Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом [PERSON]М про стягнення 26897,55 грн. боргу за кредитним договором №б/н від 12 грудня 2012 року. Позов обгрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н від 12.12.2012 р., за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 4000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Натомість, відповідач зобовязувався погасити заборгованість в встановленому у договорі терміні. Станом на 29.02.2016р. відповідачем порушені умови кредитного договору, заборгованість становить 26897,55 грн., з яких: 3993,05 грн.- заборгованість по кредиту, 18347,47 грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом, 2800,00 грн.-заборгованість за пенею та комісією. 500грн.- штраф (фіксована сума), 1257,03 грн.-штраф (процентна складова). Просить позовні вимоги задоволити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судовий збір. Представник позивача у судове засідання не з"явився, у позовній заяві просить про задоволення позову та розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що в розмірі 4000 грн. отримав кредит і повернув такий протягом трьох місяців, як такого карткового рахунку відкрито не було, картку він не отримував, з 2012 р. позивач жодного разу не направив йому повідомлення про наявність заборгованості, та не пропонував повернути кредит, що свідчить про відсутність суми боргу. Також просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити в позові, про що подав суду заяву. Заслухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив. Позов витікає з цивільних правовідносин, регулюється главою зобовязання. Відповідно до положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими доказами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.3 ЦК України). У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до роз'яснення, яке міститься в п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. З пояснень в суді відповідача, матеріалів справи видно, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н від 12.12.2012 р., за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 4000, 00 грн. (а.с. 6) Відповідач зобовязувався погасити заборгованість в встановленому у договорі терміні. Позивач вказує на те, що станом на 29.02.2016 р. відповідачем порушені умови кредитного договору, заборгованість становить 26897,55 грн.. Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Позивач мотивує позов тим, що відповідач отримав кредит на платіжну картку. На підтвердження позову додає розрахунок заборгованості з посиланням на договір.(а.с.4) Проте, позивач не надав доказ того, що мав місце договір про відкриття карткового рахунку, випуск картки, не підтверджено видачу дебетної картки. Відсутні дані про операції по рахунку та перерахування грошей на картку. Позивач не представив суду доказ, коли та яка сума перерахована відповідачу, коли відповідач отримав картку. Не надано суду також доказ того що картковий рахунок діяв певний строк. Відсутній з боку позивача доказ , що з 2012 р. відповідачу було запропоновано повернути кредит. Відповідно до ст..ст. 58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідач заперечує проти позову та стверджує про повернення грошей, а позивачем не доведено належним чином факту зарахування на картковий рахунок відповідача грошових коштів. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, за положеннями ст. ст. 257, 260 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 і ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із долученої до матеріалів справи заяви [PERSON] убачається, що останній просить про застосування строків позовної давності та відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк». З копії кредитного договору №б/н від 12.12.2012 р. долученої до справи видно, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав Позичальнику [PERSON] строковий кредит. Отже, строк давності щодо повернення кредиту у ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №б/н від 12 грудня 2012 року. враховуємо, що минув. Отже, у звязку із спливом строків позовної давності, підстав до задоволення вимог про стягнення з відповідача 26897,55 грн. боргу за кредитним договором №б/н від 12.12.2012р., суд не вбачає. За наведеного та

Outcome: dismissed