Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Горлівської міської ради, третя особа: Ізюмський міськрайонний центр зайнятості про припинення трудового договору. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 01 жовтня 2003 року за Розпорядженням Горлівського міського голови № 04/514 від 01.10.2003 року переведена до відділу по роботі із зверненнями громадян Горлівської міської ради на посаду спеціаліста I категорії. Трудовий договір укладено на невизначений термін. [INFO] у позивача народилась донька [PERSON], в зв'язку з чим перебувала у відпустці по догляду за дитиноюдо досягнення нею трирічного віку до [INFO]. З початком на території Донецької області бойових дій та проведенням антитерористичної операції, вона переїхала до м. Ізюм Харківської області, де була взята на облік як внутрішньо переміщена особа. На даний час у неї виникла необхідність розірвати трудовий договір, укладений з відповідачем, щоб працевлаштуватися, але вона фактично позбавлена такої можливості, оскільки повністю втратила будь-який зв'язок з відповідачем Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, просить припинити трудовий договір, укладений 01.10.2003 року між [PERSON] та Горлівською міською радою за ст. 38 КЗпП України з 03.08.2016 року за власним бажанням в зв'язку з неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не надсилав. Представник третьої особи Ізюмського міськрайонного центру зайнятості до судовому засіданні не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Судом встановлено, що згідно розпорядження Горлівського міського голови № 04/514 від 01.10.2003 року позивач переведена до відділу по роботі із зверненнями громадян Горлівської міської ради на посаду спеціаліста I категорії, про що зроблений запис у трудовій книжці (а.с.6). Згідно ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівників у певних умовах. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як передбачено п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Згідно до ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. На виконання зазначених норм Закону позивачем 14.06.2016 року на нову юридичну адресу Управління була надіслана нотаріально засвідчена заява про припинення трудових відносин з 01.07.2016 р. за ст. 38 КЗпП України. Цінний лист з описом вкладення такої заяви був отриманий представником за довіреністю 17.06.2016 року. Відповідь на даний час не надійшла. Також позивач письмово звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області з заявою про розірвання трудового договору. Згідно їх відповіді керівний склад управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі міста Горлівки відсутній, а оформлення трудових відносин працівників територіальних управлінь до функцій Головного управління не входить. Поновити функціонування Управління на даний час не є можливим. Відповідно до статей 3,221,231 КЗпП України в порядку передбаченому главою ХV цього Кодексу, підглядають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів кооперативних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. У статі 232 КЗпП України визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судових і , як правило, це спори про звільнення, і спори про відмови у прийнятті на роботі. Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно розпорядження КМУ №1085-р від 07.11.2014р. "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" м. Горлівка знаходиться на території, де органи державної влади не здійснюються на даний час свої повноваження, в тому числі і поштові служби. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996р. (ратифікована Україною 14.09.2006р.). Так, ст. 1 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов'язуються: 1) визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; 2) ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; 3. створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; 4) забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. При таких обставинах, враховуючи те, що установа відповідача знаходиться на непідконтрольній Україні території, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб окрім звернення до суду, оскільки поштова служба зв`язку не працює, приймаючи до уваги базові міжнародні норми, норми Конституції України, які надають громадянину України, яким є позивач, безумовне право на працю, в тому числі і зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, бути наділеним правом на розірвання договору з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved