Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно їхньої доньки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 03 червня 2013 року сторони перебували у шлюбі, який 15 квітня 2016 року розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області. Від даного шлюбу [INFO] у них народилась дочка [PERSON]. У березні 2015 року відповідач пішов з сім'ї та з даного часу ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не дає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не спілкується з дитиною. У зв'язку з чим, позивач вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, а тому просить позбавити відповідача батьківських прав. Позивачк [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала зіславшись на викладені в позовній заяві обставини, просила позов задоволити. Не заперечує проти заочного розгляду справи та пояснила, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. З березня 2015 року вона сама займається вихованням та утриманням дитини, а саме коли дитині було два місяці відповідач пішов з сімї та більше не надавав будь-яку матеріальну допомогу. В квітні 2015 року вони похрестили дитину і з цього часу вона відповідача не бачила. З жовтня 2016 року вже з новим її чоловіком разом виховують та дбають про її дочку, який фактично виконує обовязки батька її дитини та бажає її удочерити. Представнки позивача позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Представник третьої особи орган опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради щодо вирішення спору покладається на думку суду, оскільки вони не можуть дати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у зв'язку з тим, що їм не відоме місце проживання відповідача і вони не можуть дізнатись його ставлення щодо дитини. Свідок [PERSON], [INFO], допитаний в судовому засіданні пояснив, що він є другом сім'ї позивача та є хрещеним батьком [PERSON]. Він знав відповідача протягом 1-2 років як безвідповідального чоловіка. Останній раз бачив його на хрестинах їхньої дочки. Зі слів позивача знає, що відповідач не надає їхній дочці будь-якої матеріальної допомоги. Свідок [PERSON], [INFO], допитана в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивачку зі школи. Зі слів позивача знає, що відповідач не надає їхній дочці будь-якої матеріальної допомоги. Вiдповiдач в судові засідання повторно не з'явився, з невідомих суду причин. хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи через оголошення у праесі. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач, згідно з поданою нею заявою, не заперечила проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, прийшов до висновку, що у задоволення позову слід відмовити Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлубі, який розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2016 року. (а.с.6) Від даного шлюбу [INFO] у них народилась дитина - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27 січня 2015 року. (а.с.9) Згідно довідки виконавчого комітету Білицької міської ради від 10 квітня 2017 року [PERSON] з дочкою [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.10) Згідно довідки №795 від 06 квітня 2017 року, видана директором ЧП «БРЕС» «Надія», що [PERSON], разом з дочкою [PERSON] та чоловіком [PERSON], проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS]. (а.с.4) Відповідно до актів відвідування сім'ї [PERSON] за адресою [ADDRESS], від 14 липня 2017 року та 05 вересня 2017 року позивач [PERSON] з дочкою [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS], проте проживає без реєстрації з дочкою та чоловіком за адресою [ADDRESS]. (а.с.14) Відповідно до висновку № 05/1067-10/02 від 13 жовтня 2017 року виконавчого комітету Добропільської міської ради, висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], 1993 року народження, відносно його малолітньої дочки [PERSON], 2015 р.н., орган опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради надати не може, у зв'язку з тим, що їм не відоме місце проживання відповідача. (а.с.50) Звертаючись до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивач посилалася на те, що відповідач покладених на нього батьківських обов'язків не виконує; не бере участі у вихованні дитини. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків Відповідно до приписів ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Проаналізувавши всі обставини спрви, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову у зв'язку тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками стосовно дочки [PERSON] в розумінні п.2 ч.1 ст.164 СК Україниязків, винної поведінки відповідача, та з того, що позбавлення особи батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Разом з тим, як зазначає Пленум Верховного суду України в свій Постанові від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, суд вважає, що відповідача слід попередити про необхідність зміни його ставлення до виховання дитини, відмовивши в задоволенні позову.

Outcome: dismissed