Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ТзОВ «Лізингова компанія Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору №004345 фінансового лізингу від 07 квітня 2016 року, укладеного між сторонами спору та стягнення в порядку реституції 12 500 гривень. Обґрунтовує вимоги тим, що спірний правочин не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", положеннями якого заборонено включати до змісту договорів умов, котрі є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача; крім того позивач вважає, що спірний договір повинен був бути посвідченим нотаріально, оскільки має ознаки договору найму транспортного засобу за участі фізичної особи, а також, на думку позивача, договір фінансового лізингу було укладено відповідачем протиправно, за відсутності отримання ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. У судовому засіданні 07.09.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. В останнє судове засідання направив заяву з клопотанням про розгляд провадження за власної відсутності, вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, направив суду письмові заперечення проти позову, згідно яких просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Отже 7 квітня 2016 року між [PERSON] та відповідачем TOB «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір № 004345 фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування трактор Фотон 354, а позивач - сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. Того ж дня, як передбачено умовами договору, позивач здійснив платіж комісії за організацію у розмірі 12 500 грн на рахунок TOB «Еталон»; предмет договору позивачу передано не було. У день укладення договору [PERSON] подав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій указав марку, модель та вартість предмета лізингу та отримав свій примірник договору разом з додатками до нього. Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить 125 тис. грн; комісія за організацію (10 %) - 12 500 грн, комісія за передачу (3%) - 3750 грн. Згідно з додатком 2 до цього договору вартість предмета лізингу становить 125 тис. грн, авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 62 500 тис. гри. викупна вартість - 1 875 грн., відсоткова ставка - 12,5 %, комісія - 5 %; щомісячний платіж - 1570, 14 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісія за передачу трактора Фотон 354 в сумі 66250 грн. Відповідно до розділу «Визначення» у Договорі №004345 фінансового лізингу терміни вживаються в наступному значенні, зокрема: Комісія за Організацію - одноразова плата Лізингоодержувачем Лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження договору протягом усього строку його дії та відшкодування інших витрат Лізингодавця. Лізинговий період - період за який Лізингоодержувач здійснює оплату за користування Предметом Лізингу. Викупна вартість - сума, яку Лізингоодержувач після сплати усіх лізингових платежів та виконання інших умов договору має право придбати у власність (викупити) Предмет лізингу за окремо укладеним договором купівлі - продажу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін а інших осіб, які беруть участь у справі. (ч.1 ст. 11 ЦПК України). Із змісту заяви позивача та наданих представником позивача пояснень в судовому засіданні 07.09.2016 року вбачається, що останній просить визнати правочин недійсним та повернути сторони в попередній стан з наступних підстав: -порушення відповідачем ч. 12. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо невиконання обов'язку повідомлення споживача про потенційну можливість зростання вартості робіт (послуг), в порівнянні з їх ціною станом на дату укладання спірного договору фінансового лізингу; -порушення відповідачем ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання доступної, достовірної повної та своєчасної інформації про продукцію та виробника, що спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачу властивостей, та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності; -внесення відповідачем до спірного договору явно несправедливих в цілому умов, що суперечать принципу добросовісності що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, з урахуванням тих обставин, що положення договору одностороннє визначають відповідальність виключно Лізингоодержувача. (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів») -укладання договору без нотаріального посвідчення, хоча договір має ознаки договору оренди автомобіля, вчиненого за участі фізичної особи, та вчинення спірного правочину за відсутності ліцензії у відповідача на надання фінансових послуг. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, відповідно ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: а) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; б) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; в) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; г) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ґ) ціну продукції визначено неналежним чином. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Положеннями ч. 12. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Відповідно до ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Згідно з ч. 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частиною першою ст. 806 ЦК України, визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною другою ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг визначені істотні умови договору лізингу, якими є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Вищезазначено, що 7 квітня 2016 року між [PERSON] та відповідачем TOB «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір № 004345 фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування трактор Фотон 354, а позивач - сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. З приводу внесення відповідачем до спірного договору явно несправедливих в цілому умов, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, суд зауважує наступне. Позивач зазначає, що оскаржуваний договір фінансового лізингу, а саме п.5.4. договору, містить умову, згідно якої у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної оплати лізингового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору). Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат па фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору). Розмір лізингової плати може індексуватися залежно від конвертації гривні в іноземну валюту та від зміни ситуації па грошовому ринку (пункт 8.13 договору). Крім того, за змістом пунктів 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розмір податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Зокрема, у пункті 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (пункт 8.4 договору). Крім того, у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а сплачені споживачем платежі не повертаються (пункт 8.1 5 договору). Згідно з пунктом 8.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений пунктом 4.4.1 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення. За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023 до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення нього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналізуючи зміст доводів позивача, суд наголошує, що в силу ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на кожну із сторін спору, а відтак саме позивач має довести належними та допустимими доказами довести, що вищезазначені умови спірного правочину, є явно недобросовісною умовою, що порушує договірний принцип добросовісності, і є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків. Разом з тим позивачем не наведено обґрунтування і позивач взагалі не довів яким чином порушуються його права, як споживача послуги, оскільки, як встановлено судом, останній на виконання умов спірного договору, вніс тільки один платіж - комісійний платіж за організацію , а жодних авансових, лізингових платежів за предмет лізингу не вносив. Верховний Суд України у справі № 6-1024цс16 у рішенні від 22.06.2016 року наголошує, що саме по собі недотримання вимог закону при вчиненні правочину не може бути підставою визнання правочину недійсним, оскільки особа - позивач, діючи добросовісно при вчиненні правочину, окремо має довести порушення, оспорювання чи невизнання власного права чи інтересу іншою стороною. Відтак, хоча зміст пунктів 12.1,12.2,12.3,12.7,12.10,12.11,12.12. ст. 12 Договору має усі ознаки несправедливого договору, оскільки аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами спору, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості - однак з огляду на ту обставину, що спірний договір між сторонам лише підписано, жодних доказів про його часткове виконання шляхом сплати лізингових платежів, передачі трактора тощо, суду не надано та судом не здобуто. А тому навіть зважаючи на ту обставину, що існують підстави визнання спірного правочину недійсним в частині розділу, положеннями якого передбачено «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу», суд не вважає доведеним стороною позивача порушення, порушення або оспорювання зі сторони відповідача якогось права чи інтересу станом на дату звернення до суду з позовною заявою. Окремо суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю та порушує права позивача, як споживача фінансової послуги, ненаданням доступної, достовірної повної та своєчасної інформації про продукцію та виробника, що спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачу властивостей, оскільки стороною позивача не вказано на будь - які конкретних дій відповідача, які б підпадали під встановлені ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» заборони. Більш того, суд апріорі вважає неможливим порушення навіть потенційного права споживача в розумінні ст.15 Закону, оскільки станом на дату звернення позивача з позовом до суду, до останнього будь якого права на трактор не перейшло, тобто товар не перебував в статусі «придбаного». Разом з тим позивач просить суд надати оцінку спірному договору на наявність ознак невідповідності вимогам закону щодо нотаріального посвідчення та відсутності у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Ось з цього приводу суд наголошує на такому. «…Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.» Даного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15. Відтак з'ясуванню підлягає наявність у відповідача ТзОВ «Лізингова компанія Еталон» ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, котрою є, безперечно, здійснення лізингових операцій. Наявності такої (ліцензії) судом не здобуто, і стороною відповідача суду не надано. Водночас, знову ж таки, суду є незрозумілим, яким чином, з огляду на обставини, які склалися між сторонами, наявність\\відсутність ліцензії впливає на права чи інтереси позивача, котрий, як встановлено судом, не вніс жодного лізингового платежу на умовах передбачених договором, та не отримав предмета лізингу у власне розпорядження. Суд вважає також істотним зауважити наступне. « ….Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28 червня 2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було. Тому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про часткове задоволення позову лише у зв'язку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору…» Даного правового висновку дійшов Верховний Суд України у згадуваній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. (ч.1 ст. 202 ЦК України.) Водночас ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак законом визначено недійсними правочини нікчемні (в силу прямої вказівки в законі), та оспорювані (ті, котрі можуть бути визнані недійними в судовому порядку). А тому з огляду на наведене, з урахуванням висновку ВСУ про необхідність нотаріального посвідчення договору лізингу автомобіля, укладеного за участі фізичної особи, договір №004345 фінансового лізингу від 07.04.2016 року, укладений між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія Еталон» , котрий, як встановлено судом, нотаріально не посвідчувався, є недійсним в силу закону (нікчемним), і не потребує визнання недійсним за рішенням суду. (ч.2 ст. 215 ЦК України). Відповідно ст.. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, і кожна із сторін зобов'язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відтак 12 500 гривень комісійного платежу за організацію, сплачених позивачем відповідачу на виконання нікчемного правочину, підлягають до повернення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial