Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області із заявою про встановлення факту належності правовстановлючого документу. В судовому засіданні представник заявника, [PERSON], заяву підтримав повністю та просив її задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним в заяві. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В судовому засіданні було встановлено, що заявниці, [PERSON], [INFO], у 2003 році безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 3,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Набуття права приватної власності на земельну ділянку відбулося на підставі розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації від 18 квітня 2003 року № 203, виданого на виконання Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва». Зазначена земельна ділянка перебувала у складі земель колективної власності реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога», а завяниця була включена в список осіб членів КСП «Перемога», які мають право на земельну частку (пай), згідно протоколу загальних зборів №3 від 19 лютого 2002 року під іменем [PERSON] (а.с.5). Після розпаювання та виготовлення проекту поділу землі між співвласниками-колишніми членами КСП, заявниці було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ПЛ № 027566, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та постійного користування землею, договорів оренди землі за № 186, яким посвідчується право власності на земельну ділянку, площею 3,72га (кадастровий номер 5321386900:00:008:0014), що розташована на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, цільове призначення (використання) земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в якому її ім»я помилково вказано «Наталія» (а.с.6). Маючи намір зареєструвати речове право відмінне від права власності право оренди за ПОСП «Агрофірма «Перемога» на підставі укладеного 01 грудня 2015 року договору оренди землі, представник заявниці звернувся до Реєстраційної служби Зіньківського РУЮ, де йому було повідомлено про неможливість проведення вказаної дії через розбіжності написання імені заявниці у паспорті громадянина України та державному акті на право приватної власності на земельну ділянку. Іншим шляхом окрім звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу заявниця не може усунути розбіжності в написанні свого імені.

Outcome: approved