Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

В лютому 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування. Посилалася на те, що [INFO] року померла її мати [PERSON], яка проживала за адресою: [ADDRESS] Після смерті матері залишилося спадкове майно у вигляді 1/3 частки житлової квартири [ADDRESS]. Позивачка прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. Інші спадкоємці за законом, а саме її батько та рідний брат подали в нотаріальну контору заяви про відмову від спадщини на її користь. Однак державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки правовстановлюючий документ, а саме - свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення органу приватизації від 12.07.2002 р., не зареєстроване у встановленому порядку. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом 22.01.2014 р. винесено відповідну постанову. Оскільки в теперішній час мати померла, зареєструвати її право власності неможливо, тому вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримала та підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі позов визнали та просили його задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі письмові докази, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть. Після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 частку в квартирі [ADDRESS]. Дана частка в квартирі належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації 12 липня 2002 року. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є сторони по справі: її чоловік [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON] Встановлено, що позивачка в межах шестимісячного терміну звернулася до Першої чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідачі по справі до Першої чернівецької державної нотаріальної контори подали заяви про відмову від своєї частки спадщини на користь позивачки. Постановою державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. від 22.01.2014 року у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спірної квартири відмовлено у зв»язку з тим, що свідоцтво про право власності на житло не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно до поданого позивачкою свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації 12 липня 2002 року №39016 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно технічного паспорту на дану квартиру, двокімнатна житлова квартира загальною площею 48,10 кв.м, розташована на 5 поверсі п»ятиповерхового житлового будинку. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Цивільний кодекс України був прийнятий 16.01.2003 року та набрав чинності 01.01.2004 року. Отже даний законодавчий акт не розповсюджується на відносини виникнення права власності на нерухоме майно в порядку приватизації державного житлового фонду, які регулювалися ЦК України в редакції 1963 року, Законом України «Про власність» N 697-XII від 7 лютого 1991 року та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» N 2482-XII від 19 червня 1992 року. Згідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяла станом на дату отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» N 1952-IV, прийнятого 1 липня 2004 року, який набув чинності 03.08.2004 року не можуть бути застосовані до регулювання спірних правовідносин з огляду, знову ж таки, на вимоги ст.5 Цивільного кодексу України щодо дій актів цивільного законодавства у часі. Отже, відповідно до вищезазначених норм законодавства, право власності на приватизовану квартиру у [PERSON] виникло з моменту реєстрації в органах приватизації в реєстровій книзі (№38975) та передачі їй квартири. Вимоги щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно нормативні акти того часу не містили. Такі висновки підтверджуються правовою позицією Верховного Суду України у справі з приводу схожих правовідносин та викладеною у постанові від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12. Так, у вказаній постанові Верховний Суд України, зокрема, вказав, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"…, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Таким чином, 1/3 частка житлової квартири [ADDRESS] на момент смерті [PERSON] належала їй на праві власності і входила до спадкової маси. Посилання державного нотаріуса на п. 4.15. та п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України 22.02.2012 р. №296/5 (далі - Порядок), як на підставу відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину суд знаходить безпідставними, оскільки у даних положеннях Порядку йдеться про майно, зокрема, нерухоме, право власності на яке підлягає державній реєстрації. У даному ж випадку, право власності на майно спадкодавця такій реєстрації не підлягало, бо це не було передбачене законодавством. Отже, вимоги позивачки про встановлення за нею права власності на спадкове майно у судовому порядку є обґрунтованими та законними.

Outcome: approved