Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

згідно вимог позовної заяви позивач просить шлюб сторін розірвати, неповнолітню дитину сторін залишити проживати з матір»ю. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що внаслідок сімейних негараздів він вирішив розлучитися. У судовому засіданні позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, вказуючи, що примирення з відповідачем неможливе, між ними остаточно втрачені почуття любові та поваги, а тому відновлювати сімейно-шлюбні відносини не має наміру. Його представник адвокат [PERSON] показав, що вимоги позивача підставні та ґрунтуються на законі. Відповідач позов позов не визнала, подавши заперечення, в якій вказує, що стосунки відповідача погіршились не лише з нею, а також і з їх донькою. Твердження позивача, що він утримує та виховує дитину є хибним, оскільки він три роки провів на лікарняному ліжку та знаходився на її утриманні, а зараз знайшов іншу жінку. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявленого позову на підставі представлених сторонами доказів, прийшов до таких висновків. Як встановлено судом, сторони одружилися 12 квітня 2002 року, мають неповнолітню дитину. Подружжя не веде спільного господарства, припинило шлюбні стосунки, причиною чого стали розбіжність у поглядах на сімейне життя, втрата почуття любові. В ч.1 ст.51 Конституції України закріплено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Ця вимога кореспондується і з ст.24 СК України. Ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. У відповідності із положеннями ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки суперечить інтересам сторін та вимогам закону. У розпаді сімї винні обоє подружжя, оскільки не вживали належних заходів для усунення конфліктів та досягнення взаєморозуміння в сімї. За таких умов суд вважає, що позов в цій частині доведений і підлягає до задоволення. Позивачем не представлені докази наявності спору про місце проживання дітей, тому в цій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, і в цей день згідно ч.2 ст.114 СК України шлюб припиняється. Вказане рішення згідно ч.2 ст.115 СК надсилається до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв»язку із диспозитивністю цивільного процесу суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, оскільки позивач відмовляється від їх відшкодування. З огляду на викладене, на підставі ст.ст.110 СК України,

Outcome: dismissed