Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди. Згідно поданої заяви позивач просить відшкодувати шкоду у суму 23348 гривень, із нарахуванням пені, моральну шкоду у сумі 110 000 гривень, розглянути справу в порядку наказного провадження. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 25 червня 2006 року Управління пенсійного фонду України призначило йому пенсію. З 2006 року по червень 2017 року на протязі 102 місяців в порушенні ч.3 ст.46 Конституції України пенсію нараховували нижче прожиткового мінімуму на суму 24174 гривень. Різниця недоплати склала 237 гривень дорівнює 1412 - 1175 гривень. 1175 гривень сума нарахованої пенсії в травні місці 237 гривень помножити на 102 місяці дорівнює 24174 гривні сума недоплати. Згідно ст.ст. 6, 46, 106 Закону повернення недоплати за минулий час не має строків та за їх порушення накладається штраф у розмірі несплаченої суми, а саме 24174 гривень з нарахуванням пені 120 % річних відповідно до ставок Національного Банку України. 10 квітня 2018 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Позивача в судовому засіданні свою позовну заяву підтримав, просив задовольнити в повному обсязі на підставі вимог, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача надала до суду заперечення, в якому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також пояснила, що позивач звернувся до суду 30 серпня 2017 року, а про розмір пенсії, з якою позивач не згоден, дізнався ще при отримані вказаної пенсії в липні 2006 року. Таким чином представник відповідача вважає, що є підстави для відмови у позові у зв'язку з пропущенням позовної давності. Суд, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно з'ясувавши обставини цієї справи, дійшов до такого. Так, відповідно до довідки Криворізького центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 2713/02/23 від 18 травня 2017 року [PERSON] знаходиться на обліку і отримує пенсію за віком при повному стажі.(а.с. 3) Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 17 травня 2017 року № 1002582428 позивач перебував на обліку, як фізична особа-підприємиць. Припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем 09.12.2014 року за судовим рішенням в зв'язку з неподанням протягом року органам державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності.(а.с.66-68) Згідно запису №11 від 01.02.2008 року у трудовій книжці встановлено, що [PERSON] був прийнятий на підставі наказу №22-к від 01.02.23008 року робітником по ремонту будівель, споруд, обладнання залу акробатики в КПЗ «ДЮСШ №1».(а.с.69) Отже, розглядаючи вимоги про відшкодування шкоди, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач знаходиться на обліку та отримує пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 2006 року [PERSON] проводилась доплата до прожиткового мінімуму для осіб , які втратили працездатність. Прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність визначається державним бюджетом на відповідний рік. Тож посилання позивача в період з червня 2006 по квітень 2017 року прожитковий мінімум був 1312 грн. є помилковим, адже даний прожитковий мінімум діяв з 01.05.2017 року.З 01.02.2008 по 26.04.2010 працював в КПЗ «ДЮСШ №1» та з 14.02.1992 по 09.12.2014 був зареєстрований підприємцем (ФОП), тобто в вказаний період вважався працюючою особою, у зв'язку з чим [PERSON] не отримував доплату до прожиткового мінімуму. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. У вказаний період пенсія у позивача не була основним джерелом існування, так як працював. Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не містить норм, які передбачають порядок або підстави стягнення моральної (немайнової) шкоди у пенсійних правовідносинах. Таким чином, нормами законодавства для даного виду правовідносин не передбачено відшкодування моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (Пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4). Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені частиною 1 статті 1166 ЦК України. Аналогічна відповідальність наступає і за завдану моральну шкоду, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України. Згідно із зазначеними нормами обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як зазначено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, від 31 березня 1995 року № 4 до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також позивачем суду не надано доказів поважності причини пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову за межами строку позовної давності. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення періоду, за який має бути стягнута з відповідача на користь позивача недоплачена пенсія , суд дійшов наступного висновку. Представником відповідача заявлялась вимога про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, оскільки остання вважає, що позивач був обізнаний про порушення свого права з самого початку призначення пенсії , тобто з 25.06.2006 року, оскільки з отримав щомісячно пенсію та був обізнаний про її розмір. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З аналізу ст. 268 ЦК України вбачається, що заявлені позивачем позовні вимоги не підпадають під захищену законом категорію вимог, на які позовна давність не поширюється.

Outcome: dismissed