Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

В жовні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , відповідно до договору дарування квартири від 12 серпня 2015 року. На час укладення договору дарування квартири, у вищезазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (відповідач). При укладенні вищезазначеного договору дарування квартири було досягнуто усної домовленості, що після укладення договору дарування випишуться з квартири. [PERSON] виписалася із квартири в добровільному порядку, а відповідач [PERSON] з реєстраційного обліку не знявся, хоча і не проживає в квартирі з 12 серпня 2015 року. Відповідач у належній їй ( [PERSON] ) квартирі [ADDRESS] не проживає без поважних причин; оплату за користування квартирою не здійснює; особистих речей у квартирі не залишив. Вказані обставини позбавляють її можливості розпоряджатися належним їй майном. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити; проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явились; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України; відзив на позов не надіслав; заяви про оголошення перерви чи розгляд справи за його відсутності до суду не подавав; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення представника позивачки, розглянувши подані стороною позивачки документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 20 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим М.К. посвідчено договір дарування квартири, по якому [PERSON] подарувала, [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (позивачка) (а.с.7). Як вбачається із Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 04 жовтня 2018 року у квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованим: [PERSON] (відповідач), з 30 грудня 1997 року та [PERSON] (позивачка), з 22 червня 2016 року (а.с.8). Під час розгляду справи, судом, достовірно встановлено, що на даний час позивачка володіє та користується вищезазначеною квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідач в квартирі не проживає та не є родичем власника квартири. Згідно актів обстеження квартири [ADDRESS] , складених КП Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва від: 16 січня 2019 року, 13 лютого 2019 року, 13 березня 2019 року, 27 березня 2019 року, 24 квітня 2019 року, 22 травня 2019 року. 19 червня 2019 року, 24 липня 2019 року, 09 серпня 2019 року встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у вищезазначеній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України ). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім?ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно висновку, викладеного у Постанові ВСУ у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012року, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинились перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивачки, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, позивачка не бажає, щоб відповідач був зареєстрований у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved