Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача - Держави Україна (державний орган - Державна казначейська служба України), в якому просить стягнути з відповідача шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою 3504030 на користь позивача 100 000 грн. моральної шкоди та віднести за рахунок відповідача судові витрати. В позовній заяві позивач зазначає, що в провадженні Снятинського районного суду Івано-Франківської області знаходиться справа Городенківського районного суду Івано-Франківської області № 342/1278/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі - ТзОВ «Вердикт Фінанс») до [PERSON] , [PERSON] , Приватного підприємства «Верес» (далі - ПП Верес), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» про стягнення заборгованості в сумі 119954,61 гривень, яка була передана на розгляд до Снятинського районного суду відповідно до розпорядження Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 15.02.2019. Позов обґрунтовує тим, що: Снятинським районним судом Івано-Франківської області, у відповідності до ч. 2 ст. 187 ЦПК України, прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ТзОВ "Вердикт Фінанс" до ОСОБА 1 (очевидно, до [PERSON] ), ОСОБА 2 (очевидно, до [PERSON] ), ПП "Верес ", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» про стягнення заборгованості, про що постановлено ухвалу від 26 лютого 2019 року у справі Городенківського районного суду Івано-Франківської області. І, що Снятинським районним судом Івано-Франківської області, в порушення ч. 1 ст. 190 ЦПК України, копію цієї ухвали від 26 лютого 2019 року не надіслано жодному відповідачу у справі №342/1278/17, в тому числі не надіслано відповідачу [PERSON] . Також стверджує, що Снятинським районним судом Івано-Франківської області, в порушення ч. 2 ст. 190 ЦПК України, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів не надіслано жодному відповідачу у справі №342/1278/17, в тому числі не надіслано відповідачу [PERSON] . Ще обґрунтовує позов і тим, що він неодноразово вручав Снятинському районному суду Івано-Франківської області в період з 26 лютого 2019 року до 30 липня 2019 року свої заяви, якими просив надіслати (вручити) йому копію ухвали Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2019 року у справі №342/1278/17, які йому не були надіслані. Також покликається, як на обгрунтування позову і на те, що Снятинським районним судом Івано-Франківської області копію ухвали від 09 липня 2019 року у справі №342/1278/17, якою було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, не надіслано жодному відповідачу по справі, в тому числі не надіслано і йому, який не приймав участі в судовому засіданні 09 липня 2019 року. Позивач стверджує, що таким чином встановлюється, що Снятинський районний суд Івано-Франківської обласні, при розгляді справи №342/1278/17, не дотримувався процесуального законодавства України, надавав незаконних переваг позивачу та був упередженим щодо відповідача [PERSON] , бо не вручивши відповідачу [PERSON] копію ухвали Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2019 року у справі №342/1278/17, Снятинський районний суд Івано-Франківської області позбавив його права подати позивачу відзив на позовну заяву і всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову, як то передбачено ст. 191 ЦПК України, а також, позбавив його як відповідача права пред`явити зустрічний позов, як то передбачено ст. 193 ЦПК України, тим самим, Снятинський районний суд Івано-Франківської області порушив принцип рівності сторін, принцип змагальності процесу, що є складовою загальної концепції справедливого судового розгляду, а це означає, що Снятинський районний суд Івано-Франківської області порушив загальну концепцію справедливого судового розгляду, порушив його право на справедливий суд, що є порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція). Моральна шкода, завдана йому полягає в особистому розпачі та оцінюється ним у сумі 100000 (сто тисяч) гривень. В судові засідання призначені по справі на 05.11.2019 та 26.11.2019 позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Від позивача 05.11.2019 та 20.11.2019 до суду поступили заяви про розгляд справи 05.11.2019 та 26.11.2019, в тому числі з дослідження доказів, доданих позивачем до його позовної заяви від 27.08.2019, без його участі. Представник відповідача в судові засідання призначені по справі 05.11.2019 та 26.11.2019 не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується поштовими повідомленнями при матеріалах справи. 02.10.2019 до суду, через поштове відділення, від Державної казначейської служби України поступив відзив на позовну заяву по даній справі. З даного відзиву слідує, що відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Держави України (державний орган - Державна казначейська служба України) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів суду з підстав зазначених у даному відзиві та проводити розгляд справи без участі представника ДКСУ. У відзиві зазначено, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає завдання йому моральної шкоди, а також не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Також зазначено, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на ДКС України за дії інших органів держави. Передбачених ч.1 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги [PERSON] , всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст. ст.15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тому судом було враховано під час відкриття провадження по даній справі і під час її розгляду вищезазначені норми законодавства з огляду на те, що оскільки позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом не зазначаючи відповідачем суд чи конкретного суддю, а в позовній заяві мотивує свої позовні вимоги до відповідача Держави Україна в особі державного органу Державної казначейської служби України, як незгоду з незаконними, на його думку, діями органів суду, що призвели до спричинення йому моральної шкоди в розмірі 100000 тисяч гривень, про що зазначено ним в позовній заяві, та у зв`язку із відсутністю у позивача бажання залучати ще якісь сторони до справи як відповідачів, бо таких клопотань від нього не поступало до суду, тому судом і не вирішувалось питання про відмову у прийнятті даного позову, щоб не порушувати право позивача у доступі до правосуддя. Судом встановлено, що: Позивач [PERSON] звертався до Снятинського районного суду Івано-Франківської області із заявами з процесуальних питань, а саме: 06.05.2019 року - про надсилання копії ухвали; 15.05.2019 року - про проведення судового засідання без його участі; 11.06.2019 року - про надсилання копії ухвали, про проведення судового засідання без його участі; 30.07.2019 року - про надсилання копії ухвали та про проведення судового засідання без його участі. Також позивачем було надано до канцелярії суду і копію його заяви одержаної Снятинським районним судом 11.09.2019 року - про надання йому інформації з автоматизованої системи документообігу суду в справі №342/1278/17. З чого вбачається, що він не згідний із певними діями працівників Снятинського районного суду Івано-Франківської області, зокрема і з діями у зв`язку із поданими ним заявами з процесуальних питань по справі №342/1278/17 та у звязку із не направленням йому певних процесуальних документів, які як він стверджує йому не надсилались. Інформації про те на якій стадії розгляду перебуває справа №342/1278/17 позивачем не подавалось. Як і не надавалось інформації чи оскаржувались ним рішення суду по даній справі до апеляційного чи касаційного суду, чи в будь-якому іншому порядку. Також ним не доведено, що у нього були будь-які перешкоди щоб ознайомитись особисто або через представника із матеріалами справи, у якій він неодноразово подавав особисті заяви до канцелярії Снятинського районного суду, оскільки на них міститься відмітка про отримання. Крім зазначених вище копій заяв за підписом позивача, що ним подавались до Снятинського районного суду Івано-Франківської області, до позовної заяви [PERSON] не подано більше жодних доказів на які б він покликався як на підставу задоволення його позовних вимог, що полягають у стягненні з Держави України в особі ДКС України 100 000 грн. моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Тому суд приходить до переконання, що позивачем [PERSON] не подано до суду жодного доказу в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода, що спричинена йому, як він зазначає в позові, діями працівників Снятинського районного суду Івано-Франківської області у зв`язку із розглядом справи № 342/1278/17 та у зв`язку із поданням ним заяв із процесуальних питань по даній справі, як і не обґрунтовано чому вона саме має бути стягнута у зазначеному ним розмірі з відповідача, до котрого він звернувся із позовом, а саме - Держави України в особі ДКС України. З приводу звернення позивача [PERSON] до відповідача Держави України в особі ДКС України, то слід зазначити наступне. Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України (далі Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п.3 Положення). Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Тому, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Казначейської служби як розпорядника бюджетних коштів. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Отже, належним відповідачем у справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю суду є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Відповідно до ст. 4 ст.58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. За змістом частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Окрім цього відповідно до ст. 174 ЦК України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. При цьому, відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Згідно підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 оскільки одним з основних завдань Мінюсту є забезпечення представництва інтересів держави у судах України, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Тому, відшкодування шкоди на користь позивача у разі задоволення позовних вимог до Держави Україна в особі уповноваженого органу - Міністерства юстиції України може бути здійснено з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, розпорядником якого є виключно Державна казначейська служба України. Отже, з повноважень та завдань Державної казначейської служби України не вбачається, що цей орган несе відповідальність за шкоду, завдану судами, як зазначено позивачем в позові, в результаті незаконних дій органів державної влади. Самостійним відповідачем Державна казначейська служба України за такого роду позовами бути не може. Повноваження суду щодо залучення у справу належного відповідача або співвідповідача законом не надані і належать виключно позивачу в силу положень статей 13,49,51 ЦПК України. А позивач не подавав клопотань про залучення до участі в справі інших відповідачів (співвідповідачів) ніж ті, що зазначені ним. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів державної влади, оскільки позов безпідставний та пред`явлений не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Питання судових витрат вирішується судом згідно вимог ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed