Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстрації за даною адресою. Вказав, що йому належить вищевказаний будинок, що підтверджується відповідною довідкою. Також в будинку зареєстрований відповідач - зять [PERSON] . Останній тривалий час не турбується за житло, не несе жодних витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги, оскільки не проживає в зазначеному будинку більше двадцяти років, що свідчить про те, що він втратив будь-який інтерес до даного житла. В зв`язку з наведеним він повинен нести всі витрати по утриманню будинку власними коштами що поставило його в скрутне матеріальне становище. В судове засідання представник позивача подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважної причини, хоча про день, час і місце слухання справи був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення про виклик на сайті «Судова влада». Розглянувши письмове клопотання представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що за [PERSON] числиться житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , в якому він зареєстрований і проживає, що підтверджується довідкою Голосківської сільської ради № 49 від 25.01.2019 року (а.с. 7). Згідно з довідкою № 48, виданою 25.01.2019 року вказаною сільською радою, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до акту обстеження господарства в с. Голосків Коломийського району щодо встановлення факту не проживання особи від 25.01.2019 року у вищевказаному будинку зареєстрований в тому числі відповідач по справі, який не проживає в ньому вже більше 20 років, що підтверджують сусіди та депутат сільської ради (а.с. 6). Відповідач являється зятем позивача. Отже, відповідач тривалий час не проживає у спірному будинку, участі в утриманні будинку не приймає, не сплачує комунальні платежі та втратив інтерес до спірного житла. Домовленості між сторонами про відсутність відповідача в житловому будинку позивача понад один рік немає. В добровільному порядку зняти відповідача з місця реєстрації неможливо, оскільки місце проживання його позивачу не відоме. Реєстрація відповідача в даному будинку позбавляє позивача, як власника, права в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Стаття 64 ЖК України передбачає, що членами сім`ї є дружина, діти, батьки, які постійно проживають разом і ведуть спільно господарство, а не члени сім`ї мають права нарівні наймача. Відповідачка не є членом сім`ї позивачки, а тому могла проживати в квартирі на правах наймача. Як встановлено в судовому засіданні відповідач не турбується за спірне житло, не несе жодних витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги, яке свідчить про те, що відповідач втратив будь-який інтерес до спірного житла. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачка не приймала участі у витратах по утриманню квартири, не сплачувала комунальні та інші платежі, забрала свої речі з квартири. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні більше 20 років відповідач не проживає в спірному будинку. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованим в ньому, відповідач не надає допомоги на оплату комунальних послуг. Крім того, оскільки позивач не домовлявся з відповідачем про його відсутність в його житлі понад шість місяців, він втратив право на користування житлом. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Руденко проти України», зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Після того, як відповідачі перестали проживати з позивачем, вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідачі не пов`язані спільним побутом з позивачем по справі, не мають з нею спільного побуту, взаємних прав та обов`язків. За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою. Отже даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК УРСР;ст. 405 ЦК України). Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті71,72,116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК України). Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобов`язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням, а в решті позову слід відмовити. Наведене підтверджується довідками № 48 та № 49 та актом обстеження господарства в с. Голосків Коломийського району щодо встановлення факту не проживання особи від 25.01.2019 року, копією паспорта та ідентифікаційного коду. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства", ст.3 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved