Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до першого відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та другого відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» за якою просить суд визнати недійсним договір факторингу № 1, укладений 12 грудня 2011 року між ТзОВ «Кей Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» внаслідок якого відбувся перехід права вимоги за зобовязаннями, які виникли у нього на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11188010000 від 24.07.2007 року до нового кредитора ТОВ «Кей Колект». Позивач вважає що діями відповідачів порушено вимоги ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність», оскільки, на думку позивача, ТОВ «Кей-Колект» не може укладати договори факторингу, оскільки не є банком або фінансовою установою, які мають ліцензії на здійснення валютних операцій. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, незважаючи на той факт, що про час та місце розгляду справи були судом повідомлена належним чином, проте представник позивача надав суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Повноважні і компетентні представники відповідачів в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Розгляд справи проведено за відсутності сторін, які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем був укладений кредитний договір № 11188010000, відповідно до якого, [PERSON] отримав кредитні кошти у сумі 210\~000,00 доларів США строком до 24.07.2014 року для рефінансування діючого кредиту. 12.12.2011 року був укладений договір факторингу № 1 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», внаслідок укладення якого відбувся перехід права вимоги за зобовязаннями, які виникли у позивача на підставі вищезазначеного договору до нового кредитора ТОВ «Кей - Колект». Частиною 1 статті 15 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами,\~\~ які\~\~ беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, особою, яка має право звернутися до суду з позовом, обравши такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним, є сторона цього договору. Така сама правова позиція щодо субєкту звернення до суду за захистом свого права шляхом визнання договору недійсним закріплена в Постанові ВСУ від 07.11.2012 року № 6-107 цс 12. Згідно змісту позовної заяви та копії оспорюваного договору факторингу від 12.12.2011 року, останній укладено між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей - Колект», тобто [PERSON] (позивач) не є стороною оспорюваного договору. На підставі викладеного, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Що ж стосується доводів позивача щодо необхідності наявності у ТОВ «Кей Колект» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій при укладенні договору факторингу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~до фінансових послуг належать операції з факторингу. Статтею 21 вказаного Закону\~встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг Відповідно до статті 5 Закону України Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-111 (з урахуванням відповідних змін на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон України № 2664-111) встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги пов'язаного з цим веденням обліку грошових вимог, наданням поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явленням до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на п. 1.3 Положення про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.08.2011 № 281 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 вересня 2011 р. за № 1054/19792 відповідно до якого, банк здійснює валютні операції за правилами та в порядку, визначеними законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку і розробленими відповідно до них внутрішніми положеннями банку, а також у межах переліку видів операцій, зазначених у генеральній ліцензії. Банк має забезпечити виконання зобов'язань за укладеними ним договорами, у тому числі договорами, що укладені ним до дати отримання розпорядження Національного банку про відкликання генеральної ліцензії, з метою повернення валютних коштів вкладникам (основної суми вкладу та процентів). Банк не має права передавати генеральну ліцензію третім особам (п. 1.6 зазначеного положення). Дійсно відповідно до Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09.08.2002 № 297 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 серпня 2002 р. за N 712/7000 видаються відповідні генеральні ліцензії. Проте, п. 1.2 вищезазначеного положення передбачено, що небанківська фінансова установа, національний оператор поштового зв'язку має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету. Частиною 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 із наступними змінами та доповненнями, передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Частина друга статті 5 Декрету передбачає, що Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а частиною 4 цієї статті передбачено вичерпний перелік випадків коли разові операції з іноземною валютою потребують індивідуальної ліцензії. Статтею 1 Декрету КМУ « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакції, яка діяла на дату укладення договору факторингу, під терміном "валютні операції" розуміється: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням пересиланням за її межі валютних цінностей. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що операції за договором факторингу не є валютними операціями, які потребують генеральної або індивідуальної ліцензії в розумінні Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 із наступними змінами та доповненнями, а отже твердження позивача щодо її необхідності є безпідставним. Таким чином, дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд прийшов до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання договору факторінгу № 1 від 12.12.2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», недійсним є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed