Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до [PERSON], в якому просило в рахунок погашення заборгованості відповідача в сумі 1 759 272,34 грн, з яких: тіло кредиту 1 629 491,23 грн, відсотки 103 088,53 грн, пеня 25 289,14 грн, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу 780,08 грн, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам 623,36 грн за кредитним договором №2402/0608/71-059 від 11.06.2008 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №4, яка знаходиться у м. Чернігові по вул. Шевченка, 110 та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 11.06.2008 за реєстровим №5488, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів №2953532, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №6069310 від 11.06.2008, загальною житловою площею 39,8 кв.м. і складається з трьох кімнат в придатному для життя стані, інвентаризаційна оцінка предмета іпотеки згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Чернігівське міське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради №18902824 від 21.05.2008, становить 51 199,00 грн. Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказаний вище предмет іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі. Заявник не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що при його ухваленні було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, а тому вважає його неправомірним, незаконним, необґрунтованим та таким, що позбавляє банківську установу конституційного права на володіння, користування та розпорядження майном, до якого належать грошові кошти шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За доводами заявника, відмовивши у задоволенні позову суд надав можливість відповідачу уникнути виконання взятих на себе зобовязань, оскільки [PERSON] умови кредитного договору №2402/0608/71-059 від 11.06.2008 належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 08.07.2015 наявна заборгованість в сумі 1 759 272,34 грн, про що остання неодноразово повідомлялася, в тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору. Заявник вважає безпідставним твердження суду про те, що відповідач могла отримати готівкову суму кредиту в іноземній валюті лише з її поточного рахунку, оскільки умовами п.1.2 кредитного договору не встановлено конкретний вид рахунку, за яким мають бути видані грошові кошти. Також ПАТ «Дельта Банк» не погоджується з висновком почеркознавчої експертизи, яким встановлено, що підпис від імені [PERSON] у заяві на видачу готівки від 11.06.2008 №U425-20 у графі «Підпис отримувача» виконано не [PERSON], а іншою особою, так як висновок експерта не дає 100% гарантії встановленого факту підписання даного договору іншою особою та не є обовязковим і оцінюється за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України. До того ж на експертизу був наданий тільки третій примірник заяви. Перші два експертом не досліджувалися. В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити. Представник відповідача послався на безпідставність апеляційної скарги, просив в її задоволенні відмовити, надавши відповідні заперечення. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту виконання банком кредитного договору і надання відповідачу кредиту в сумі 100 000 доларів США готівкою через касу банку, необґрунтованості суми заборгованості в розмірі 1 759 272,34 грн та недотримання позивачем порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний ним спосіб - визнання права власності в частині визначення ринкової вартості предмета іпотеки на момент набуття такого права. Апеляційний суд погоджується з рішенням суду про відмову в задоволенні позову, але один з мотивів, з яких суд першої інстанції дійшов таких висновків є невірними. Як встановлено судом, 11.06.2008 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №2402/0608/71-059, за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 100 000 доларів США строком до 10.06.2033 включно зі сплатою за користування кредитними коштами 11.9% річних (а.с.8-13 т.1). Сторони також погодили графік погашення кредиту, який є додатком до договору (а.с.14-19 т.1). Згідно з п.п. 1.2, 1.4 вказаного договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національній валюті України та внесення коштів в національній валюті України на користь [PERSON] оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у п.1.4 цього договору. Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Факт укладення договору та факт отримання коштів [PERSON] не заперечується. Нею заперечується факт отримання коштів в іноземній валюті. З метою забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору, 11.06.2008 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.27-30 т.1). Відповідно до п.11 вказаного іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених основним зобовязанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовязання (як основного боргу, так і процентів за ним). Умовами п.12 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 12.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 12.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору (пункт 12.3). Згідно з п.12.3.1. іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Виходячи з умов іпотечного договору, у разі невиконання позичальником основного зобовязання іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги, зокрема, за кредитним договором №2402/0608/71-059 від 11.06.2008, укладеним з [PERSON] (а.с.225, 226 т.1). 17 липня 2015 ПАТ «Дельта Банк» направив [PERSON] лист-вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором №2402/0608/71-059 від 11.06.2008, яка станом на 08.07.2015 становить 6 934,88 доларів США (а.с.35 т.1). Проте заборгованість позичальником погашена не була. Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ «Дельта Банк» обрав спосіб захисту порушеного права звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості в сумі 1 759 272,34 грн шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки. Частина 1 статті 1054 ЦК передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З оригіналу кредитної справи вбачається, що на підставі заяви на видачу готівки №U425-20 від 11 червня 2008 року [PERSON] видано кредиту в сумі 100 000 доларів США, що є еквівалентом 485 150 грн. згідно з договором №2402/0608/71-059 від 11.06.2008. За результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи №11070/11071/16-32 від 07.12.2016 встановлено, що підпис від імені [PERSON] у заяві на видачу готівки №U425-20 від 11 червня 2008 року в графі «Підпис отримувача» виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підпису (а.с.53-56 т.2). Доводи апелянта що на експертизу був поданий третій примірник заяви на видачу готівки №U425-20 від 11 червня 2008 року не спростовує того факту, що на даному примірнику підпис виконано не відповідачем, тому дані доводи колегія суддів до уваги не приймає. Згідно з висновком судово-економічної експертизи, проведеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 310544/16-45 від 17.03.2017 при наданні кредитних коштів вбачається недотримання інструкції «Про касові операції в банках України», затвердженої постановою Правління Національного банку України №337 від 14.08.2003, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 за №768/8089. Надання кредитних коштів [PERSON] підтверджується заявою на видачу готівки №U425-20 від 11.06.2008, яка відображає видачу коштів через касу банку (рахунок №10021000012401) у сумі 100 000 доларів США з призначенням платежу «видача кредиту згідно договору №2402/0608/71-059 від 11.06.2008» з позичкового рахунку [PERSON] (рахунок №22330022231701). Згідно із заявою на видачу готівки №U425-20 від 11.06.2008 надання кредитних коштів проводилось безпосередньо з позичкового рахунку [PERSON] без відкриття поточного рахунку. Умовами кредитного договору №2402/0608/71-059 від 11.06.2008 не передбачено відкриття поточного рахунку для погашення кредитної заборгованості. Сума заборгованості по сплаті процентів за кредит та погашення основної сими боргу за кредитним договором №2402/0608/71-059 від 11.06.2008 документально не підтверджується. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документального підтвердження заборгованості позичальника за кредитним договором, питання щодо нарахування банком пені та інших штрафних санкцій при проведенні дослідження не розглядалося (а.с.65-71 т.2). Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не довів розміру заборгованості [PERSON] за кредитним договором і колегія суддів апеляційного суду погоджується з даним висновком з огляду на положення ст.60 ЦПК України. Однак колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що викладений в пункті три мотивувальної частини щодо відмови в позові через відсутність в матеріалах справи ринкової вартості предмета іпотеки. З матеріалів справи вбачається, що справа перебувала в провадженні суду з 30.07.2015. На підтвердження вартості предмета іпотеки позивач після подачі позову надав суду Звіт про оцінку трикімнатної квартири [ADDRESS] станом на 28.09.2015 (а.с.122-161 т.1). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами ст.10 ч.4 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вказувалося вище, позивач надав суду докази на підтвердження ринкової вартості предмета іпотеки. Відповідач, в свою чергу, не погоджуючись з даним висновком, клопотання про призначення відповідної експертизи не заявляв. На порушення ст. 10 ч.4 ЦПК України суд першої інстанції під час розгляду справи не розяснив сторонам положення вказаної статті, обмежившись в рішенні суду посиланням на дату складання звіту та невідповідність оцінки квартири її ринковій вартості на час ухвалення рішення. Останній висновок суду ґрунтується лише на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутні дані на спростування Звіту про оцінку предмета іпотеки, що на а.с.122-161 т.1. Колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову в позові, вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями ч.3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Разом з тим порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок про те, що законодавець визначає три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»). Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Як вбачається з умов іпотечного договору, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного шляхом здійснення застереження, викладеного в п.п. 12.3.1. пункту 12.3 іпотечного договору, а тому суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Під час розгляду справи сторона відповідача стверджувала, що ПАТ «Дельта Банк» не пропонував їй врегулювання спору у досудовому порядку шляхом оформлення відповідного правочину у нотаріуса. З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення , а в іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін. Інші доводи апеляційної скарги правильності судових висновків не спростовують. Зміна рішення суду шляхом виключення одного з мотивів відмови в позові не тягне за собою відшкодування судових витрат апелянту в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial