Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] до відповідача Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання права користування та постійного проживання в житловому приміщенні гуртожитку. В позовній заяві позивач посилається на те, що спір, що виник між сторонами, стосується захисту її позивача та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , права на користування та постійне проживання в житловому приміщенні гуртожитку, що є об`єктом права комунальної власності,- окремій відособленій кімнаті № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] , в яку вони були на правових підставах вселені для постійного проживання в якості членів сім`ї наймача житлової площі - батька позивача [PERSON] , фактично в ньому проживають протягом тривалого часу з веденням з наймачем за його життя спільного господарства. Позивачі не мають власного житла та не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. [PERSON] вселився в кімнату на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку переселенського фонду [NUMBER] від 20 липня 2005 року на право заняття житлової площі в гуртожитку переселенського фонду за адресою: [ADDRESS] на постійне проживання. Свого житла у позивача із батьком не було. Вселення в кімнату проводилось комендантом гуртожитку, яка визначила їм житлову площу для проживання - це була відособлена кімната для окремого проживання № [NUMBER] на 4-му поверсі, площею 18,9 кв.м. [PERSON] особисто показала кімнату, пояснивши, що кімната знаходиться в занедбаному стані, потребує ремонту, тому вони повинні самі зробити ремонт, передала їм ключ від вхідних дверей та сказала, щоб батько отримав в бухгалтерії КП «Жилсервіс-3» особистий рахунок, згідно з яким буде щомісячно проводитися розрахунок та надаватися повідомлення на сплату житлово-комунальних послуг (квартирної плати із розрахунку за 1 кв. м, електроенергії згідно з лічильником, вивезення відходів), та уклав договір із МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на оплату опалення та постачання гарячої води, що батьком і було зроблено. Повідомлення на оплату комунальних послуг надавалося щомісячно бухгалтерією, договір на оплату опалення було укладено 15 листопада 2005 року. В 2005 році позивач закінчувала середню школу, тому матеріально сім`ю забезпечував батько, працюючи водієм автомобіля КАМАЗ в ТОВ «Альбатрос». В той же час ведення домашнього господарства повністю було покладене на неї: вона купляла продукти, готувала щоденну їжу, збирала обов`язкові обіди батькові на роботу, прибирала в кімнаті, прала та виконувала іншу домашню роботу. Після вселення вона разом із батьком зробили поточний ремонт кімнати: зашпаклювали стіни, стелю, підлогу, вікна та двері, замінили шпалери, побілили стелю, пофарбувати вікна, двері та підлогу. Матеріали для ремонту придбали за свої кошти, всі роботи також виконали самі. Поступово протягом кількох років в кімнату було придбано все необхідне для проживання - кухонні меблі, меблеву стінку в кімнату, побутову техніку, телевізор, посуд, гардини, покривала, білизну та інше. Пізніше в 2010 році повторили поточний ремонт. На початку 2011 року позивач завагітніла. Відношення із чоловіком [PERSON] складалися не дуже вдало. До народження сина вони разом майже не проживали, однак 25 листопада 2011 року за три дні до пологів за наполяганням батька шлюб зареєстрували, але вже через кілька місяців припинили спільне проживання, бо свого житла в чоловіка не було, проживати всім в одній кімнаті в гуртожитку було дуже складно, а вона не могла залишити батька, бо його здоров`я почало погіршуватися, він потребував допомоги та піклування. [INFO] позивач народила сина [PERSON] . Після цього протягом семи років вона продовжувала проживати з батьком та з сином [PERSON] у спірній кімнаті. У вересні 2013 року вони влаштували [PERSON] в ясла-садок № 265, який знаходиться в будинку № 63 по пр. Петра Калнишевського, недалеко від місця проживання. Садок син відвідував до серпня 2018 року, а потім перейшов на навчання до СШ № 121. 23 січня 2017 року позивач влаштувалася на постійну роботу в Приватне виробничо-торгівельне підприємство «Гольфстрім», яке також знаходиться недалеко від місця проживання по вул. Журналістів, 13К в м. Дніпрі . За час спільного проживання батько кілька разів звертався до адміністрації КП «Жилсервіс- 3», на обслуговуванні якого знаходився гуртожиток, для вирішення питання про її реєстрацію. Навіть починав збирати документи, які потрібно було надати: про відсутність заборгованості по комунальним платежам, про відсутність житла на праві власності, але потім виникало чергове погіршення здоров`я, що перешкоджало йому довести вирішення цього питання до кінця. В 2017 році позивач разом з батьком почали готувати документи для приватизації житла, але в усіх закладах батько повинен був з`являтися особисто, що йому було робити важко, тому що він майже не виходив з дому, тому вони не встигли довести і цю справу до кінця у зв`язку із смертю батька. [INFO] у віці 60 років батько позивача помер. За свої кошти і своїми силами [PERSON] поховала його і виконала всі необхідні обряди. Після смерті батька позивач з сином продовжують проживати в тій же кімнаті гуртожитку, де вони всі разом проживали до його смерті, позивач повністю утримує кімнату, оплачує всі необхідні платежі - квартирну плату та комунальні послуги, заборгованості по цим платежам немає. Позивач неодноразово зверталася до адміністрації КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради для вирішення питання про реєстрацію її із сином за місцем фактичного постійного проживання в кімнаті [ADDRESS] як членів сім`ї наймача квартири - батька [PERSON] , на що їй було відмовлено, у зв`язку із тим, що для вирішення цього питання їй потрібно звернутися до Дніпровської міської ради, та запропоновано виселитися із зазначеної кімнати разом із малолітнім сином. В міській раді позивача направили для вирішення цього ж питання до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, куди нею також була подана заява про реєстрацію за місцем фактичного проживання, у спірній кімнаті як членів сім`ї батька [PERSON] , однак і ця заява не була задоволена. В кімнату № [NUMBER] гуртожитку позивачка вселилась разом із батьком як член його сім`ї - його донька із його згоди для постійного проживання в кінці липня 2005 року, а її малолітній син [PERSON] - із часу народження [INFO] як його онук (ст. 64 ЖК України, ст. 3 Сімейного кодексу України). Проживали і проживають разом однією сім`єю із часу вселення і по теперішній час, тривалий час аж до смерті батька вели спільне господарство. Зазначена кімната є їх єдиним постійним місцем проживання, іншого житла не мають, вважають кімнату в гуртожитку своїм житлом. Адміністрації комунального підприємства «Жилсервіс-3» із самого початку було відомо про те, що в зазначеній кімнаті позивач проживає разом із батьком, а після народження сина - також із малолітнім сином. Проти їх проживання разом із батьком вони не заперечували, питання про їх із сином виселення не ставили, що свідчить про правомірне, не всупереч вимогам пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, їх вселення та проживання в гуртожитку. Отже, правомірно вселившись в кімнату [NUMBER] , позивач вважає, що як члени сім`ї наймача із його згоди на постійне проживання, тривалий час проживаючи в гуртожитку однією сім`єю із наймачем, ведучи з ним спільне господарство, позивач та її малолітній син набули права проживання та користування вказаним житловим приміщенням нарівні з наймачем - батьком [PERSON] , тому вони на законних підставах проживають у гуртожитку і не підлягають виселенню із нього. Просили суд: визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , та малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , право на користування та постійне проживання в житловому приміщенні гуртожитку, що є об`єктом права комунальної власності, - окремій відособленій кімнаті [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2019 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П. , ухвалою якої від 08 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до провадження відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року задоволено заяву позивача про витребування доказів по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року закрито підготовче судове засідання. Позивачем неодноразово заявлялися клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку з запровадженням карантину у м. Дніпрі, та з інших причин, а саме заяви від: 23 березня 2020 року, 22 квітня 2020 року, 22 травня 2020 року, 23 червня 2020 року, 10 липня 2020 року, 04 вересня 2020 року, 28 вересня 2020 року, 30 листопада 2020 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити з наведених в позові та письмових поясненнях підстав. Вказала, що син позивача [PERSON] , який народився [INFO] , з моменту народження, зі згоди та за бажанням батька позивача, його дідуся, постійно проживав у житловому приміщенні гуртожитку, окремій відособленій кімнаті [ADDRESS] . З цього ж часу і до моменту смерті дідуся був членом його сім`ї, пов`язаний із дідусем спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Підстави проживання малолітнього [PERSON] в спірному приміщенні відповідачами не оспорюються, отже, право користування зазначеним житлом виникло у сина на законних підставах: по-перше, згідно з фактом його народження; по-друге, згідно вселення та постійного проживання його як члена сім`ї наймача житла зі згоди та бажання наймача. Звернув увагу на те, що інтереси дитини є пріоритетними і визначальними для вирішення спору про права дитини, зокрема, права на постійне користування житлом, а тому позов підлягає задоволенню, оскільки право малолітнього на постійне користування та постійне проживання в житловому приміщенні гуртожитку було отримано на законних підставах. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки жодним чином права позивача та малолітньої дитини відповідачем не порушено. Вказала, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 23.06.2009 року належить домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 91,6 кв.м., житловою 47,2 кв.м., площа земельної ділянки по фактичному користуванні 665 кв.м. В зазначеному домоволодінні позивач була зареєстрована у період з 14.04.2005 року по 19.11.2018 року, тобто позивач знялася з реєстрації лише після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Що, в свою чергу, спростовує твердження позивача про відсутність у неї та її дитини іншого житла, крім кімнати гуртожитку, що надавалась за життя її батьку [PERSON] . Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання права користування та постійного проживання в житловому приміщенні гуртожитку у судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідно до заяв просили суд розглядати справу без участі їх представника та ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , Рішенням VI сесії Дніпропетровської міської ради №35/24 від 30 травня 2012 року передана на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» у зв'язку з припиненям, як юридичної особи Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради "Жилсервіс-3" шляхом його ліквідації. Згідно Постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 року №1375-VII місто Дніпропетровськ перейменовано на місто Дніпро. Відповідно до Технічного паспорту на гуртожиток [ADDRESS] , виготовленого КП ДМБТІ Дніпропетровської міської ради 25.06.2011 року, власником гуртожитку є Територіальна громада міста в особі Дніпропетровської міської ради. Згідно до плану ІV поверху будинку, житлове приміщення [NUMBER] площею 18,5 кв.м. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, номер інформаційної довідки 193309192 від 16.12.2019 року, власником гуртожитку [ADDRESS] , загальною площею 6263,2 кв.м., житловою площею 3084,5 кв.м., ганки літ.а, а1 є територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради (комунальна власність, реєстраційний номер 3586631). [PERSON] в гуртожиток в будинку [ADDRESS] був вселений на підставі ордеру [NUMBER] від 20.07.2005 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Згідно з довідкою №1405 від 24.04.2019 року, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР, [PERSON] , [INFO] , склад родини 1, зареєстрований в [ADDRESS] , мешкає в кімнаті № [NUMBER] , у кімнаті № [NUMBER] зареєстрованих не значиться. Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 23.04.2019 року, [PERSON] (на його ім`я) на 1 особу, у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] був відкритий особистий рахунок № [NUMBER] у КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.09.2012 року. Закритий з 01.06.2018 року. Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданої 19 жовтня 2018 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] помер [INFO] , про що складено актовий запис 19 жовтня 2018 року №1084. Батьком позивача [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] та копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] Серія [NUMBER] , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, батьками є: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно з Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 19.11.2018 року №11699 за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , [INFO] зареєстрованим не значиться. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вказано, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. У статті 129 ЖК України зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічна норма міститься у абзаці першому пункту 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки. У пункті 10 Примірного положення (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов, зокрема відсутність в особи власного житла; правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Таким чином, однією із умов є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах або фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Другою обставиною, з якою пов`язане право на захист особи відповідно до вищезазначеного Закону, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. При цьому Закон не містить визначення "законні підстави". Для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкає у гуртожитку, суд виходить з загальних норм матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. В судовому засіданні встановлено, про [PERSON] був вселений в гуртожиток в будинку [ADDRESS] на підставі ордеру [NUMBER] від 20.07.2005 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. В ордері кімната зазначена не була. [PERSON] був вселений та мешкав кімнаті [NUMBER], та був зареєстрованим у кім. [NUMBER] . За час проживання [PERSON] в кімнаті № [NUMBER] не зареєструвався. Суд не може прийняти до уваги надані позивачем [PERSON] докази та показання свідків [PERSON] , [PERSON] , щодо вселення [PERSON] зі згоди батька в липні 2005 року та малолітнього сина [PERSON] з народження з 28 липня 2011 року в кімнату [ADDRESS] , та проживання однією сім`єю з [PERSON] , оскільки як встановлено в судовому засіданні [PERSON] згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №193309929 від 16.12.2019 року на праві приватної власності на підставі договору дарування від 23.06.2009 року, серія ВМІ №098003, реєстраційний номер 1274, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О., належить домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 91,6 кв.м., житловою 47,2 кв.м., площа земельної ділянки по фактичному користуванні 665 кв.м. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію на вказане домоволодіння 21.07.2009 року. В зазначеному домоволодінні позивач була зареєстрована у період з 14.04.2005 року по 19.11.2018 року, тобто позивач знялася з реєстрації лише після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , що, в свою чергу, спростовує твердження позивача про відсутність у неї та її дитини іншого житла, крім кімнати гуртожитку, що надавалась за життя її батьку [PERSON] . Зазначені докази щодо належності позивачу [PERSON] на праві власності домоволодіння [ADDRESS] були надані до суду представником позивача та приховані позивачем. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасник справи зобов`язаний подати усі наявні у них докази в порядку та в строки встановлені законом або судом, не приховувати докази. Суд приймає до уваги, що позивач [PERSON] має у власності житло домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 91,6 кв.м., житловою 47,2 кв.м., площа земельної ділянки по фактичному користуванні 665 кв.м., та на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР не перебувала. Щодо визнання за малолітнім [PERSON] , [INFO] права на користування та постійне проживання в житловому приміщенні гуртожитку, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). За змістом ч.2 ст.18 Закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання та має право проживати за зареєстрованим місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати своє право лише за досягнення певного віку. В судовому засіданні встановлено, що згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги Дніпровської міської ради [PERSON] , [INFO] під наглядом в КНП ДЦПМСД №9 сімейний лікар [PERSON] з моменту народження і по теперішній час та проживання за адресою [ADDRESS] , однак позивачем не надано доказу, що саме на цю адресу було виписано дитину після народження, місцем же проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, то відповідно малолітній [PERSON] повинен проживати з матір`ю або з батьком дитини. В той же час, жодної інформації щодо місця проживання батька дитини [PERSON] суду не надано. Малолітній [PERSON] в реєстрації не значиться, місцем реєстрації його матері до 19.11.2018 року було домоволодіння [ADDRESS] , а Акт оцінки потреб сім`ї, які долучені до позову складений після зняття [PERSON] з реєстрації з попереднього місця проживання. Суд не приймає до уваги Довідку Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №265» Дніпровської міської ради від 24.01.2019 року за №9, оскільки в зазначеній довідці не зазначено період відвідування дитячого садку [PERSON] , [INFO] . Виходячи із вищевикладеного суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами що малолітній набув право користування спірним приміщенням. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, який зводиться до права осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення, суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не надано належних доказів щодо існування достатніх та тривалих зв`язків з спірною кімнатою, бере до уваги приховування позивачем доказів та надання нею лише доказів, які на думку позивача підтверджують її право та право малолітнього на проживання в спірній кімнаті, а тому не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в її інтересах та в інтересах малолітньої дитини в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed