Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що згідно рішення Новоукраїнського районного суду від 07.12.2015 року, відповідач [PERSON] являється власником 1/2 частини житлового будинку по вул. Комарова, 18 м. Новоукраїнка Кіровоградської області, власником іншої частини даного будинку є відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] перешкоджав [PERSON] у потраплянні в двір разом з інспектором для проведення експертизи та виділення в натурі часток. З даного приводу останній звертався до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні належною йому частиною спільного будинку шляхом вільного надання доступу до нього та на спільне подвір'я. Судом було задоволено позовні вимоги [PERSON] рішенням від 07.12.2015 року, але до цього часу рішення не виконується. 20.09.2016 року [PERSON] помер, позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) є його рідною донькою, тобто являється єдиним спадкоємцем [PERSON] Позивач не могла вчасно оформити свої спадкові права, оскільки не була виділена частка її батька у спільному будинку, а також зважаючи на ситуацію перешкоджання доступу до будинку. У зв'язку з наведеним, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та виділити їй у власність в натурі належну їй частину будинку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подавши письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, про що свідчить поштове повідомлення, згідно якого останній 27.06.2018 року отримав судовий виклик, а тому судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, на підставі наявних доказів. Суд з урахуванням положень ст.ст. 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі, для її розгляду у відсутності позивача та відповідача, у зв'язку з чим суд ухвалив про розгляд справи у відсутності сторін. Розгляд справи, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, технічним засобом не фіксувався. На підставі досліджених письмових доказів, судом встановлені наступні обставини. Позивач [PERSON], [INFO], являється донькою [PERSON], яка після укладення шлюбу змінила дівоче прізвище на "Насєдкіна" (а.с.5,6,7). [PERSON] помер 20.09.2016 року (а.с.8). [PERSON] являється співвласником житлового будинку по вул. Комарова, 18 м.Новоукраїнка Кіровоградської області, разом із відповідачем [PERSON] (а.с.10-11). Рішенням Новоукраїнського районного суду від 07.12.2015 р. відповідача [PERSON] зобов'язано усунути перешкоди в користуванні [PERSON] 1/2 частиною житлового будинку шляхом надання вільного доступу до нього, рішення набрало законної сили (а.с.9). Після смерті [PERSON] його дочка позивач [PERSON] зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено постановою №21 від 22.05.2017 року, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на майно померлого (а.с.12). У справі призначалась судова будівельно-технічна експертиза на предмет визначення можливих варіантів поділу житлового будинку та господарських споруд, з урахуванням належних сторонам часток у спільній частковій власності, згідно висновку якого №530-531/18-27 від 12.06.2018 року, експертом запропоновано варіант поділу будинку, за яким є можливим розподіл житлового будинку із доплатою різниці вартості часток в розмірі 6,71 грн. (а.с.69-76). У письмовій заяві про розгляд справи у її відсутності позивач [PERSON] просить виділити їй частину житлового будинку, яка на схемі позначена червоним кольором, зобов'язується сплатити відповідачу різницю вартості між частками. Даючи оцінку дослідженим доказам, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи із наступного. Згідно ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, ч.3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Стаття 392 ЦК України передбачає можливість предявлення позову про визнання права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності. З правової позиції ВССУ, викладеній у листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, вбачається, що суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] являється рідною донькою померлого 20.09.2016 року [PERSON], який був співвласником житлового будинку по вул. Комарова, 18 м. Новоукраїнка Кіровоградської області та якому належала 1/2 ідеальна частка вказаного житлового будинку. Позивач зверталась до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав, проте їй було відмовлено, у зв'язку із ненаданням належним чином оформлених правовстановлюючих документів належності спадкового майна спадкодавцеві. Як вбачається із рішення Новоукраїнського районного суду від 07.12.2015 року, рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 05.11.2014 року, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 вказаного житлового будинку. Вказана обставина приймається судом як встановлена, зважаючи на її преюдиційність, у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України. [PERSON] помер 20.09.2016 року, а тому суд погоджується із тим, що останній не встиг зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, що жодним чином не впливає на його правомочність відносно цього майна як спадкодавця, й це питання може бути вирішене судом в установленому порядку. Згідно з п.п. 3.4,3.5,3.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року за №7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28 липня 2010 року №1692/5), листом Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Із цього ж положення вбачається, що рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. За таких обставин, позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON], має право претендувати на належну йому частку у спільному майні - житловому будинку, а тому, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів, пов'язаною із недопущенням відповідача до житлового будинку, що було встановлено судовим рішенням, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Внаслідок оспорювання її спадкових прав, вказане право підлягає судовому захисту, а отже й задоволенню заявленої позовної вимоги, зважаючи на те, що вказана вимога знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні, й відповідачем не спростована. Також підлягає задоволенню й позовна вимога про виділення в натурі частки із спільної часткової власності, у зв'язку із наступним. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст. 319,321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Порядок виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, регулюється Цивільним кодексом України, зокрема ст.364 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з роз'ясненнями постанови ПВСУ від 04 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовану квартиру. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.370, ч.ч. 1-3 ст.364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ст.356 ЦК України, є спільною частковою власністю. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст.ст. 317,319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, в ч.1 ст.358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності, зокрема, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками прав спільної часткової власності на нього припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно. Оскільки сторони не прийшли до взаєморозуміння щодо спільного користування вказаним будинком, за клопотанням позивача ухвалою суду було призначено судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої було поставлено запитання про можливі варіанти поділу житлового будинку згідно належних сторонам часток. Оскільки ініціатором проведення судової будівельно-технічної експертизи була позивачка, то саме їй суд надає право обирати між запропонованими у висновку експерта можливими варіантами розподілу житлового будинку в натурі, із стягненням із неї на користь відповідача грошової компенсації різниці між вартістю часток. Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачкою.

Outcome: approved