Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явив у суд позов до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, посилаючись на те, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з відповідачем. Як вказує позивач, після розлучення він надавав відповідачу матеріальну допомогу на утримання дочки за рішенням суду і приймав участь у вихованні дочки. На теперішній він проживає у іншій родині та коли має намір зустрітися з донькою, відповідач заважає такому спілкуванню. Також вказує, що він дізнався, що в останній час відповідач не займається вихованням доньки. У зв'язку з цим він запропонував відповідачу передати доньку йому, однак вона відмовилася. Дочка сама визначилась з ким вона буде проживати та бажає перейти жити до позивача, але відповідач усіляко заважає. Вважає відмову відповідача щодо передачі доньки безпідставною з наступних причин. Він має постійну роботу: працює ГРОЗОм в шахтоуправлінні "Красний партизан", має самостійний дохід в розмірі 8000,00 грн. та має постійне місце проживання: житлову квартиру, яку отримав по ордеру Червонопартизанського виконкому. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре ставиться до доньки. Колишня дружина не займається вихованням дочки, веде аморальний спосіб життя, не має власного житла, офіційно ніде не працює. За таких умов доньці буде краще жити із ним. В судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не визнала вимоги позивача, суду пояснила, що до розірвання шлюбу з позивачем призвела його агресивна поведінка, застосування фізичної сили під час сварок. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею, вона піклується про дитину. Складна життєва ситуація, в якій вона перебуває на теперішній час, не відображається на її ставленні до дитини та не може бути підставою для розлучення її з дочкою. Позивач протягом тривалого часу не спілкується з дитиною, звинувачує її в створенні перешкод у спілкуванні з дитиною, проте жодного разу не звертався до відповідних органів для вирішення цього питання. Позивач, сплачуючи аліменти на утримання дочки, постійно підозрює її в нецільовому використанні цих коштів. Просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Представник третьої особи - відділу опіки та піклування Червонопартизанського міськвиконкому в судовому засіданні вказала на такий висновок, що виходячи із інтересів малолітньої [PERSON], [INFO], слід визначити її місце проживання з батьком [PERSON], оскільки мати дитини веде аморальний спосіб життя, який може негативно вплинути на виховання малолітньої [PERSON]. Суд, вислухавши думку сторін, пояснення представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 1 ст. 161 СК України встановлює, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини необхідно враховувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. На рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого 09 листопада 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Луганської області. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Свердловського міського суду Луганської області від 14 листопада 2012 року. З матеріалів цивільної справи вбачається, що після розлучення [PERSON] та [PERSON] їхня малолітня дочка [PERSON], [INFO], залишилася проживати з матір'ю. З наданих сторонами доказів видно, що як батько дитини, так і матір створили належні житлові умови для виховання та розвитку дочки, мати дитини у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто для розлучення малолітньої дитини, якою є [PERSON], [INFO], з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. Проте судом не встановлено виняткових обставин, які можуть бути підставою для розлучення шестирічної дочки з матір'ю. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Позивачем не надано суду доказів, які свідчили б про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, дитина після розірвання шлюбу весь час проживала з матір'ю, батько зустрічей з дочкою практично не має, його посилання на те, що відповідач чинить перешкоди в спілкування з дитиною, також нічим не підтверджені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed