Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

До суду з вказаною позовною заявою звернулось ПАТ КБ „ПриватБанк, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 8 вересня 2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, липень 2020 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком договір. Відповідач зобовязання за вказаним договором не виконує, у звязку з чим станом на 14 вересня 2017 року має заборгованість 14098,27 грн., з яких 2609,11 грн. - заборгованість за кредитом, 6388,09 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3953,53 грн. пеня, а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 647,54 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованості за кредитним договором та на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1600 гривень. Представник позивача в судове засідання не прибув, ПАТ КБ „ПриватБанк просить справу розглядати у відсутність представника та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 33). Відповідач в судове засідання не прибула, направила до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо заборгованості, просить справу розглядати без її участі. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши подані письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. 14 серпня 2006 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ „ПриватБанк з заявою (а.с. 10), відповідно до змісту якої вона приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем. Будь-яка інформація у заяві щодо отримання бажаних нею банківських послуг, виду карток відсутні. Відповідач лише підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", які викладені на банківському сайті складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою містяться в матеріалах справи (а.с. 11-25). Згідно зі змісту заяви клієнта від 14 серпня 2006 року (а.с.10) та Умов і правил надання банківських послуг, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. При цьому кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення). За п. 2.1.1.2.10 вказаних Умов при отриманні картки клієнт зобов'язаний підписати картку у спеціально відведеному на картці місці. Відповідно до п. 2.1.1.2.12 після настання зазначеного на картці останнього місяця терміну її дії банком випускається картка на новий термін, за що клієнтом вноситься плата згідно діючих тарифів. Закінчення терміну дії картки, її втрата або пошкодження не спричиняє припинення договірних відносин між банком і клієнтом та/або закриття повязаного з нею поточного рахунка клієнта. З матеріалів справи вбачається, що у заяві (а.с. 10) у розділі "відмітки банку" підписом працівника банку від 14 серпня 2006 року засвідчується правильність та достовірність відомостей ним перевірено, ідентифікація клієнта проведена згідно порядку ідентифікації клієнтів при відкритті рахунків та випуску платіжних карт. У заяві не зазначено умов надання кредиту. Наданий банком витяг із Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису позичальника, а тому не можуть вважатися доказом на підтвердження того, що відповідачу на ознайомлення було надано саме ці умови та правила надання кредиту. Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, як на складову договору банківських послуг, укладеного 8 вересня 2017 року із відповідачем стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності саме від заяви позичальника. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Також судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитний договір. Проте, як зазначено вище вищезазначені Умови, Тарифи не містять підпису відповідача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, що останній брав на себе зобов'язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16), яка відповідно вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Статтею 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. З урахуванням наведених норм, саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо обґрунтованості вимог про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафу в заявленому в позові розмірі та відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду такого нарахування, чого в даному випадку зроблено не було. Наявність підстав для нарахування відсотків, комісії, пені та штрафів за кредитом позивач обґрунтовував відповідними положеннями Правил надання банківських послуг, а їх розмір - умовами кредитування. При цьому ні зазначені правила, ні вказані умови кредитування не були підписані позичальником. Через відсутність підпису позичальника на вказаних документах неможливо встановити, чи саме з цими умовами та правилами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти. Таким чином зазначені Правила надання банківських послуг та умови кредитування не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15. Інших підстав для нарахування заборгованості відповідача за відсотками, комісіями, пенями та штрафами позивач до суду не представив, відтак його вимоги в цій частині є необґрунтованими та не можуть бути прийняті судом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про недоведеність та безпідставність вимог банку щодо стягнення з відповідача нарахованої за кредитом заборгованості у вигляді відсотків, комісії, пені та штрафів. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем за вищевказаною заявою від 14 серпня 2006 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 6860 грн. (а. с. 48), фактично надано кредитну картку з № 4149605364400127 з терміном дії по липень 2020 року, і з часу відкриття кредитного ліміту (15 серпня 2006 року) відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 2609 грн. 11 коп., яка нею на даний час відповідно до виписки з особового рахунку відповідача не погашена (а. с. 49-50). Враховуючи викладене, суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути на користь ПАТ КБ „ПриватБанк заборгованість по кредитному договору б/н від 14 серпня 2006 року в сумі 2609 гривень 11 копійок та витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 296,11 грн.

Outcome: partial