Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась із позовом до відповідача - [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який був укладений 14.02.1998 р. Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, і рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.05.2014 року шлюб між сторонами був розірваний. Позивачка зазначала, що за час шлюбу, за спільні сумісні кошти, сторони придбали дві земельні ділянки: з кадастровим номером [NUMBER], площею 1 000 кв.м., що розташована по [ADDRESS]; та з кадастровим номером [NUMBER], площею 1 000 кв.м., що розташована по [ADDRESS]. Вказані земельні ділянки були придбані за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, та оформлені на відповідача - [PERSON] Крім цього, на земельній ділянці № [ADDRESS] сторони побудували житловий будинок, будівництво якого на час припинення шлюбу було незакінчене і за даними Миколаївського МБТІ ступінь його готовності становить 83%. Посилаючись на викладене, та на відсутність згоди між сторонами щодо розподілу зазначеного майна, і з урахуванням уточнень, наданих позивачкою під час розгляду справи, позивачка просила: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] земельні ділянки [ADDRESS] та № [ADDRESS] у м. Миколаєві, та будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку із готовністю 59%, що розташований за адресою: [ADDRESS]; - провести поділ майна подружжя та визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину земельних ділянок [ADDRESS] та № [ADDRESS] у м. Миколаєві, та на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані при будівництві житлового будинку із готовністю 59%, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивачка не з"явилася та подала заяву про слухання справи у її відсутність, її представник позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з"явився, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином, причини неявки суду невідомі. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши зібрані по справі письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із такого. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 14.02.1998 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського району м.Миколаєва за актовим записом № 59. У шлюбі у них народилося двоє синів - [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, і рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.05.2014 року шлюб між сторонами був розірваний. Із матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу, 29.10.2008 року за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстровим № 4026 та № 4023, відповідач придбав спірні земельні ділянки: - з кадастровим номером [NUMBER], площею 1 000 кв.м., що розташована по [ADDRESS]; - з кадастровим номером [NUMBER], площею 1 000 кв.м., що розташована по [ADDRESS]. В подальшому, за час шлюбу на земельній ділянці [ADDRESS] був побудований житловий будинок, будівництво якого незакінчене і за даними Миколаївського МБТІ ступінь його готовності становить 83%. Разом із цим, із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 119 від 18.12.2015 р. вбачається, що ступінь готовності спірного житлового будинку на момент дослідження становить - 59 %. Із копії технічного паспорту на спірний будинок літ. Абуд. вбачається, що його будівництво не завершене і він має загальну площу 170,4 кв.м., до нього прилягає вбиральня літ. Б. та огорожа № 2. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і кошти подружжя. У зв"язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Між тим, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Із висновку висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 145 від 16.03.2017 р. вбачається, що: - вартість будівельних матеріалів, які були використані при будівництві спірного житлового будинку літ. Абуд. становить 332 528 грн., вартість робіт, які були використані при будівництві житлового будинку становить 138 128 грн., разом - 470 656 грн.; - вартість будівельних матеріалів, які були використані при будівництві вбиральні літ. Б., що прилягає до спірного житлового будинку становить 4 464 грн., вартість робіт, які були використані при будівництві вбиральні становить 1 133 грн., разом - 5 597 грн.; - вартість будівельних матеріалів, які були використані при будівництві огорожі літ. № 2 становить 9 624 грн., вартість робіт, які були використані при її будівництві становить 14 887 грн., разом - 24 511 грн. Загальна вартість будівельних робіт і матеріалів по всіх будівлях та спорудах становить - 500 765 грн. Оскільки за ст. 70 СК України, частки сторін у спільному майні визнаються рівними, і доказів того, що спірне майно не є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю одного із подружжя, то суд вважає спірне майно спільною сумісною власністю сторін. За таких обставин вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірних земельних ділянок та на 1/2 частину будівельних матеріалів і робіт, які були використані при будівництві незакінченого будівництвом сіпрного житлового будинку, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати по справі 3 654 грн. судового збору та витрат на проведення експертиз у розмірі - 6 118,56 грн., а всього на загальну суму - 9 772,56 грн.

Outcome: approved