Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Вказуючи на те, що він є власником квартири, в якій, окрім нього, його дружини, доньки та онуки, також зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком доньки позивача та упродовж останнього року не проживає за місцем реєстрації. Оскільки місце проживання відповідача не відомо, то позивач позбавлений можливості запропонувати йому добровільно знятися з реєстрації, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом, який просить задовольнити. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі не подав (а.с. 16, 20). Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних частинах квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 січня 1999 року виданим згідно з розпорядженням від 10 грудня 1998 року № 336-10 (а.с.8). Згідно довідки директора КП «ККП м. Василькова» № 468 від 03 серпня 2015 року, до складу сім'ї [PERSON] входять п'ять осіб: [PERSON] - мати, [PERSON] - батько, [PERSON] - донька, [PERSON] - колишній чоловік (а.с. 10). За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 08 вересня 2015 року, [PERSON] починаючи з 26 березня 2008 року зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до довідки депутата Васильківської міської ради Гурєєва В.В. від 05 серпня 2015 року, [PERSON] зареєстрований в квартирі, але більше ніж рік фактично там не проживає (а.с.9). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2014 року у справі № 362/3867/14-ц, що набрало законної сили, встановлено, що припинення між [PERSON] та [PERSON] шлюбних відносин та ведення спільного господарства, що призвело до розірвання між ними шлюбу (а.с. 4-5). Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приват\-ної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодек\-сом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно по\-збавлений права власності. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно положення ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права). У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу України та ст. 405 ЦК України. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частинами 1 та 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що позивач є власником квартири [ADDRESS], відповідач, якій не є близькими родичем власника, не проживає в квартирі з 2014 року, тобто більше шести місяців, його реєстрація у будинку порушує права власника, то останнього слід визнати такими, що втратив право користування спірним житлом. Судові витрати по справі позивач просила на відповідача не покладати.

Outcome: approved