Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач 27.01.2010 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - рамковою угодою №815, за якою було укладено Договір про надання траншу №5.15979/815 від 15.01.2008р. , згідно якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 90 000 доларів США на строк 72 місяці із сплатою відсотків в розмірі 14% на рік. В забезпечення повергнення кредиту були укладені: Договір поруки від 15.01.2008р. із [PERSON] , договір поруки від 15.01.2008р. з [PERSON] , договір іпотеки від 15.01.2008р. на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] помер у зв`язку з чим на адресу 2-ї Одеської державної нотаріальної контори було направлено вимогу до спадкоємця, відповідь не отримали. На час розгляду справи існує непогашена заборгованість. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.02.2010р. провадження по справі відкрито з призначенням попереднього судового засідання. 23.03.2011р. на адресу суду надійшла нова редакція позовної заяви, (а.с.63-65 т.1), за якою просили в рахунок часткового погашення заборгованості за договором про надання траншу звернути стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Одесі шляхом передачі у власність позивача. Визнати за банком право власності на цю квартиру, виселити відповідачів з квартири та визнати такими, що втратили право користування квартирою, стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 15 січня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (повним правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк») та [PERSON] була укладена Рамкова угода № 815. На підставі Рамкової угоди був укладений Договір про надання траншу № 5.15979/815 від 15.01.2008 р., за умовами яких АТ «ПроКредит Банк» надав [PERSON] кредит на суму 90 000 (дев`яносто тисяч) доларів США під відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 14 % річних строком на 72 місяці. Виконання зобов`язання за кредитними договорами було забезпечено Договором іпотеки № 815-ДІ1 від 15.01.2008 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за реєстровим № 694, укладеним між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] ., [PERSON] , відповідно до якого в іпотеку АТ «ПроКредит Банк» було передано квартира [ADDRESS] Договором поруки № 815-ДП-1 від 15.01.2008 р., укладеним між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] ; Договором поруки № 815-ДП2 від 15.01.2008 р., укладеним між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] . Позивач стверджував, що через неналежне виконання позичальником умов кредитного договору станом на 22.01.2015 року виникла заборгованість перед банком, відповідно до Розрахунку заборгованості від 25.12.2009 р. за курсом НБУ станом на дату подання заяви про внесення змін до позовної заяви ( 15,7848 за 1 долар США), у розмірі 885 738, 28 грн., яка складається з : Заборгованість за кредитом - 641 651, 02 грн.; Заборгованість по відсоткам за користування кредитом згідно Графіку - 85 012,98 грн.. Заборгованість по пені - 159 074,28 грн.. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачем був обраний спосіб захисту порушеного права як звернення в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] за Рамковою угодою № 815 від 15.01.2008 року стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на іпотечне майно, виселення з предмету іпотеки всіх осіб, що в ньому мешкають із зняттям їх з реєстраційного обліку та стягнення на користь позивача з відповідачів в солідарному порядку різниці боргу за Рамковою угодою та оціночною вартістю предмету іпотеки. Ухвалою суду від 30.06.2011р. по справі судом призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с.86 т.1). 03.08.2012р. на адресу суду надійшли експертне дослідження №037/12 судової будівельно-технічної експертизи ПП «Інженер Сервіс» (а.с.114-137 т.1). Ухвалою суду від 03.08.2012р. провадження по справі відновлено (суддя Єршова Л.С.). 27.08.2012р. на адресу суду надійшли письмові заперечення на позов від представника [PERSON] (а.с.142-143 т.1). 05.11.2012р. з боку позивача до суду надійшли пояснення (а.с.168 т.1). Ухвалою суду від 29.08.2013р. позовна заява залишено без розгляду (а.с.204 т.1) згідно п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2013р. ухвалу суду першої інстанції від 29.08.2013р. було залишено без змін (т.1. а.с.230-231). Ухвалою ВССУ від 11.06.2014р. ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05.12.2013р. і ухвалу суду від 29.08.2013р. скасовано та справу направлено на новий розгляд. (а.с.25-26 т.2). 24.09.2014р. до суду надійшли заперечення від [PERSON] (а.с.30-33 т.2), згідно яких позовні вимоги не визнала та просила відмовити. 29.01.2015р. до суду надійшла заява про внесення змін до позовної заяви (а.с.99 т.2-100), за якою залучено як співвідповідача [PERSON] та про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідачів із зняттям з реєстрації, стягнення судових витрат. Згідно даної заяви банком уточнено суму заборгованості за кредитним договором (розраховану станом на 25.12.2009 року) із урахуванням курсу НБУ станом на 22.12.2015 року, яка склала 1 686 872, 16 грн. та складається із: - заборгованості за кредитом - 80 548, 71 дол. США, що за курсом НБУ станом на 22.01.2015р. становить 1 271 441. 65 грн.; - заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9 872, 56 дол. США, що за курсом НБУ станом на 22.01.2015 р. становить 155 835, 94 грн.; - заборгованості по відсоткам за неправомірне користування кредитом - 6 368, 17 дол. США, що за курсом НБУ станом на 22.01.2015р. становить 100 520, 29 грн.; - пені - 159 074, 28 грн.. Ухвалою суду від 12.03.2015р. суд задовольнив клопотання позивача та зупинив провадження по справі до вирішення цивільної справи за №522/3307/15-ц за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до [PERSON] , Департаменту міського господарства ОМР про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності, яка знаходиться в провадженні судді Кравчук Т.С. (т.2, а.с.120). Ухвалою суду від 09.10.2015р. після повторного автоперерозподілу справи справу прийнято до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 09.10.2015р. провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від. 26.05.2016р. відновлено провадження по справі після вирішення по суті цивільної справи №522/3307/15-ц за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до [PERSON] , Департаменту міського господарства ОМР про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності (т.2, а.с.134). У судовому засіданні 22.12.2016р. суд задовольнив клопотання представника [PERSON] та залучив в якості третьої особи на боці відповідачів без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та ухвалою суду від. 22.12.2016р. задовольнив клопотання його представника та зупинив провадження по справі до розгляду справи №522/11530/16-ц. Згідно ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 15.11.2018р. провадження по справі відновлено після набрання законної сили 24.09.2018р. рішення суду від 29.11.2017р. по справі №522/11530/16-ц із призначенням судового розгляду на 29.01.2019р. У зв`язку з неявкою сторін 29.01.2019р. розгляд справи був відкладений на 13.03.2019 р.. У судове засідання 13.03.2019 року сторони не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. При цьому Представник позивача надсилав 29.01.2019р. та 04.02.2019 року до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, зазначивши про зміну назви позивача на Акціонерне товариство «ПроКредит Банк». Від представника відповідача адвоката Чапуріної С. І . надійшла 06.03.2019р. заява про розгляд справи за її відсутністю. За вказаних обставин, з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, та строків розгляду даної справи, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 25.03.2019 року. Враховуючи строки розгляду цивільної справи, яка перебуває в провадженні суду з 2010 року суд ухвалив слухати її за відсутності Відповідачів. Дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що 15.01.2008 року між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] була укладена Рамкова угода № 815. На підставі Рамкової угоди був укладений Договір про надання траншу № 5.15979/815 від 15.01.2008 р. За умовами Рамкової угоди № 815 від 15.01.2008р. та Договору про надання траншу № 5.15979/815 від 15.01.2008 р. АТ «ПроКредит Банк» надав [PERSON] кредит на суму 90 000 (дев`яносто тисяч) доларів США під відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 14 % річних на строк 72 місяці, а Позичальниця зобов`язувалась у свою чергу здійснювати щомісячне погашення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування ним. Виконання зобов`язання за кредитними договорами було забезпечено: - Договором іпотеки № 815-ДІ1 від 15.01.2008 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за реєстровим № 694, укладеним між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] ., [PERSON] , відповідно до якого в іпотеку АТ «ПроКредит Банк» було передано квартира [ADDRESS] - Договором поруки № 815-ДП-1 від 15.01.2008 р., укладеним між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] ; - Договором поруки № 815-ДП2 від 15.01.2008 р., укладеним між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] . Апеляційним судом Одеської області від 24.09.2018 року за розглядом справи №522/11530/16-ц встановлено, що 06 травня 1998 року розпорядженням №115521 Органу приватизації, квартира [ADDRESS] була передана в спільну часткову власність у рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON].. Розпорядженням №1932 від 12.09.2002 року, було скасовано розпорядження органу приватизації №115521 від 06.05.1998 р. Підставою для скасування цього розпорядження стало рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 19.07.2002 року. 02.06.2005 року розпорядженням №189821 органу приватизації, квартира [ADDRESS] знову була передана в спільну часткову власність у рівних долях [PERSON] та [PERSON] .. 02 червня 2005 року №189821 Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру в [ADDRESS] . Зазначена квартира належала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. [INFO] помер, [PERSON] , [INFO] рн., що був батьком [PERSON] , про що 04 листопада 2008 року Першим Малиновським Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблений актовий запис за № 132. 20 березня 2009 року [PERSON] звернулася в Другу державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, наслідком цього сталося відкриття спадкової справи №68/09 до майна померлого [INFO] р. [PERSON]. 14 серпня 2009 року [PERSON] знову звернулася до Другої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на спадкове майно, що залишилось після померлого [INFO] р. [PERSON] , а саме на: частину квартири в [ADDRESS] ; автомобіль марки CHEVROLET EVANDA, 2005 року випуску; автомобіль марки - KIA CARENS, 2007 року випуску. Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що до Другої державної нотаріальної контори з заявами претензіями звернулись кредитори померлого боржника ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «ПроКредитБанк». Відомості про видачу свідоцтва про спадщину на частку квартири у матеріалах справи відсутні. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до ч.1. ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до ч.3. ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину . Із аналізу наведених норм вбачається, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Аналогічна позиція наведена у Постанові ВС від 15.03.2018 р., винесеної у справі 489/2924/16-ц, провадження № 61-2811св18. Договір іпотеки у встановленому законом порядку посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за реєстровим номером 694. Як вбачається із тексту договору сторонам роз`яснені його наслідки. Так, відповідно до п.2.2.1 договору іпотеки, іпотекодавці передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] загальною площею 68,9кв.м. Предмет іпотеки належить на праві власності іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 02 червня 2005 р., посвідченого Управлінням житлового-комунального господарства Одеської міської ради, реєстровий № 8-17269. За пунктом 6.1 Договору іпотеки банк отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки за умови порушення Позичальником та/або Іпотекодавцем умов договорів, укладених із Іпотекодержателем. За п.6.4 Договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється за вибором Іпотекодержателя на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказані положення договору відповідають загальним засадам ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Станом на 13.03.2019 року через порушення [PERSON] умов Рамкової угоди № 815 та Договору про надання траншу 5.15979/815 від 15.01.2008, а саме взятих на себе зобов`язань у частині повернення кредиту щомісячними платежами, утворилась заборгованість, яка за розрахунком Позивача в загальному розмірі становить 1 686 872,16 грн.. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до частин 1,3 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 530 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання. Невиконання відповідачем належним чином своїх зобов`язань щодо повернення позивачу коштів є порушенням прав позивача на своєчасне і повне повернення сум кредиту. Відтак, позивач в порядку захисту своїх порушених прав відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України вправі вимагати від відповідача примусового виконання ним своїх зобов`язань в натурі шляхом стягнення з нього боргів у вигляді суми неповернутого кредиту. Доказів погашення заборгованості відповідачі не подали. Розрахунки позивача по заявлених до стягнення сумах заборгованості не спростували. Пунктом 4.1. Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом Позичальник сплачує позивачу проценти, розмір яких було зазначено вище. Згідно частини 1 статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно пункту 10.2. Рамкової угоди передбачено, що у випадку прострочення встановлених Договорами строків погашення грошових зобов`язань Позичальник сплачує Кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми непогашеної заборгованості, але не менше 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Відповідно до п.10.4 Рамкової угоди нарахування та сплата пені проводиться за весь час існування заборгованості, без застосування, встановлених законодавством обмежувальних строків та припиняється у день повного погашення заборгованості. Понесені збитки відшкодовуються винною Стороною у повному розмірі понад неустойку. Розрахунок пені, процентів, та процентів за неправомірне користування кредитом із боку відповідачів належними доказами не спростований. Позивачем в межах ст.16 ЦК України, спеціального закону «Про іпотеку» обраний такий спосіб захисту порушеного права як звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS], шляхом набуття цього майна у власність іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку"). Частиною третьої статті 33 цього ж Закону визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору передбачено статтею 36 Закону України "Про іпотеку". Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (стаття 37 цього Закону); право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (стаття 38 зазначеного Закону). Тобто сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Тлумачення статей 328, 392 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом прийняття його у свою власність на підставі іпотечного договору є позасудовим способом захисту і не передбачено як спосіб захисту права шляхом звернення до суду (фактично про встановлення права за рішенням суду) ні статтею 16 ЦК України, ні ЗУ «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами. Слід зауважити на тому, що протягом розгляду справи судами вищих інстанцій було сформовано позицію щодо неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність, зокрема така позиція підтримується Великою Палатою Верховного Суду в своїх постановах від 21.03.2018 р. по справі 760/14438/15-ц, від 23.05.2018 по справі 916/5073/15 та від 26 вересня 2018 року по справі № 331/3496/16-ц. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також обраний позивач спосіб захисту цивільних прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed