Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить, розірвати шлюб між нею та [PERSON] та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Черпак»; визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], 26.01.2010року народження разом з матірю [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 1500,00грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дітей. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 29.12.2009 року вона зареєструвала\~ шлюб з відповідачем [PERSON] Від шлюбу у них є діти [PERSON], 26.01.2010року народження та [PERSON], 26.01.2010року народження, які мешкають з нею та знаходяться на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося у звязку з різними поглядами на життя. Шлюбні відносини з відповідачем припинені з червня 2016 року, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Відповідач займається будівництвом, має нерегулярний заробіток, інших дітей на утриманні немає. Крім того, з урахуванням того, що відповідач власного житла не має, де він постійно мешкає невідомо, в інтересах дітей вважає за необхідне визначити місце проживання дітей разом з нею, що не є перешкодою для спілкування батька із дітьми. Вона є фізичною особою підприємцем, отримує стабільний дохід, має у власності квартиру, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися. Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заяву, в якій\~ остання просить розглядати справу за її відсутності.\~Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. В матеріалах справи маються заперечення проти позову, в якому відповідач просить вимоги про розірвання шлюбу задовольнити, шлюб розірвати, вимоги про визначення місця проживання дітей з матірю задовольнити, вимоги про стягнення аліментів задовольнити частково, визначити суму аліментів що будуть стягуватись щомісяця на утримання дітей в розмірі 50% прожиткового мінімуму встановленого для дітей відповідного віку на кожну дитину відповідно. Представник третьої особи Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав клопотання, в якому просить справу розглядати за відсутності представника третьої особи, рішення по справі прийняти з урахуванням висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яке діє від імені органу опіки та піклування. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає\~ задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.12.2009 року сторони зареєстрували шлюб у Московському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1105 /а.с.5/. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON], 26.01.2010року народження та [PERSON], 26.01.2010року народження /а.с.6,7/. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сімї та прописку №339 від 24.02.2017року, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], разом з нею у квартирі зареєстровані: син - [PERSON], син [PERSON] /а.с.8/. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району, [PERSON] отримувала допомогу у період з 19.12.2012року по 31.12.2017року на дітей інвалідів [PERSON] та [PERSON] /а.с.9/ Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі\~ ст. 24 СК України\~\~ шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої\~\~Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно\~статті 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3\~статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Крім того, як вбачається з ч. 1\~ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Встановлюючи розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд виходить з наступного. За змістом\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи.\~\~ При цьому, згідно ч. 2\~ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи слідує, що відповідач офіційно не працевлаштований. Разом з тим, [PERSON] є фізично здоровою людиною та не позбавлений можливості працевлаштуватися з метою отримання доходу, необхідного для утримання його малолітніх дітей. Згідно\~Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», розмір прожиткового мінімуму на дитину від 6 до 18 років становить 1860 грн. Таким чином, враховуючи викладене вище, а також те, що діти у зазначеному віці потребують значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, суд, приймаючи до уваги інтереси дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1500 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Відповідно\~ст. 191 ч. 1 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання дітей, то суд виходить із наступного. З висновку Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради №133 від 20.02.2018року, який діє від імені органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON], вбачається, що Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітніх [PERSON], 26.01.2010року народження, та [PERSON], 26.01.2010року народження, разом із матірю [PERSON] /а.с.84-85/. Відповідно до ч. 8\~ст. 7 СК України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У силу ч.1\~ст. 161 СК України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. За змістом\~статті 31 ЦК України\~малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»,\~ст.161 СК України\~випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей з матірю [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1280 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та в розмірі 640грн. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved