Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Виконавчий комітет Знамянської міської ради Кіровоградської області, діючи як Орган опіки та піклування, звернувся до суду в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO], з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, призначення піклувальником дитини повнолітнього брата [PERSON] та стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) до її повноліття. Позивач зазначив, що після смерті матері дитини відповідач разом із донькою мешкав разом із родичами матірю та братом, який разом із співмешканкою зловживав спиртними напоями, внаслідок чого в помешканні збирались сумнівні компанії. Вказані обставини робили неможливим проживання відповідача разом із донькою у цьому житлі, внаслідок чого ними постійно змінювалось місце проживання, відповідач співмешкав з різними жінками. З 2012 року сімя перебувала під соціальним супроводом як сімя з низьким виховним потенціалом. З 15.03.2012 року [PERSON] перебуває на обліку служби у справах дітей як дитина, яка потрапила у складні життєві обставини, батьки яких ухиляються від виконання своїх батьківських обовязків. На даний час відповідач власного житла не має, зловживає спиртними напоями, не приділяє достатньої уваги вихованню дитини. Дівчинка була вимушена піти проживати до дідуся-інваліда та рідного повнолітнього брата (від першого шлюбу матері) [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач позов визнав частково. Спочатку погодившись із позбавленням його батьківських прав, зрештою просив не вживати до нього таких суворих заходів. Вказав, що [PERSON] є його єдиною дитиною, яку він дуже любить. Однак, в силу складних життєвих обставин, а саме внаслідок того, що він не має окремого власного житла і достатніх засобів для вирішення цієї проблеми та й загалом достатнього матеріального забезпечення як для власного існування, так і дитини, не заперечує, що в інтересах [PERSON] їй краще проживати разом із братом та дідусем. Також відповідач відзначив, що після смерті дружини (матері дитини) доньку не покинув, проживали разом, в тому числі і в різних жінок, з якими намагався створити родину. Погоджується, що ці обставини могли негативно впливати на виховання доньки, але самостійно вирішити життєві проблеми йому було не до снаги. Життям доньки він завжди цікавився, ходив і на батьківські збори, спілкувався з вчителями. Лише з 2015/16 навчального року після того як почали оформлювати документи щодо встановлення піклування над [PERSON] її старшим братом по матері, він до школи не зявлявся. Визнав, що іноді зловживає спиртними напоями. Разом з цим, вказав, що має постійне місце роботи та стабільний, хоч і невеликий заробіток, по можливості надає матеріальну допомогу доньці, хоч і розуміє, що вона є недостатньою. Врешті визнав, що батьківське виховання дитині надає в недостатньому обсязі, але знову ж таки внаслідок складних життєвих обставин. Визнав обовязок по сплаті аліментів на утримання доньки, зазначивши лише, що просить при визначенні розміру аліментного зобовязання врахувати його скрутне матеріальне становище, а також те, що має матір похилого віку, про яку також зобов'язаний піклуватись. Не заперечив проти призначення [PERSON] піклувальником над донькою. Третя особа [PERSON] просив позов задовольнити, вказав, що відповідач належним чином не виконує батьківських обовязків по відношенню до [PERSON], матеріального утримання не надає. Прокурор у судовому засіданні вказав на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON] і загалом просив позов задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, неповнолітню [PERSON], та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Мати дівчинки - [PERSON] померла 16.03.2011 року. Після смерті матері, батько разом із дитиною проживав за різними адресами, сталого місця проживання дитина не мала. За місцем реєстрації батька разом із власними родичами матірю та братом проживання не виявилось можливим, внаслідок зловживання останнім спиртними напоями. Відповідач змінював місце проживання та жінок, з якими мешкав. Вказані обставини змусили дівчинку зрештою покинути батька і наразі вона проживає разом із дідусем [PERSON] (батьком матері) та старшим повнолітнім братом [PERSON] (братом по матері) за адресою: [ADDRESS]. Зазначені факти визнані відповідачем, він не заперечує, що не має можливості забезпечити дитині належних умов для проживання з урахуванням обмеженості наявних у нього ресурсів для задоволення своїх повсякденних потреб. У судовому засіданні також зясовано, що сімя [PERSON] перебувала під соціальним супроводом з 2012 року як сімя з низьким виховним потенціалом. На обліку служби у справах дітей [PERSON] перебуває з 15.03.2012 року як дитина, яка потрапила в складні життєві обставини, батьки яких ухиляються від виконання своїх батьківських обовязків. Згідно інформації Міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді виконавчого комітету Знамянської міської ради від 22.10.2015 року (а.с. 7), на момент взяття під соціальний супровід сімя проживала за адресою: [INFO], кім. 26. Батько один виховував неповнолітню [PERSON] після смерті матері. Дитина часто перебувала у бабусі, разом з якою проживали брат батька із співмешканкою, які зловживали алкоголем, що негативно позначалося на вихованні дитини. Протягом деякого часу батько зійшовся з гр. [PERSON], яка виховує повнолітнього сина, інваліда з дитинства, та переїхав з донькою до квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Протягом соціального супроводу всім членам сімї надано індивідуальні, групові соціальні послуги, в т.ч. 20 - інформаційних та 70 педагогічних, неодноразово проводились бесіди. Наказом директора центру від 15.05.2013 року № 18 сімя була знята з соціального супроводу у звязку з отриманням ними всього комплексу намічених соціальних послуг. За даними медичного огляду неповнолітня [PERSON] має задовільний стан здоровя, остаточний висновок «здорова»; за інформацією НВК «Знамянська [PERSON] ступенів № 2 ліцей» [PERSON] до навчання ставиться серйозно, навчальним матеріалом оволодіває на достатньому рівні, школу відвідує регулярно. Згідно характеристики, наданої головою квартального комітету № 1 м. Знамянка, відповідач є ввічливою, спокійною людиною, але має схильність до вживання спиртних напоїв. Допитана у судовому засіданні неповнолітня [PERSON] вказала, що бажає проживати зі старшим братом [PERSON] З батьком вони спілкуються, він цікавиться її життям, телефонує, зрідка бачаться, матеріальну допомогу він майже не надає. Після того як вона почала проживати у брата, батько давав буквально символічну суму коштів, що звичайно навіть приблизно не є достатньою для її забезпечення. На думку суду між батьком та донькою є налагоджений родинний звязок. Однак, відповідач все ж таки належним чином батьківські обовязки не виконує, достатньої уваги вихованню доньки не приділяє, турботи не надає, матеріального забезпечення не здійснює. Суд вважає, що вказані обставини виникли внаслідок недостатності коштів у відповідача, а також його особистих якостей, які призвели до неспроможності забезпечити дитину належним житлом, харчуванням, одягом, належним чином дбати про доньку, забезпечувати її соціальну адаптацію та справляти на неї відповідний виховний вплив. Разом з цим, аналізуючи обставини справи та наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайньою і занадто суворою мірою за умов, що склалися у цій родині. Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України проголошено, що сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 151 ч. 1 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ст. 153 ч. 1 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Закон України «Про охорону дитинства» визначає: Стаття 11 Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Стаття 12 Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обовязків щодо виховання дітей, захищає права сімї. Стаття 14 Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. У додатку до Рекомендації Rec(2005)5 Комітету міністрів, прийнятої 16 березня 2005 року, перелічено основні принципи забезпечення прав дітей. Зокрема, ці принципи передбачають таке: Сімя є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини, і головну відповідальність за виховання та розвиток дитини покладено на батьків; наскільки це можливо, мають вживатися профілактичні заходи з підтримки дітей і сімей з урахуванням їхніх особливих потреб; встановлення опіки над дитиною має залишатися винятком, і головною метою такого заходу є захист інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і громадянина проголошує, що кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як відзначив Європейський суд з прав людини (справа «Савіни проти України») право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. У цій же справі Європейський суд з прав людини також відзначив, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде зясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоровя. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до розєднання сімї. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обовязку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння воззєднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії". Згідно ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд приходить до висновку, що незважаючи на доречність аргументів, якими позивач обґрунтував своє рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя саме шляхом позбавлення відповідача батьківських прав. Суд ставить під сумнів адекватність доказової бази для такого висновку. На думку суду з урахуванням інтересів дитини наразі достатнім буде відібрання неповнолітньої [PERSON] від батька без позбавлення його батьківських прав і передача її на виховання братові [PERSON], якого суд вважає за можливе призначити піклувальником останньої, зважаючи на наявні у розпорядженні суду характеризуючі його матеріали та висновок Органу опіки та піклування про доцільність призначення його піклувальником. На підставі ч. 4 ст. 170, 180 СК України, враховуючи також обставини, визначені статтею 182 СК України, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на утримання доньки [PERSON] в розмірі ? частини його заробітку (доходу) щомісячно до досягненню дівчиною повноліття, розпочавши стягнення від дня предявлення позову, тобто з 09.11.2015 року. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 974,40 грн., тобто за дві позовні вимоги немайнового і майнового характеру по 487,20 грн. за кожну.

Outcome: partial