Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

В березні 2016 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає,що постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС від 22.10.2014 р.було відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом № 336/4091/14-ц,виданим 09.10.2014 р.Шевченківським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з [PERSON]на користь [PERSON]суми боргу та судових витрат,з підстав невідповідності виконавчого документа вимогам ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»,а саме через відсутність у виконавчому листі індивідуального ідентифікаційного номера боржника. Зазначена постанова та дії державного виконавця були оскаржені позивачем начальнику [PERSON] ВДВС,начальнику управління ДВС Головного управління юстиції Запорізької області,до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,згідно отриманих відповідей,постанова державного виконавця від 22.10.2014 р.скасована не була,дії державного виконавця не були визнані незаконними. Ухвалами Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.06.2015 р.,що набрала законної сили 18.06.2015 р.,та від 22.07.2015 р.,що набрала законної сили 24.11.2015 р.,постанову державного виконавця від 22.10.2014 р.про відмову у відкритті виконавчого провадження було скасовано,[PERSON] ВДВС зобов*язано відкрити виконавче провадження,дії державного виконавця визнані неправомірними. Посилаючись на те,що неправомірними діями державного виконавця йому завдано матеріальну шкоду у виді витрат на правову допомогу по оскарженню вказаної вище постанови та дій ВДВС у розмірі 1000 гр.,а також моральну шкоду через душевні хвилювання,необхідність витрачати додаткові зусилля на відновлення порушеного права на своєчасне виконання судового рішення,позивач просить стягнути з Державного Казначейства України в особі Головного управління Державної Казначейської служби України в Запорізькій області на його користь завдану при виконанні рішення суду матеріальну шкоду у розмірі 1000 гр., моральну шкоду 3000 гр.,судові витрати по даній справі. В процесі розгляду справи позивач уточнив заявлені вимоги з посиланням на те,що при розгляді даної справи в суді ним понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 3062 гр.18 коп.,які просить суд стягнути з Державної Казначейської служби України на його користь. Ухвалою суду від 07.06.2016 р.первісний відповідач [PERSON] Казначейство України в особі Головного управління Державної Казначейської служби України в Запорізькій області замінений належним відповідачем [PERSON] казначейською службою України. В судовому засіданні позивач [PERSON]позов підтримав у повному обсязі з наведених у ньому підстав. Представник позивача за довіреністю [PERSON]С.в судовому засіданні підтримав вимоги довірителя та пояснив,що неправомірними діями відповідача [PERSON] ВДВС,встановленими судовим рішенням,яке набрало законної сили,позивачу завдано матеріальну шкоду у виді збитків,понесених позивачем на правовому допомогу,пов*язану з процесом оскарження цих дій,що підтверджено договором про надання правової допомоги та актами здавання-приймання юридичних послуг на суму 1000 гр.[PERSON] того,тривалість невиконання судового рішення та необхідність додатково захищати свої права від неправомірних дій державного виконавця спричинила позивачу моральну шкоду у виді душевних страждань,побоювань щодо можливого пропуску строку пред*явлення виконавчого листа до виконання,приниження гідності,яку він оцінив у суму 3000 гр.При розгляді даної справи позивачем понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 3062 гр.18 коп.,які підлягають стягненню на його користь.Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник [PERSON] ВДВС за довіреністю старший державний виконавець Мітіна Т.В.в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі з посиланням на відсутність доказів заявлених вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України за довіреністю [PERSON]О.в судовому засіданні просила відмовити у позові в повному обсязі з тих підстав,що заявлені позивачем вимоги не доведені належними доказами,а [PERSON] Казначейська служба України є лише розпорядником бюджетних коштів і не несе відповідальності за неправомірні дії ВДВС. Всебічно вивчивши обставин справи,заслухавши пояснення учасників процесу та оцінивши в сукупності письмові докази,суд встановив,що позов підлягає частковому задоволенню ,виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено,що 09.10.2014 р.Шевченківський районний суд м.Запоріжжя видав виконавчий лист № 336/4091/14-ц провадження 2/336/2077/2014 про стягнення з [PERSON]на користь [PERSON]заборгованості за договором позики у розмірі 1685 гр.82 коп.та 243 гр.60 коп.судових витрат(л.д.26) 12.06.2015 р.та 22.06.2015 р.Шевченківським районним судом м.Запоріжжя постановлено ухвали,якими задоволено скарги [PERSON]на неправомірні дії державного виконавця Шевченківського ВДВС(а.с.7-16) та скасована постанова від 22.10.2014 р.(а.с.24)про відмову у відкритті виконавчого провадження за заявою [PERSON]на підставі вказаного вище виконавчого листа. Вказаними судовими рішеннями,що набрали законної сили, встановлено,що постанова від 22.10.2014 р.про відмову у відкритті виконавчого провадження була отримана позивачем 11.11.2014 р.,він скористався правом її оскарження керівнику відповідного органу ВДВС,а в подальшому до головного управління юстиції у Запорізькій області. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,зазначені обставини повторно не доказуються. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1000 гр.,суд виходить з наступного. В обґрунтування позову в цій частині позивач вказав,що матеріальна шкода полягає у збитках,понесених ним на оплату юридичних послуг в процесі оскарження неправомірних дій державного виконавця керівним органам ВДВС ,які не є судовими витратами,не були б ним понесені у разі відкриття виконавчого провадження за його заявою у жовтні 2014 р.,її розмір розрахований ним з посиланням на акти приймання-передачі послуг спеціаліста в галузі права [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2014 року між [PERSON]та фізичною особою підприємцем [PERSON]було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.17),з додатковою угодою від 17.10.2014 р.(а.с.21) На підтвердження обставин надання правової допомоги [PERSON]при оскарженні неправомірних дій державного виконавця суду були надані диплом спеціаліста про здобуття [PERSON]кваліфікації юриста (а.с.32),свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особипідприємця(а.с.33),акти здавання - приймання юридичних послу від 20.11.2014 року, від 08.12.2014 року, від 30.01.2015 року (а.с.21,22,23). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування,обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п.1.2, 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637,операції підприємця з фізичними особами,що пов*язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків є касовою операцією,квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару. Матеріали справи не містять та позивачем і його представником не надано належного банківського документу, оформленого у встановленому порядку, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги фахівцем в галузі права - фізичною особою-підприємцем [PERSON],так само як підтверджень про ведення [PERSON]на законних засадах такого виду економічної діяльності,як оплатні послуги із надання правової допомоги. За таких обставин суду прийшов до висновку про відсутність належних доказів на підтвердження вимог [PERSON]щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1000 гр.та відмовляє у позові про це . Вирішуючи позов про відшкодування моральної шкоди,суд встановив наступне. Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій,посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках,встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами (ч.1 ст.14 ЦПК України) Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. При цьому затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 ст.6 Конвенції (рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п.74, ЄСПЛ 1999-V),у зв'язку із чим саме на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином,щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так,щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.Виконання судового рішення не може відстрочуватись на незаконних підставах. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен,чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі,навіть якщо таке порушення було вчинене особами,які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода,завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями,дією чи бездіяльністю органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень,відшкодовується державою,Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів(ст.1173 ЦК України). Шкода,завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями,діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень,відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України) Відповідно до пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями,діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України,статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження»,а також з положень статей 1173,1174 ЦК і враховувати,що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби,що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці,та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Згідно із ч.2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки,завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку,передбаченому законом,за рахунок держави. Пунктом 3 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено,що завдання майнової(матеріальної)та моральної шкоди іншій особі,як юридичний факт,є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. У відповідності до\~ ст.11 Закону України «Про виконавче провадження»\~державний виконавець при виконанні рішень судів (інших органів) здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення,зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок,визначені виконавчим документом. З матеріалів справи суд встановив,що заява про відкриття виконавчого провадження на підставі виданого 09.10.2014 р.виконавчого листа вперше була подана позивачем до ВДВС 20.10.2014 р.(а.с.24),фактично виконавче провадження було відкрито постановою державного виконавця від 26.06.2015 р.(а.с.25) Протягом з 11.11.2014 р.від дня,коли позивач отримав відповідну постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження,для позивача тривав процес оскарження неправомірної відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження,упродовж якого позивач залишався у невизначеному стані щодо часу отримання ним можливості відновлення права власності на власні кошти,стягнуті за судовим рішенням на його користь,а також не мав будь-яких засобів змусити державного виконавця взяти до уваги конкретні труднощі в особистому отриманні ним інформації щодо індивідуального ідентифікаційного номера боржника,не мав перспектив одержати компенсацію через знецінення національної валюти з огляду на тривалість очікування відкриття провадження по її стягненню. Неправомірно застосована державним виконавцем система виконання судового рішення,яка призвела до більш ніж восьмимісячного очікування для позивача відкриття виконавчого провадження,відсутність іншого засобу для позивача захисти своє право, поклала на нього надмірний тягар і порушила його право на виконання судового рішення протягом розумного строку і ефективного вирішення спірного питання з своїм боржником,що суперечить принципу верховенства права. Жодних перешкод для державного виконавця відкрити виконавче провадження протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа на підставі первісної заяви [PERSON]та поданого ним виконавчого листа не було,оскільки на теперішній час виконавче провадження відкрито за тими ж самими документами. [PERSON] того,відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного номера боржника в процесі примусового виконання судового рішення перешкоджає державному виконавцю лише внести відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна про обтяження рухомого майна боржника і не перешкоджає вчиняти інші виконавчі дії,які передбачені ст.32 Закону України «Про виконавче провадження». Відтак,позивач внаслідок неправомірних дій уповноваженого державного органу вочевидь зазнав душевних страждань,неспроможність передбачених законом процедур забезпечити йому захист законних прав на етапі виконання судового рішення породжує недовіру до [PERSON] в цілому та призводить до відчуття безсилля,приниження гідності людини у боротьби з процедурами,що наповнені лише формальним змістом,необхідності витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод. За таких обставин позивачу неправомірними діями державного виконавця Шевченківського ВДВС по відмові у відкритті виконавчого провадження постановою від 22.10.2014 р.була вочевидь завдана моральна шкода,безпосередньо пов*язана з порушенням його права на виконання судового рішення у розумний строк,яка підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з того,що позивач хоча і не зазнав розладу фізичного або психічного здоров*я,який потребував би його лікування,проте втратив довіру до дотримання його конституційних прав уповноваженими органами без втручання суду у процес виконання рішення,відмови керівних органів ВДВС на місцевому та регіональному рівні задовольнити його законні вимоги свідчать про системний характер порушень прав позивача,при цьому органами ВДВС ігнорується усталена судова практика з 2011 року з цього питання,що вказує на свідомий характер порушень прав позивача з боку ВДВС. Виходячи з засад розумності та справедливості,з урахуванням конкретних обставин даної справи,суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 гр.,що є співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому з боку уповноважених органів держави немайнової шкоди, стягення у такому розмірі не є надмірним та враховує інтереси держави ,не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу. Посилання представника ВДВС на те,що на теперішній час виконавче провадження за заявою позивача відкрито у червні 2015 р.і судове рішення виконується,на висновки суду не впливає,оскільки ці обставини не є предметом доказування у даній справі,навпаки,вказують на фактичне визнання ВДВС того,що відкриття виконавчого провадження за заявою позивача було можливим ще у жовтні 2014 р. При вирішенні питання про стягнення судових витрат на правову допомогу не на користь позивача,суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Водночас,склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно роз'яснень у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79,статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу,граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження обставин надання правової допомоги [PERSON]при розгляді даної справи суду були надані укладений між [PERSON]та фізичною особою підприємцем [PERSON] договір про надання правової допомоги від 14.03.2016 р.(а.с.27),акти здавання - приймання юридичних та розрахунок розміру компенсації витрат на правову допомогу на загальну суму 3062 гр.18 коп. Водночас, належних документальних підтверджень факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, до справи не надано. З урахуванням цих обставин судові витрати на правову допомогу у даній справи свого підтвердження належними доказами не знайшли,тому вимоги про стягнення таких витрат суд залишає без задовлення. Статтею 3 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу встановлено,що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відтак, кошти на користь позивача для відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з Державної Казначейської служби України як центрального органу виконавчої влади,що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів На підставі ст.56,129 Конституції України,23,1173,1174 ЦК України,ст.3 Закону України «Про гарантії [PERSON] щодо виконання судових рішень »,ст.3,10,11,57-60,79,84,88 ,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

Outcome: partial