Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Мукачівська місцева прокуратури в інтересах держави звернулася до суду з позовом до відповідачів про: - визнання недійсним та скасування наказу відповідача (2) №2615-СГ від 23.04.2020 «Про затвердження проекту із землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» в частині затвердження проекту із землеустрою та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2122783400:06:000:0216) площею 1 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів на території Кальницької сільської ради Мукачівського району (надалі - Наказ); - скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2112368321227) державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2122783400:06:000:0216, вартістю 703250,00 грн площею 1 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (надалі - Земельна ділянка 1 ). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що [PERSON] на підставі наказу відповідача (2) №654-СГ від 31.01.2020 передано у власність земельну ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Квасівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області площею 1 га із кадастровим номером 2120485400:02:000:0061 для ведення особистого селянського господарства. Разом з тим, всупереч положенням Земельного кодексу України відповідач (1) на підставі Наказу безпідставно повторно набув безоплатно у власність Земельну ділянку 1. Таким чином, Наказ підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація права власності на Земельну ділянку - скасуванню. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 116, 118, 121, 122, 152 Земельного кодексу України. Від відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він висловив свою незгоду із заявленим позовом. Зазначає, що відповідачем (2) не порушено жодного нормативного акту під час видачі Наказу. Ним розглянуто клопотання [PERSON] , в якому останній зазначив, що правом безоплатної передачі земельної ділянки не скористався, підстав для відмови у видачі Наказу не було. Також зазначає, що на державного реєстратора покладено обов`язок щодо встановлення відповідності заявлених вимог і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Крім того, наголошує на тому, що Наказ є актом одноразового застосування і вичерпує свою дію шляхом виконання, а відновлення можливого порушеного права держави є не скасування Наказу, а визнання недійсним права власності на земельну ділянку. Ухвалою суду від 8 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача (2) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. На підставі ухвали суду від 12 березня 2021 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що у відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про визнання недійсним та скасування Наказу, скасування державної реєстрації права власності та навів підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактів порушення земельного законодавства при наданні позивачу у власність Земельної ділянки 1 та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: Земельна ділянка 1, яка передана у власність відповідачу (1). В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи. На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 31 січня 2020 року №654-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] та передано останньому у власність земельну ділянку (кадастровий номер 2120485400:02:000:0061) площею 1,0000 га, в тому числі рілля площею 1,0000 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно з класифікацією видів цільового призначення земель - 01.03), що розташована за межами населеного пункту на території Квасівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області (надалі - Земельна ділянка). Право власності на Земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] 02.07.2020 на підставі рішення державного реєстратора за номером 53015636. 23.04.2020 відповідачем (2) видано Наказ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення Земельної ділянки 1 у власність позивача. Згідно з даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2021 №242089780 за [PERSON] 24.06.2020 зареєстровано право приватної власності на Земельну ділянку 1. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України. Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України. Згідно зі статтею 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116 Кодексу безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 Кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара. Згідно з частинами шостою, восьмою та дев`ятою статті 118 Кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у приватну власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що ними регламентовано підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 Кодексу органи приймають одне з відповідних рішень. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Визначений статтею 118 Кодексу порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог статей 116, 121 Кодексу. Відповідно до частини четвертої статті 116 Кодексу передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Судом встановлено, що відповідач (1) на час видачі відповідачем (2) спірного Наказу, всупереч частині четвертій статті 116 Кодексу, вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, що мало слугувати самостійною окремою підставою для відмови у затвердженні поданого проекту землеустрою та відмови у наданні спірної ділянки у приватну власність позивача безкоштовно. Посилання представника відповідача (2) на ту обставину, що прийнятий ним акт відповідає законодавчо встановленим вимогам на увагу не заслуговує з огляду на те, що оспорюваним за предметом позову Наказом затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки позивачу, який станом на 23.04.2020 вже скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність такої категорії земель. Тобто позивач повторно, з порушенням визначеного земельним законодавством порядку, отримав у власність спірну об`єкт нерухомого майна. Також не заслуговують на увагу доводи представника відповідача (2) відносно того, що визнання недійсним оскаржуваного Наказу як правового акту індивідуальної дії є неможливим, оскільки він вже був реалізований та втратив свою чинність у зв`язку із його одноразовим застосуванням, з огляду на те, що вказаний акт і став підставою для оформлення за позивачем права власності на Земельну ділянку (1) та проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] , тобто практичної реалізації похідної від нього дії. Пунктом «г» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. З урахуванням приписів статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі 525/1225/15-ц (провадження №14-6цс19). Приймаючи оспорюваний за предметом позову Наказ, відповідач (2) не перевірив дані щодо фактичної реалізації [PERSON] права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, тим самим порушивши вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності, а тому такий слід визнати недійсним. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині скасування Наказу підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від чинній на момент виникнення спірних правовідносин державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з нормативним правилом, регламентованим у частині третій ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на викладене, у зв`язку із скасуванням Наказу, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності, державна реєстрація права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2122783400:06:000:0216, вартістю 703250,00 грн площею 1 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. також підлягає скасуванню. Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved