Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до ТОВ «Інспекторат Україна» про поновлення на роботі та стягнення оплати за весь час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено наступне. Позивач працювала в ТОВ «Інспекторат Україна» де, з 02.12.2004 року по 31.10.2012року обіймала посаду інженера-лаборанта, а з 01.11.2012 року по 20.01.2014року працювала на посаді хіміка першої категорії. Наказом №ОД-ОК012 від 20.01.2014 року було прийнято рішення про розірвання трудового договору з позивачем, згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України по причині скорочення штату працівників. Позивач вважає зазначені дії відповідача незаконними, оскільки скорочення штату працівників на підприємстві не було. Крім того, позивач вважає, що при цьому відповідач повинен був запропонувати їй іншу посаду, але цього зроблено не було. У зв'язку з зазначеним, позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить про поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правову допомогу та моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити в задоволенні позову. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.57-65 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до такого. Згідно Наказу №08/04-ОК від 29.01.2004 року [PERSON] була прийнята в ТОВ «Інспекторат Україна» з 02.02.2004 року на посаду лаборанта (а.с.11-12), а з 01.12.2009 року Наказом №149/09-ОК від 01.12.2009 року була переведена на посаду інженера-лаборанта. (а.с.13). Наказами про переведення на іншу роботу №ОД-ОК407-00131 від 10.10.2012р. позивач була переведена з посади інженера-лаборанта на хіміка першої категорії.(а.с.15). Наказом №ОД-ОК012 від 20.01.2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади - хіміка першої категорії, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату, з виплатою вигідної допомоги у сумі 5354,15грн. (а.с.16). Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач була звільнена з роботи 20 січня 2014 року (а. с. 10-зв.), з позовом до суду звернулась - 30.01.2014року. Отже, позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі в межах передбаченого законом строку. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Частиною 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9, зазначено, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. В судовому засіданні встановлено, що Наказом №ОД-ОК380/1 від 11.09.2013 року генеральним директором ТОВ «Інспекторат Україна», у зв'язку з виробничою необхідністю, реструктуризацією лабораторії, об'єднання ряд лабораторій в одну лабораторію агропродукції, було прийнято рішення про проведення організаційних змін, скорочено посаду начальника лабораторії добривё начальника екологічної лабораторії, переведено на посаду старшого хіміка лабораторії [PERSON] з 11.11.2013 року. Про ознайомлення з зазначеним Наказом є підпис [PERSON] [PERSON]. (а.с.44). Відповідно до службової записки директора департаменту агропродукції генеральному директору, від 13.11.2013 року, об'єм виконаних робіт в січні- жовтні 2013 року по кількості проб зменшився в 3,5 разів, по аналізах добрив - в 2,9 разів та зазначено техніко-економічне обґрунтування вказаного. (а.с.50-52). Отже, виходячи з викладеного, необхідність скорочення співробітників ТОВ «Інспекторат Україна» була викликана економічними чинниками, а саме: значним зменшенням обсягів виробництва, зменшенням попиту на проведення проб та аналізів добрив. Крім того, відповідно до чинного законодавства, суди не можуть обговорювати питання про доцільність проведення скорочення штату на підприємствах, в установах, організаціях. Таке право належить виключно власнику. Проте, на суд покладається обов'язок перевіряти дотримання законодавства про порядок звільнення. Статею 40 КЗОТ України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, відповідно до п. 1 ч.1 статі 40 КЗОТ України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Проте, відповідно до ч.2 статі 40 КЗОТ України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Здійснення всіх необхідних заходів для працевлаштування вивільнюваних працівників є обов'язком підприємства. Однак, такий обов'язок діє лише у випадку наявності вакансій у штатному розкладі саме цього підприємства. Позивач [PERSON] не була відповідачем переведена на іншу роботу, оскільки, згідно довідки відповідача: з дати попередження про заплановане звільнення [PERSON] по дату фактичного звільнення 20.01.2014 року, вакантних посад у ТОВ «Інспекторат Україна», не було. Як встановлено в судовому засіданні, необхідність скорочення співробітників ТОВ «Інспекторат Україна» була викликана саме економічними чинниками: значним зменшенням обсягів виробництва, зменшенням попиту на проведення проб та аналізів добрив.(а.с.151). Статтею 42 КЗОТ України зазначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Так, згідно штатного розпису, від 11.09.2013 року, в лабораторії, в якій працювала позивач, працювало 15 працівників, з яких - 3 хіміка, із них всі три хіміка мають вищу освіту, але позивач [PERSON]- за спеціальністю - біолог (а.с.64); [PERSON] та [PERSON].- за спеціальністю - хіміки.(а.с.73,78). Відповідно до ч.2 ст. 42 КЗОТ України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Отже, статтею 42 КЗпП України встановлено, що адміністрації при скорочені чисельності штату працівників повинні надавати переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. У відповідності до ч.2 ст. 42 КЗОТ України, ТОВ «Інспекторат Україна» склав довідку про результати порівняльного аналізу стосовно осіб, що працювали на посаді хіміка, а саме: позивачки [PERSON], та двох інших хіміків: [PERSON] та [PERSON], в якій наведено дані, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишенні на роботі.(а.с.62-63). Так, у ній зазначено, що у позивачки [PERSON] є досвід роботи по спеціальності 9 років, але інші показники і неї нижчі, ніж у двох інших хіміків, [PERSON] та [PERSON], якими більше в роботі використовується спеціального устаткування, які пройшли додаткове навчання по аналізу мікротоксинів, знають англійську мову, а у [PERSON] опубліковано три статті, 8 докладів на конференціях. Отже, у відповідності до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі відповідачем було надано працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Крім того, у позивачки [PERSON] є одна повнолітня дочка. У двох інших хіміків: [PERSON], розірвано шлюб з чоловіком та вона виховує одна неповнолітню дитину, [INFO] та у [PERSON] є дитина, [INFO], дружина знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною до трьохрічного віку (а.с.65,74-77,79-81). Зазначене також було враховано відповідачем при скороченні чисельності працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Так, у зв'язку з різким зменшенням проб та аналізів добрив в 2013 році, Наказом генерального директора №ОД-ОК479 від 19.11.2013 року, було зазначено внести зміни в штатний розпис ТОВ «Інспекторат Україна» та з 20.11.2013 року скоротити співробітників лабораторії сухих грузів, виконуючих аналізи добрив: ведучого хіміка та хіміка 1 категорії. Відділу кадрів було доручено співробітникам, які підпадають під скорочення, за їх згодою запропонувати вакантні посади, якщо такі маються.(а.с.49). Наказом №ОД-ОК479/1 від 19.11.2013 року генеральним директором ТОВ «Інспекторат Україна», у зв'язку з виробничою необхідністю було прийнято рішення про проведення організаційних змін, створено лабораторію сухих грузів, створено посаду заступника начальника департаменту агропродукції та скорочено хіміка лабораторії [PERSON] та хіміка першої категорії [PERSON] з 20.01.2014 року та у зв'язку зі зниженням об'єму послуг, знижено зарплати директору та заступнику директора. Про ознайомлення з зазначеним Наказом є підпис [PERSON]. (а.с.18). Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, працівники, посади яких скорочуються персонально попереджаються про вивільнення, крім того, саме звільнення може відбутися не раніше закінчення двохмісячного попереджувального строку. При цьому, Закон не передбачає обов'язку письмово здійснювати таке повідомлення. Отже, [PERSON], посада якої підпадала під скорочення, згідно зі ст. 49-2 КЗпП України, персонально була попереджена про вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Згідно діючого законодавства, працівники, яких попереджено про наступне вивільнення, продовжують працювати ще не менше двох місяців і отримують заробітну плату. Виплата заробітної плати [PERSON] здійснювалася на підставі чинного трудового договору, дія якого не припинена. Трудовий договір продовжувався та відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата виплачувалась [PERSON] за виконану нею роботу. Крім того, відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору у зв'язку зі звільненням за скороченням штату, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зазначене також було виконано відповідачем при звільненні [PERSON] Так, 20.01.2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади - хіміка першої категорії, згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату. При звільненні їй було виплачено вихідну допомогу у сумі 5354,15грн..(а.с.16). Посилання позивача на те , що скорочення штату працівників на підприємстві не було, оскільки, згідно Плану роботи зі стажистом, було складено план проведення навчання у якості хіміка [PERSON] Ксерокопію вказаного Плану роботи зі стажистом, було долучено до матеріалів справи.(а.с.19). Суд не може погодитись з зазначеним позивачем, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, вказаний план роботи зі стажистом, було передбачено 27-30.05.2013 року, стажування не проводилось і вказана особа в подальшому не була прийнята на роботу до ТОВ «Інспекторат Україна». Отже, виходячи з системного аналізу зібраних по справі доказів та вищенаведених норм права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо поновлення позивача на роботі на посаді хіміка першої категорії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо позовної вимоги стосовно стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Право на допомогу також закріплено і статтею 27 ЦПК України. Згідно вимог п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. В обгрунтування вимог про відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, позивач надав суду копію договору між ФОП [PERSON] та [PERSON] про надання правової допомоги від 24.01.2014 року, згідно якого замовнику надаються консультаційні та юридичні послуги; ксерокопія квитанції про перерахування ФОП [PERSON] -. 4000 грн., ксерокопію трудового договору від 13.02.2014 року між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до якого [PERSON] уклав договір з [PERSON] про виконання останньою обов'язків помічника адвоката, копію довіреності [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси в судах та акт виконаних робіт від 29.01.2014 року, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] консультаційні та юридичні послуги (а.с.20-22,93-94). Частиною 1 ст. 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Частиною 2 цієї ж статті передбачені права, які має така особа в цивільному процесі: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Проте, оскільки, позов надано до суду 30.01.2014 року, згідно довіреності від 27.01.2014 року, [PERSON] представляла її інтереси в суді [PERSON], яка лише 13.02.2014 року уклала договір з [PERSON] про виконання останньою обов'язків помічника адвоката, тобто після того, як був складений 29.01.2014 року акт виконаних робіт, відповідно до якого [PERSON] уже було виконано договір про надання правової допомоги від 24.01.2014 року, та надано [PERSON] консультаційні та юридичні послуги. Також, розрахунок вартості наданих юридичних послуг, у відповідності до зазначених вимог закону про граничний розмір витрат на правову допомогу, з належним його обґрунтуванням, при цьому не було складено та не надано до суду. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі (ч.2 ст. 56 ЦПК України). Таким чином, необхідною умовою допуску особи, яка надає правову допомогу, для участі у справі є волевиявлення особи, яка бере участь у справі та постановлення судом з цього питання ухвали. Відшкодування витрат на правову допомогу може мати місце лише за наявності цих умов. Як вбачається із матеріалів справи, позивач надала довіреність представляти її інтереси в суді (а.с. 22) в якості представника по даній справі і вона могла брати участь у справі із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України. Ухвала про допуск представника в якості особи, яка надає правову допомогу, судом не постановлялась, а тому вимога позивача в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн., задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пункт 3 ч.2 ст.23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Пунктом 2 частини 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Проте, позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 5000грн. та якими доказами це підтверджується. Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд позовні вимоги в цій частині визнає безпідставними необґрунтованими та недоведеними. Оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн., також не підлягають. задоволенню.

Outcome: dismissed