Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 05.03.2021 року звернувся [PERSON] із вимогами про визнання за ним , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ( 1953 р.н., яка померла [INFO] ) та [PERSON] ( 1943 р.н., який помер [INFO] ), права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,8 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він, як єдиний спадкоємець після смерті своїх батьків, отримав в якості спадщини квартиру, яка вин з`ясувалось не була належним чином зареєстрована за батьками , після її придбання на підставі договору обміну 11.07.1994 року, а тому нотаріус не може видати свідоцтво на успадкування даного майна. Представник відповідача не заперечуючи , фактично проти позовних вимог, однак вважає обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не вірним. Як встановлено судом на підставі двох договорів обміну №3652 та №3653, укладених на Одеської товарної біржі 11.07.1994 року, [PERSON] та [PERSON] , власники квартири [ADDRESS] здійснили обмін з [PERSON] , власником квартири [ADDRESS] та [PERSON] , власницею квартири [ADDRESS] , внаслідок чого власниками квартири [ADDRESS] стали [PERSON] та [PERSON] ( а/с 20,21). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували у Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації право власності на вказану квартиру на підставі договору №3652, а [PERSON] та [PERSON] зареєстрували за собою право власності на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] на підставі договору №3653. У подальшому договір №3652 від 11.07.1994 року згідно угоди від 20.12.1994 року було розірвано за згодою сторін. Згідно довідці Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 25.02.2021 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 21.12.1994 року, [PERSON] з 19.10.1994 року, [PERSON] з 21.12.1994 року, [PERSON] з 30.06.1998 року. [PERSON] померла [INFO] , єдиним спадкоємцем після смерті якої стала її донька [PERSON] , яка спадщину прийняла але не оформила своїх спадкових прав. [PERSON] помер [INFO] , та спадкоємцем після його смерті стала його дружина [PERSON] та син [PERSON] , яки фактично спадщину прийняли але не оформили своїх спадкових прав. [PERSON] померла [INFO] , єдиним спадкоємцем після смерті якої став її вин [PERSON] . Дані обставини встановлені наданими до суду свідоцтвами про смерть та інформаційними довідками приватного нотаріуса Савіної К.П. яка 20.02.2021 року роз`яснила про неможливість видати [PERSON] , який своєчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини. свідоцтво про спадщину у зв`язку із відсутністю документа, який підтверджує право власності на спадкове майно за спадкодавцями. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із спадкуванням та визнанням права власності врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) ( ст. 1216 ЦК України). Згідно ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( у відповідності до вимог ч.2 ст. 1220 ЦК України - день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї ( ч.3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Згідно ст..392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному випадку судом вважається доведеним та доказаним належними та допустимими доказами що спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] на праві власності у рівних частках належала квартира [ADDRESS] , загальною площею 62,8 кв.м. Дані обставини доведені як фактом існування договору обміну №3653 від 11.07.1994 року згідно якого [PERSON] набула відповідне право так і подальшими діями сторон договору №3652 - [PERSON] та [PERSON] яки зареєструвавши за собою право власності на квартиру, яка була передана в якості обміну [PERSON] , визнали дійсність угоди, та протягом всього часу після укладення договору обміну не звертались із вимогами щодо повернення ї їм квартири [ADDRESS] . Судом приймається до уваги факт того, що спірна квартира весь цей час знаходилась у користуванні сім`ї [PERSON] , яки були зареєстровані та проживали у неї, сплачуючи комунальні послуги та приймали саме дану квартиру як «своє житло». А тому будь яке інше визначення статусу даної квартири буде фактично втручанням як у мірне володіння власністю, яке захищено Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод так і права на «житло» право на яке захищено ст. 8 зазначеної Конвенції. Визнавши факт належності права власності на квартиру за спадкодавцями суд вважає що позовні вимоги спадкоємця, який у відповідності до вимог спадкової трансмісії має право як єдиний спадкоємець на спадщину після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , є такими що підлягають задоволенню. При вирішенні цієї вимоги суд враховує відсутність факту правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавців що є підставою для неможливості нотаріусу видати свідоцтво про право на спадщину, а при наявності іншого рішення приведе до необхідності додаткового захисту свого невизнаного права , що не може вважатись застосуванням судом належного способу захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі №922/2589/19. Згідно вимог ч.1 ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. У даному випадку суд визнавши наявність підстав для задоволення вимог позивача шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно, за для ефективності поновлення невизнаного права вважає за доцільним встановити порядок виконання рішення суду, зазначивши що дане рішення, після набрання законної сили, є підставою для суб`єктів державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомості , зареєструвати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,8 кв.м за [PERSON] у порядку спадкування після смерті [PERSON] ( 1953 р.н., яка померла [INFO] ) та [PERSON] ( 1943 р.н., який помер [INFO] ). На підставі викладеного та

Outcome: approved