Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати право власності на жилу кімнату [ADDRESS]. В подальшому позивачем подано заяву по збільшення позовних вимог, в якій просить визнати право власності на житлову кімнату [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування вимог зазначила про те, що 20 грудня 1962 року, її матерії [PERSON] видано ордер № 3-47 на зайняття квартири [ADDRESS] у мм. Києві, сім'єю у складі чотирьох чоловік. Будинок [ADDRESS] являється одноквартирним та включає в себе дві житлові кімнати з допоміжною площею. На вселення до кімнати під [ADDRESS] ордер не видавався , розпоряджень чи рішень щодо вселення осіб не приймалось та відповідно приватизації не проводилось . Згідно рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих № 1302 від 11 жовтня 1955 року, земельну ділянку для побудови будинку [ADDRESS] виділено Корчевацькому підсобному господарству, яким і було побудовано вищевказаний будинок. 18 серпня 1986 року, наказом № 268 Виконкому Київської міської Ради народних депутатів, Корчуватське підсобне господарство ліквідовано, внаслідок чого створено Дмитрівське підсобне сільське господарство с.Дмитрівка Києво-Святошинського району. 22 червня 2001 року, відповідно № 73 правління ВАТ СГП «Дмитрівка» підтверджено оплату у повному обсязі користувачами вартості будинку № 3, №5, № 7 по [ADDRESS] із подальшим передачею у власність зазначених будівель особам, якими понесено зазначені витрати. 11 листопада 2010 року, відповідно ГУ статистики у Київській області надано інформацію, що дані ВАТ СГП «Дмитрівка» вилучено з бази даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України по Київській області. Довідкою Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації № 06-Ш-578/1 від 29 травня 2012 року підтверджено відсутність даних щодо вищевказано підприємства та повідомлено про вжиття заходів щодо його розшуку, проте по даний час жодної інформації не надано. Таким чином фактично кімната [ADDRESS] являється безхазяйним майном. 01 липня 2003 року, Голосіївською районною адміністрацією видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], житловою площею: 17,4 кв.м., [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. З 1962 року по даний час позивач проживає за вищевказаною адресою та безпосередньо приймає участь в утримані житлового будинку [ADDRESS] а також сплачує необхідні щомісячні платежі щодо оплати особових рахунків, сплачуються всі витрати на його утримання та обслуговування, підтримується в належному стані будинок та господарські будівлі, здійснюється поточний та капітальний ремонти. Протягом всього строку володіння та користування спірною кімнатою ніхто не звертався та не претендував на кімнату; позовів до суду не пред'являлося. [PERSON] вважає, що у неї виникло право власності на житлову кімнату [ADDRESS] на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Оскільки, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити з наведених у позовній заяв підстав. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представники третіх осіб Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, прокуратура Голосіївського району м. Києва не заперечували проти задоволення позовних вимог. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази по справі, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 20 грудня 1962 року на ім'я [PERSON] видано ордер № 3-47 на зайняття квартири [ADDRESS], сім'єю у складі чотирьох осіб, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] 9 після реєстрації шлюбу [PERSON]), [PERSON] Будинок [ADDRESS] являється одноквартирним та включає в себе дві житлові кімнати з допоміжною площею. [PERSON] проживає в квартирі № 2 одноквартирного двокімнатного будинку [ADDRESS] та є її власником з 1969 року, що підтверджується даними довідки форми №3 виданої Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційною організацією -10 Голосіївського району» (а.с 2). Дана квартира приватизована, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.07.2003 року (а.с.121). З матеріалів справи вбачається, що розмір приватизованої позивачем загальної площі становить 61,6 кв.м., при встановленій -21,0 кв.м. загальної площі на особу та 10,0 м2 на родину, тобто на сім'ю позивача норма приватизації становить 52,0 м2 загальної площі. Другу кімнату площею 14,5 кв.м. у квартирі займав [PERSON], який 13.01.2010 року помер та був знятий з реєстраційного обліку (а.с.20). На вселення до кімнати [ADDRESS] одрер не видавався, розпоряджень чи рішень щодо вселення осіб не приймалось та відповідно приватизації не проводилось. Згідно рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів трудящих № 1302 від 11 жовтня 1955 року, земельну ділянку для побудови будинку [ADDRESS] виділено Корчуватському підсобному господарству. 18 серпня 1986 року, наказом № 268 Виконкому Київської міської Ради депутатів, Корчуватське підсобне господарство ліквідовано, внаслідок чого створено Дмитрівське підсобне сільське господарство с. Дмитрівка Києво-Святошинського району. 22 червня 2001 року, відповідно до листа № 73 голови правління ВАТ СГП «Дмитрівка» підтверджується оплату у повному обсязі користуачами вартості будинку № 3, 5, 7 по [ADDRESS]з подальшою передачею у власність зазначених будівель особам, якими понесено витрати. Згідно довідки № 6-ш-381\\1 від 21 жовтня 2011 року [PERSON] із дружиною перебуває на квартирному обліку в пільговій черзі потерпілих у зв'язку із аварією на ЧАЕС (1 категорія) з 28.03.2011 року № 162. 01.07.2003 року Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], житловою площею: 17,4 кв.м., [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Як вбачається із довідки по формі № 3 в квартирі по [ADDRESS] житловою площею 14,5 кв.м. ніхто не зареєстрований. [PERSON] помер і знятий з реєстраційного обліку який помер [INFO]. Згідно довідки № 6-Ш-578 від 18.04.2012 року Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації та довідки форми №3, кімната [ADDRESS] не приватизована та являється вільною. Відповідно до відповіді № 100/02-838 від 19.10.2015 року Управління житлово- комунального господарства Голосіївської районною в м. Києві державної адміністрації житловий будинок [ADDRESS] не належить до сфери управління райдержадміністрації. Згідно рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 11.10.1955 року № 1302 «Про відводів земельної ділянки підсобному господарству «Корчувате» від будівництво» ділянка під забудову будинку була надана Корчеватському підсобному господарству управління громадського харчування міністерства торгівлі Української РСР. За інформацією Київського бюро технічної інвентаризації(лист від 03.09.2001 р№ 24180) будинок [ADDRESS] зареєстрованого за трестом підсобним господарством. За інформацією ВАТ «Сільськогосподарське підприємство «Дмитрівка»(лист від 22.08.2001 р) у 1988 році Корчуватське підсобне господарство расформовано та житлові будинки передано на баланс ВАТ «Сільськогосподарське підприємство «Дмитрівка» В судовому засіданні знайшли підтвердження доводи позивача про безперервне володіння і користування кімнатою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що він більше десяти років проживає у спірній квартирі, оплачує комунальні платежі, а тому він добросовісно заволодів чужим майном, а саме кімнатою [ADDRESS]. Відповідно до листа КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" право власності на кімнату [ADDRESS] не зареєстровано. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, надуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. За приписами п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння це володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України. Враховуючи викладене, з метою захисту майнових прав позивача, який добросовісно заволодів майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном понад чотирнадцять років без державної реєстрації права власності на нього, суд дійшов висновку, що позивач має право у порядку набувальної давності визнати за собою право власності на кімнату [ADDRESS] у порядку ст. 344 ЦК України. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Таким чином, [PERSON] є єдиним володільцем і користувачем спірної кімнати кімнатою [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набуваються за рішенням суду. Таким чином, право власності виникає незалежно від права попереднього власника на цю річ і не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, передбачених в ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме тривалості, добросовісності, відкритості та безперервного володіння майном, як своїм власним. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Отже, враховуючи це положення набувальна давність на спірне домоволодіння має застосовуватись з січня 2001 року. Таким чином, строк безперервного володіння [PERSON] спірним житловим будинком становить понад 10 років. В даному випадку [PERSON] добросовісно заволодів кімнатою [ADDRESS] та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (понад десять років) без державної реєстрації права власності на нього, тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на кімнату [ADDRESS] за набувальною давністю є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved