Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON]М, в якому просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] від 23.03.2015 року на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №346. В обґрунтування позову посилався на те, що він є рідним сином [PERSON], котрий помер 15.01.2016 року. Після його смерті відкрилась спадщина. Позивач дізнався, що 23.01.2016 року його батько склав заповіт, яким він усе його майно заповів відповідачу [PERSON] Позивач вважає, що заповіт вчинений його батьком на імя [PERSON] є недійсним, оскільки на момент складання заповіту він був особою похилого віку, неодноразово знаходився на лікуванні, вживав медичні препарати, часто перебував у нервовому потрясінні, час складання заповіту слідував за чергою днів народжень, в тому числі і відповідача, а отже піддався впливу з боку відповідачки і склав заповіт на її користь. Позивач стверджував, що волевиявлення його батька не було вільним. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Крім того, представник позивача наголосив, що вважає складення заповіту померлим відбулося під тиском відповідачки. Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що заповіт [PERSON] від 23.03.2015 року складений в приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], посвідчений у відповідності до норм діючого законодавства України, зміст заповіту відповідав бажанню спадкодавця та волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало його волі, він розумів значення своїх дій та міг керувати ними на момент складення заповіту, доказів зворотного позивачем суду не надано. Жодного тиску з боку відповідача на [PERSON] не чинилось. Крім того зазначили, що [PERSON] за життя був активною людиною, спиртними напоями не зловживав, до останнього дня працював приватними перевезенням, а тому обставини зазначені позивачем не відповідають дійсності. У звязку з наведеним просив у задоволенні позову відмовити. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], в судове засідання не зявилася, просила справу слухати за її відсутності. Крім того, надала до суду письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що в ході розгляду даної справи вбачається, що в момент складання заповіту в результаті бесіди з заповідачем [PERSON] було встановлено, що він усвідомлює свою особистість, розуміє значення своїх дій та правові наслідки і бажає їх настання, демонструє добровільне волевиявлення щодо права власності на належне йому майно саме рідній доньці [PERSON], бо вона є для нього дуже близькою особою, заперечую будь-які заходи впливу на прийняте ним рішення, в тому числі застосування психологічного або фізичного тиску на нього. Бажання заповідача залишити своє майно рідній доньці, яка про нього дбає є логічним , природним і не викликає сумнівів щодо його щирості. Таким чином, будь-яких підстав вважати [PERSON] таким, що не усвідомлював значення своїх дій або сумнівів щодо його повної цивільної дієздатності на вчинення нотаріальної дії не було, саме тому підтверджено, що на момент посвідчення заповіту [PERSON] був дієздатною особою та його волевиявлення було вільним. Таким чином, вважає, що підстав для визнання заповіту недійсним немає. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне. 15 січня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 529403 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції від 26.01.2016 року (а.с. 4). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина. За життя [PERSON] склав заповіт від 23 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 346, за яким своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті заповів своїй доньці [PERSON] [INFO], податковий номер [NUMBER] (а.с. 21). Позивач вважає, що складення заповіту на імя [PERSON] не відповідало волі його батька [PERSON], а також, що він на момент його складення не був здатний розуміти значення своїх дій і керувати ними через похилий вік, неодноразово перебував на лікуванні, та вживав медичні препарати, останній час перебував у нервовому потрясінні. Позивач зазначив, що час складення заповіту слідував за чергою днів народжень спадкодавця та відповідачки у котрої день народження 4 березня, а 23 березня було складено заповіт. Вказує, що після святкування та вжиття алкогольних напоїв батько піддався впливу з боку [PERSON], яка використовувалися різні способи та методи аби заповіт було складено на її користь. У звязку з чим позивач вважає, що батько на момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій, тому вважає його недійсним. Дані обставини спростовуються матеріалами справи, а саме: Згідно з довідкою КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» від 25.03.2016 року № 01-12\\2379 [PERSON], [INFO], який мешкав за адресою: [ADDRESS], впродовж останніх пяти років на стаціонарному лікуванні в даній установі не знаходився (а.с. 127). Згідно з довідкою КЗОЗ «Обласний Наркологічний Диспансер» від 24.03.2016 року № 414 [PERSON], [INFO], який мешкав за адресою: [ADDRESS], на диспансерному (профілактичному) обліку не перебував (ас. 153). Згідно з довідкою КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 6» від 06.12.2016 року №3560 [PERSON], [INFO], який був зареєстрований за адресою: [INFO], звертався до дільничного терапевта з діагнозом: ІХС: атеросклеротичний та постінфарктний кардіосклероз СН Паст. Зі скаргами на болі за грудинного давлючого характеру, задишку, часте серцебиття, загальну слабкість: 10.09.2014 р., 04.08.2015 р., 28.09.2015 р., 05.11.2015 р., 11.11.2015 р., 01.12.2015 р., 10.12.2015 р., 26.12.2015 р. та 08.01.2016 р. Було призначено лікування: предуктол МК, потріазолін, лоспірін, розант, сідно-фарм, метамакс, актовигін, коріол, коронал. 26.12.2015 року [PERSON] була запропонована госпіталізація у стаціонар, від якої хворий утримався (а.с. 137). Будь-яких допустимих доказів, які б спростовували викладені обставини, позивач суду не надав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин є презумпція правомірності правочину, яка полягає в припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Як зазначено у ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Однією з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є вільність волевиявлення учасника правочину і її відповідність його внутрішній волі (ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде установлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Як зазначено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. 04.04.2016 року представником позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, було заявлено клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, обґрунтоване тим, що на момент посвідчення заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій, і враховуючи медичні показники стану здоровя не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент підписання заповіту. Дане клопотання у судовому засіданні 14.02.2017 року представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, просила залишити без розгляду. Крім того, суд критично оцінює доводи позивача та представника позивача щодо відсутності вільного волевиявлення [PERSON] на складення оспорюваного заповіту через тиск з боку відповідача, оскільки такі висновки позивача ґрунтуються на припущеннях. Доказів невідповідності змісту заповіту волі покійного матеріали справи не містять, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Таким чином, в ході розгляду справи не встановлено порушення вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Також позивачем не доведено наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 231 ЦК України, щодо вчинення особою правочину проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони. Отже, аналіз зібраних по справі доказів, які всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені судом з додержанням правил належності доказів та допустимості правил доказування, враховуючи достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, свідчить про те, що волевиявлення [PERSON] під час складання заповіту було вільним та відповідало його внутрішній волі, та він розумів значення своїх дій та міг керувати ними. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed