Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , просить ухвалити рішення, яким : зобов`язати відповідачку, [PERSON] , у письмовій формі спростувати інформацію, яка викладена нею у її заяві на нього і подана начальнику Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області 03 вересня 2019 р. шляхом подання листа із спростуванням начальнику Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області та листа із спростуванням до Оболоньської сільської ради Долинського р-ну Івано-Франківської області такого змісту: «Спростування. Я, [PERSON] , спростовую інформацію, викладена мною у заяві на [PERSON] , що подана начальнику Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області 23 вересня 2019р. про те, що він показував генеталії мені та моєму чоловіку [PERSON] та натравлював на мене та мого чоловіка [PERSON] свого пса». Стягнути з відповідачки, [PERSON] , в його, [PERSON] , користь 50 000 грн. моральної шкоди, що завдана йому її неправомірними діями. Стягнути з відповідачки, [PERSON] , в його, [PERSON] , користь судові витрати у вигляді сплати судового збору та за правничу допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , проживає в [ADDRESS] . По сусідству з ним проживає сім`я [PERSON] , у тому числі і відповідачка - [PERSON] . Останнім часом із сімейством [PERSON] у нього бувають сварки за межу між їх земельними ділянками. [PERSON] постійно скаржаться на нього у різні установи. Він намагається не звертати увагу на це. Однак заява відповідачки [PERSON] була направлена начальнику Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області 03 вересня 2019 р. і в цій скарзі була розповсюджена про нього негативна недостовірна інформація про те, що він показує відповідачці, її синові і чоловікові свої геніталії, і при цьому промовляючи: «На, подивись дикі танці». Його викликав для дачі пояснень дільничний офіцер поліції, однак інформація про це не підтвердилась. З адміністративною справою він ознайомився у березні 2020 р. У цій скарзі також відповідачка розповсюдила інформацію про те, що він нібито натравлює свого собаку на неї та її чоловіка [PERSON] , що також не відповідає дійсності. На даний час матеріали адміністративної справи направлені у Оболоньську сільську раду Долинського району, тобто за місцем його проживання. Він проживає в с.Оболоня і вказана вище інформація принижує його в очах депутатів сільської ради, які є жителями села. Йому завдана моральна шкода через моральні страждання та переживання від розповсюдженої відповідачакою неправдивої інформації, адже поширена відповідачкою інформація не відповідає дійсності, і перед депутатами його відповідачкою навмисно виставлено збоченцем та хуліганом. Через це він втратив спокій, йому соромно. Вважає, що відповідачка навмисно розповсюдила про нього недостовірну інформацію, яка принижує його честь та гідність, для того, щоб виставити його як збоченця перед депутатами сільської ради , і тим завдала йому моральної шкоди, яка виявилась у моральних стражданнях та душевних переживаннях від його приниження в очах депутатів сільської ради. Він постійно переживає від його приниження через недостовірну інформацію, адже його звинуватили в таких діях (показування геніталій), які нормальній людині не притаманні. Він не спить ночами, згадуючи безпідставні звинувачення у збоченнях та правопорушеннях. Моральну шкоду, завдану йому відповідачами, він оцінює в 50 000 грн. Вважає вказану суму моральної шкоди справедливою і такою, що хоча б частково компенсує йому завдану відповідачами моральну шкоду. Факт поширення неправдивої інформації підтверджується доказом: копією адміністративної справи за заявою відповідачки, де знаходиться її заява. Оригінал справи знаходиться у Оболоньській сільській раді Долинського р-ну Івано-Франківської обл. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Якименко М.П. ( договір про правничу допомогу від 11.03.2020 а.с.81) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали , зіславшись на вищевикладені обставини , просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що між ним та сім`єю відповідачки на протязі тривалого часу виникають конфлікти. З приводу написаної [PERSON] скарги на ім`я начальника Долинського ВП, він давав пояснення як в поліції, так і в Оболонській сільській раді. На даний час протокол від 18.09.2019 року складений працівником поліції відносно нього за ч.1 ст. 154 КУпАП , Оболонською сільською радою Долинського району - ще не розглянутий. Відповідачка [PERSON] , та її представник адвокат Ільницький Я.І. (ордер серії ІФ №082211 (а.с.75-77) в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, за безпідставністю позовних вимог, зіславшись на викладені у відзиві на позов обставини.Також просили стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] витрати за надання юридичної допомоги адвокатом в розмірі 5000 гривень. В поданому відзиві на позов (а.с.51-55) відповідачка [PERSON] зазначила, що ознайомившись із позовною заявою вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивач намагається ввести суд в оману і таким чином виправдати свої ганебні вчинки. Вже 42 роки вони, [PERSON] та [PERSON] , проживають по сусідству із [PERSON] і є співмежівниками. Їх будинки розташовані поряд, і у них на основі земельної ділянки і виник конфлікт, який триває і досі. [PERSON] , являється [PERSON] зятем, і активним провокатором та учасником даного конфлікту, оскільки поводить себе по хамське та грубо виявляє свою неповагу до них, вчиняє скандали сварки та навіть бійки. Вона не заперечує, що дійсно нею було подано заяву на ім?я начальника Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 02.09.2019 року, в якій вона просила притягнути позивача до адміністративної відповідальності за його поведінку та вчинки, які вона оцінює як протиправні по відношенню до неї та членів її сім?ї. Вважає, що звернення в поліцію з заявою в даному випадку не є поширенням недостовірної інформації, а як наслідок порушенням немайнових прав позивача. Поведінка позивача є аморальною та являється посяганням на її честь та гідність, оскільки, кожна людина має право на повагу до своєї особи. І саме вона, [PERSON] , через дії позивача перебуває в постійному стресі та відчутті сорому. Оболонською сільською радою досі не розглянуто надіслані їм матеріали адміністративної справи. Тому враховуючи вищевикладене вважає, що в позові [PERSON] до неї, [PERSON] , про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди, слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю, стягнувши з позивача на її користь витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив (а.с.71-72) , в якій зазначив, що позов його підставний, адже відповідачка не заперечує факти, що викладені ним у позові, а саме - розповсюдження недостовірної інформації про нього у брутальній формі, яка принижує його честь та гідність. Саме розповсюдження даної інформації підтверджується матеріалами адміністративного провадження за заявою відповідачка. Крім того, відповідно до ст.222, ст.246 КУпАП органи національної поліції не є компетентними органами, що вирішують викладені у заяві відповідачки (правопорушення передбачене ч.1 ст.154 КУпАП) обставини та питання. Тобто на меті у відповідачки, на його думку, було поширення про нього недостовірної інформації з метою його приниження перед жителями села, адже з поліції матеріали надійшли у Оболонську сільраду і його викликали на адмінкомісію сільради, до компетенції якої також не входить розгляд справ, передбачених ч.1 ст.154 КУпАП. У разі звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам необхідно враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом із тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до зазначених органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Тому вважає свій позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу наданими в судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив позивача, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституція України). Відповідно до ст. 201 ЦК України, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір (ст. 34 Конституція України). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. У ч.1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4 ст. 277 ЦК України). Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» та у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод В цілому, тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Згідно зі ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, як свідчить ст. 40 Конституції України, у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 523/4380/15-ц від 20.12.18. Як визначено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року - звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд України дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявник міг обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (Сірик проти України, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року). Звертаючись до суду з позовомпро захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди, позивач [PERSON] зазначає, що заява відповідачки [PERSON] , яка подана начальнику Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області містить недостовірну інформацію. На обгрунтування своїх тверджень про неправомірні дії відповідачки, позивачем долучено копії адміністративної справи по ст.154 ч.1 КУпАП відносно нього, [PERSON] [INFO] жителя с.Оболоня Долинського р-н (а.с.36-45). Як вбачається з матеріалів вищезазначеної адміністративної справи, [PERSON] , звернулася із заявою на ім`я начальника Долинського ВП Калуського ВП ГУПП в Івано-Франківській області Хомина В.Д., яка зареєстрована 03.09.2019 р. за вх.№3048, в якій просила вияснити та дати письмову відповідь на неправомірну (як на її думку) поведінку [PERSON] . В даній заяві відсутні слова "він показував геніталії мені та моєму чоловікові [PERSON] " , як вказано в позові, і як просить в спростування інформації зобов`язати відповідачку [PERSON] шляхом подання листа із спростуванням начальнику Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області та листа із спростуванням до Оболонської сільської ради Долинського району, Івано-Франківської області , позивач [PERSON] . На підставі вищезазначеної заяви старшим ДОП Долинського ВП Лапків М.С., складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 077892 від 18.09.2019р., стосовно [PERSON] [INFO] , про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1ст.154 КУпАП. Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: 1) уповноважені на те посадові особи: органів внутрішніх справ (Національної поліції) (частина перша статті 44, статті 44-1, 44-3, 46-1, 46-2, 51, 51-2, 88-1, 89, 92, частина перша статті 106-1, стаття 106-2, частини четверта, сьома - дев`ята статті 121, частина четверта і шоста статті 122, статті 122-2, 122-4, 122-5, частини друга і третя статті 123, стаття 124, частина третя статті 126, частина четверта статті 127, статті 127-1, 130, частина третя статті 133, стаття 135-1, стаття 136 (про порушення на автомобільному транспорті), стаття 139, частина четверта статті 140, статті 148, 151, 152, частина восьма статті 152-1, статті 154, 155, 155-2-156, частини перша - четверта статті 156-1, статті 156-2, 159, 160, 162, 162-3, частина перша статті 163-17, статті 164 - 164-11, 164-15, 164-16, 165-1, 165-2, 166-14 - 166-18, 166-27, 172-4 - 172-9 (за винятком правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище), 172-9-1, 172-9-2, 173 - 173-2, 173-4, 174, стаття 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статті 176, 177, 178 - 181-1, 182 - 183-1, частини перша - третя, сьома статті 184, статті 184-1 - 185-2, 185-4 - 185-9, 186, 186-1, 186-3, 186-5 - 187, 188-28, 188-47, 189 - 195-6, статті 204-1, 206-1, 212-6, 212-7, 212-8, 212-10, 212-12, 212-13, 212-14, 212-19, 212-20); Супровідним листом вих. №6625 від 01.10.2019 Долинський ВП Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області протокол АПР 18 №077892 від 18.09.2019 року, складений на гр.-на [PERSON] , [INFO] жителя [ADDRESS] , який вчинив адміністративне правопорушення за ст.154 ч.1 КУпАП для прийняття рішення направлено адміністративній комісії при виконкомі Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області. (37). Відповідно до копії довідки «По результатах розгляду матеріалів перевірки по зверненню [PERSON] » від 21.03.2020 року, ст. ДОП Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області капітаном поліції Лапків М.С., проведено перевірку по матеріалах зареєстрованих в журналі СО Долинського ВП за № 1459 від 16.03.2020 року. 16.03.2020 року в Долинське ВП Калуського ВП ГУНП поступило звернення від [PERSON] [INFO] жительки [ADDRESS] про те, що її сусід [PERSON] [INFO] житель [ADDRESS] на суміжних земельних ділянках вигулював і продовжує вигулювати свою собаку породи «Доберман». Про дані факти неодноразово вона зверталася в Долинське ВП і складалися на останнього адміністративні протоколи за ст. 154 КУпАП, які направлявся у Оболонську сільську раду на розгляд. Оскільки голова Оболонської сільської ради не в змозі скликати адміністративну комісію для винесення рішення по даних протоколах, то [PERSON] звернулася із заявою у Долинське ВП. Так опитати [PERSON] на даний час не представилося за можливе оскільки він згідно ст. 63 Конституції України відмовився від дачі будь-яких пояснень. З метою недопущення подібних випадків із [PERSON] , було проведено бесіду щодо вчинення антигромадської поведінки та повідомлено, що у разі вчинення ним скандалу із членами сім`ї « [PERSON] » його може бути притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП. В ході усного спілкування із сусідами вищевказаних встановити додаткових свідків чи очевидців не вдалося. Також було встановлено, що голова Оболонської сільської ради Анатолій Куленич не в змозі скликати адміністративну комісію для вирішення питання по даних адміністративних протоколах так як вони неодноразово повідомлялися заказними листами, але ігнорують повідомлення і не являються на засідання (а.с.66). Отже, даючи оцінку зверненню відповідачки [PERSON] , до Долинського ВП Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області із заявою про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що входить до компетенції правоохоронних органів, суд вважає, що в даному випадку відсутній факт поширення недостовірної інформації відповідачкою, що порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди його особистим немайновим благам, чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що має для нього негативні наслідки. У цьому конкретному випадку у розпорядженні суду немає даних про те, що звернення із заявою до правоохоронного органу спрямоване на поширення недостовірної інформації щодо позивача, приниження його честі, гідності та ділової репутації, відповідно немає підстав для спростування поширеної інформації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині: зобов`язати відповідачку, [PERSON] , у письмовій формі спростувати інформацію, яка викладена нею у її заяві на нього і подана начальнику Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області 03 вересня 2019 р. шляхом подання листа із спростуванням начальнику Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області та листа із спростуванням до Оболоньської сільської ради Долинського р-ну Івано-Франківської області такого змісту: «Спростування. Я, [PERSON] , спростовую інформацію, викладена мною у заяві на [PERSON] , що подана начальнику Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області 23 вересня 2019р. про те, що він показував генеталії мені та моєму чоловіку [PERSON] та натравлював на мене та мого чоловіка [PERSON] свого пса.»- слід відмовити. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити наступне: За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Як роз`яснено у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п. 5 цієї Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З урахуванням ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснень, які містяться у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) суд приходить висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань з боку відповідачки. Враховуючи, що вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, є похідними від вимог про захист честі та гідності, тому суд їх також залишає без задоволення. Щодо понесених сторонами судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи, що суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача, понесених ним судових витрат. Щодо понесених судових витрат стороною відповідача, то згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідачка [PERSON] , до закінчення судових дебатів долучила попередній розрахунок судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести в зв`язку з розглядом даної справи та квитанцію від 07.04.2020 року про сплату витрат на надання правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн. (а.с. 58), які слід стягнути на її користь з позивача [PERSON] . Отже, відповідачкою [PERSON] на обґрунтування понесених ними витрат на професійну правничу допомогу подано належні та допустимі докази, що описані вище. Повноваження адвоката як її представника підтверджені, в тому числі долученими ордером , що відповідає вимогам ЦПК України, а послуги, які надавались, обумовлені у відповідному договорі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених відповідачкою [PERSON] , на правничу допомогу, тобто на оплату послуг адвоката, співмірний, зокрема, із складністю справи та наданими адвокатом послугами; часом, витраченим адвокатом на їх надання та обсягом даних послуг. На підставі ст.ст. 6, 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 28, 40 Конституції України, ст.ст. 68, 200, 201, 277, 297 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 27, 30 Закону України "Про інформацію" ,

Outcome: approved