась. Тому в квітні 2020 року позивач звернувся до нотаріуса, з метою розірвання договору довічного утримання та дізнався. що насправді було уладено договір дарування. Звертає увагу також і на той факт, що відповідачці фактично подароване майно не передавалось, оскільки позивач продовжує самостійно сплачувати комунальні платежі за утримання будинку, сплачує інші обовязкові платежі, зокрема податок за землю та самостійно доглядає за благоустроєм будинку і веде господарство. Також вказує, що нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка не є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки були набуті позивачем ще до укладення шлюбу з відповідачкою. Тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що вона дійсно 09.11.2009 року зареєструвала шлюб з [PERSON] і вони стали разом проживати. Спочатку їхні сімейні відносини складались дуже добре. В лютому 2016 року, у зв`язку з сімейними обставинами, вона продала свій житловий будинок в с. Петрик Літинського району Вінницької області та частину виручених коштів витратила на ремонт дачного будинку. Тоді чоловік запропонував її подарувати житловий будинок, щоб вона мала у володінні своє власне житло. Чоловік сам знайшов нотаріуса та займався підготовкою документів і в травні 2016 року були укладені оскаржувані договори. З часом в них стосунки почали погіршуватись, чоловік став дратівлими, пред`являв претензії щодо її способу життя та її поведінки. З урахуванням викладеного, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Данилюк П.П. в судовому засіданні позову не визнав. Суду пояснив, що його довірителька з 2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. В 2016 році було вчинено договору дарування, оскільки позивач [PERSON] на випадок своєї смерті, хотів, щоб його дружина мала своє житло. Договір укладався у нотаріуса, сторони були присутні при його укладенні. Позивач усвідомлював значення своїх дій, перебував при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діяв добровільно, за відсутності будь-якого примусу як психічного, так і фізичного, не страждав на захворювання та діяв згідно з вільним волевиявленням, яке відповідало його внутрішній волі. Таким чином, позивач [PERSON] реалізував своє закріплене законодавством право розпоряджатися належним йому майном. Враховуючи ту обставину, що позивачу 26 травня 2016 року було достеменно відмово, які договори він підписує у нотаріуса, тому ним пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду з вказаним позовом. За таких підстав просить застосувати до позовних вимог ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову. Також позивачем не надано доказів щодо хворобливого стану здоров`я позивача, зокрема 26 травня 2016 року, а також, що він не розумів значення своїх дій чи був обмеженим у своїй дієздатності, суду не надано. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. в судовому засіданні вказала, що оскаржувані договори дарування вона посвідчувала особисто, усі документи перевірялись у день укладання договорів дарування, істотні умови якого обговорювались відразу. Сторони у її присутності стверджували одна одній, що однаково розуміють значення та умови договору і його правові наслідки, волевиявлення позивача [PERSON] було вільним і відповідало внутрішній волі. Також зазначила, що нею було надано відповідну консультацію щодо посвідчення договору дарування будинку та земельної ділянки, роз`яснено чинне законодавство та перелік документів необхідних для посвідчення. При особистому спілкуванні позивач розумів значення своїх дій і керував ними, сповістив, що не визнаний судом недієздатним або обмеженим у своїй дієздатності, що його ніхто не примушує укласти договори. Крім того зазначила, що під час перевірки дієздатності було поставлено багато питань позивачу, жодних обмежень дієздатністю у нього виявлено не було, розмовляв чітко, думки висловлював розумно. Сторони договору підтвердили нотаріусу, що володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно зрозуміти сутність цього договору, а також свідчили, що зміст цього договору їм роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний повністю, а також прочитаний нотаріусом уголос, що вони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому законом порядку недієздатними повністю, або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Вони також засвідчили, що укладання правочину такого змісту дійсно відповідає їх намірам, підтвердили відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину та однакове розуміння правових наслідків правочину для кожної зі сторін, про що свідчать особисті підписи кожної із сторін на договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Так, відповідно до свідоцтва про шлюбу (а.с.17) 09.11.2009 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка після одруження змінила прізвище на " [PERSON] ". Так, із договору дарування земельної ділянки від 26.05.2016 р. (а.с.18-19) [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер 0522484600:01:000:0393 в межах згідно з планом, яка розташована за адресою Малинівська сільська рада Літинського району Вінницької області. Даний факт підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.20-21). Відповідно до Договору дарування дачного будинку (а.с.22-25) [PERSON] подарував [PERSON] дачний будинок [ADDRESS] , об`єднання громадян «Садівник». Даний факт підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.26-27). Відповідно до технічного паспорту на дачний будинок в ОГ "Садівник" Малинівська сільська рада (за межами населеного пункту) (а.с.28-34) зазначається технічна характеристика будинку. Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.02.2016 року (а.с.76-78) [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] . Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, як видно зі змісту ст.717 та ст.744 ЦК України договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов`язки сторін. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд вважає встановленим факт наявності волевиявлення позивача [PERSON] під час укладення ним договорів на безоплатну передачу у власність відповідачу житлового будинку та земельної ділянки, яка йому належить на праві приватної власності. Як вбачається із тексту договору дарування будинку, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Договір не укладається під впливом тяжкої обставини та внаслідок його укладення не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Нотаріусом також роз`яснено умови законодавства щодо визнання правочинів недійсними, відповідно до ст.ст. 229-235, 717 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що під час укладення договорів дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам суть укладеного договору, правові наслідки його укладення, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження зворотного. Щодо посилання позивача на той факт, що позивачка ввела його в оману та він помилився в природі договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, то слід виходити з того, що правова природа дарування є зрозумілою та не потребує додаткових знань у галузі права. При цьому, виходячи з пояснень позивача, він розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваних договорів дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Так, зміст правочину не суперечить, а ні актам цивільного законодавства, а ні інтересам держави або суспільства. Доказів щодо відсутності у позивачки необхідного обсягу цивільної дієздатності на час укладення договору, до суду надано не було, як не надано доказів того, що волевиявлення позивача було не вільним, з огляду на те, що саме він ініціював укладення правочину. Той факт, що позивач продовжував оплачувати комунальні послуги, утримувати будинок не свідчить про те, що він не розумів значення укладеного ним правочину, оскільки продовжував користуватись такими послугами, та після укладення договору сторони продовжували в шлюбі спільно проживати у будинку. Крім того, посилаючись на необхідність сторонньої допомоги у догляді в силу свого віку та стану здоров`я, позивачем не вказано в який конкрето спосіб він домовився з відповідачкою на момент укладання спірного договору про здійснення останньою догляду за ним, вважаючи вчинений правочин договором довічного утримання. Варто зазначити, що договори довічного утримання між подружжям не потребують укладення та нотаріального посвідчення, оскільки дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також суд враховує, що однією з підстав звернення до суду з зазначеним позовом є виникнення в 2020 році неприязних відносин між позивачкою та відповідачем. Суд не бере до уваги, акцентуванн представника відповідача щодо відмови в задоволенні позовних вимог в зв`язку з порушенням строку позовної давності, хоча і є підстави для його застосування, проте приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог по суті спору. Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Беручи до уваги вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та дачного будинку від 26.05.2016 року. Зважаючи на те, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно є похідними, а тому суддя відмовляє в задоволенні вказаних вимог. Так як суд відмовляє в позовних вимогах в повному обсязі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відносяться на його рахунок і не відшкодовуються відповідачкою.

Outcome: dismissed