Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просив встановити факт проживання одніє'ю сімє'ю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON], починаючи з 1999 року по 2013 року та визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки MITSUBISHI моделі OUTLANDER 2.4АТ, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та провести розподіл спільного сумісного майна, визначивши за [PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] та право власності на 1/ 2 частини автомобілю марки MITSUBISHI моделі OUTLANDER 2.4АТ, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Ухвалою судді від 21 вересня 2018 року позовна заява прийнята до провадження, відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 15 січня 2019 року задоволено клопотання відповідача, витребовано з Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області інформацію про доходи [PERSON], іпн. [NUMBER], який мешкає за адресою: [ADDRESS], за період з 2005 року по 2013 рік. 16 квітня 2019 року на виконання зазначеної ухвали надійшла інформація з Державної фіскальної служби України Головного управління ДФС у Харківській області. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що починаючи з 1999 року по 2013 рік проживав однією сім'єю з відповідачкою [PERSON].При цьому, [PERSON] працювала у нього продавцем продовольчих товарів. Сторони в період спільного проживання у 2006 році позивач із відповідачкою прибдали за спільні кошти будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На момент придбання, будинок знаходився в майже непридатному для проживання стані. За весь час спільного проживання з відповідачкою [PERSON] вкладав великі сумі коштів в обладнання будинку, будував надвірні будівлі, здійснювався ремонт за кошти [PERSON], оскільки заробітна плата [PERSON] складала від 180 до 600 грн., що підтверджується копіями зарплатних відомостей. В той же час, [PERSON] будучи приватним підприємцем, отримував доходи від 20 000 до 50 000 грн. щомісячно. Спільних дітей [PERSON] та [PERSON] не мали, необхідності у вихованні дітей та перебуванні у декретній відпустці [PERSON] не було. Після того, як позивач припинив спільне проживання із відповідачкою було досягнуто усної домовленості про те, що вказаний будинок залишиться дітям, та буде розподілений між ними в майбутньому. Проте, позивач випадково дізнався, що будинок був виставлений відповідачкою на продаж. Досягнути будь-яких домовленостей щодо спірного будинку або провести розмову із [PERSON] не мав можливості, оскільки остання ігнорує дзвінки позивача та не впускає його до будинку, в якому всі меблі, техніка та інше майно придбавались за кошти [PERSON]. Крім того, сторонами в період спільного проживання був придбаний автомобіль марки MITSUBISHI моделі OUTLANDER 2.4АТ, 2007 року випуску за довіреністю. Пізніше позивачу стало відомо, що [PERSON] зареєструвала вказаний автомобільна своє ім'я. Відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що періодично спільно проживала з позивачем [PERSON], проте не вела з ним спільного побуту та не мала спільного бюджету. Вказала на пропуск строку позовної давності, оскільки відносини припинились ще в 2013 році, позивач вже з цього часу знав про порушення його права. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просила їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. В судовому засіданні [PERSON] у ході судового розгляду надала пояснення в яких зазначила, що з [PERSON] їх пов'язували виключно дружні стосунки. Зазначила, що в 2002 році закладала в ломбард золото та віддавала кошти [PERSON] на розвиток бізнесу. При цьому, зазначила, що її мати була дуже забезпеченою жінкою та надавала фінансову допомогу донці. Вказала, що весь прибуток від бізнесу ділили з [PERSON] навпіл. Повідомила суду, що дійсно часто проводила час на святах разом з [PERSON] виключно як друзі. Декілька разів бувала на відпочинку разом з [PERSON], зокрема відвідувала Єгипет разом зі своєю донькою Владою, [PERSON] та його сином [PERSON]. Інші поїдки на відпочинок в компанії [PERSON] відбувались великими компаніями, де разом з ними перебували і інші особи. Вказала, що ніколи не мала любовних чи інших стосунків з позивачем. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов'язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Згідно роз'яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог ч. 4 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім'ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов'язкової ознаки сім'ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім'я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що й є ознаками сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для реалізації положень ст. 74 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до Хартії прав сім'ї, сім'я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім'ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім'єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Згідно ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків членів сімї визначені Сімейним кодексом України(стаття 1 СК України), а щодо правовідносин до 01.01.2004 рокуКодексом про шлюб та сімю). Разом з тим, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року. За положеннями частини першої статті 5ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положеньЦивільного кодексуУкраїни визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2004 року. Факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. КпШС Української РСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Позивач, [PERSON], просить суд встановити факт його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1999 року, проте, до вступу в дію нового Цивільного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року, встановлення такого факту немає ніякого правового значення, оскільки діючий на той час Цивільний Кодекс України від 1963року не передбачав встановлення зазначеного факту. Варто зазначити, що проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосуванняст. 74 СК Україниу системному зв'язку зіст. 60 СК Українипри вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. У постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, Верховний Суд України висловив свою правову позицію щодо поділу майна подружжя, яка зводиться до наступного. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно із ч. 4ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. З метою встановлення вищезазначених обставин в судовому засіданні 15.01.2019 року була допитана свідок зі сторони відповідача [PERSON], яка зазначила, що вона особисто познайомила позивача та відповідача ще в 1999 році і в них зав'язались якісь романтичні стосунки. І хоча спочатку свідок заперечувала факт проживання [PERSON] в спірному будинку по вул. Бражниківській, на запитання представника позивача надала відповідь, що неодноразову бачила [PERSON] в супроводі [PERSON] на різних святах та заходах. В тому числі, засвідчила, що інколи святкування відбувались в будинку по вулиці Бражниківській, і там був присутній [PERSON]. Також, в цьому судовому засіданні в якості свідка з боку відповідача була допитана інша подруга відповідачки [PERSON], яка працювала на позивача. Остання підтвердила, що окрім свят, також бачила [PERSON] в будинку в повсякденному житті. Засвідчила, що вона особисто на прохання [PERSON] надавала [PERSON] манікюрні та перукарські послуги в будинку по вулиці Бражниківській. Підтвердила той факт, що [PERSON], хоча і була працевлаштована на [PERSON] продавцем, проте, вона допомагала йому у веденні бізнесу в питаннях, що стосувались, зокрема, контролю інших продавців. В цьому ж судовому засіданні [PERSON], свідок з боку позивача, зазначила, що вона є хрещеною матір'ю позивача [PERSON]. Остання зазначила, що позивач та відповідач тривалий час проживали однією сім'єю, на протязі майже 15 років. [PERSON] повідомила суду, що була частим гостем в родині [PERSON] та [PERSON], в будинку по вулиці Бражниківській, часто залишалась ночувати, допомогала вести господарство, обробляти город, годувати худобу. Зазначила, що основний заробіток в родині мав [PERSON], оскільки керував бізнесом, [PERSON] переважно знаходилась вдома та займалось господарськими справами, іноді допомогала [PERSON] у веденні бізнесу. Зазначила, що її рідний брат, нині покійний [PERSON] ремонтував будинок, придбаний в 2006 році. Вказала, також, що позичала [PERSON] та гроші на купівлю будинку у розмірі 1000 у.е. в 2006 році. Свідок з боку позивача [PERSON] надав в судовому засідання пояснення, в яких вказав, що з [PERSON] знайомий давно по роботі. В будинку по вул. Бражниківській бував часто. Сприймав позивача та відповідача, як чоловіка та дружину, оскільки вони проживали разом та мали спільний побут. В судовому засіданні від 07.02.2019 року в якості свідків з боку відповідача був дпитаний [PERSON], який зазначив, що переїхав разом з матір'ю на вулицю Бражниківську в 2008 році та одразу ж потоваришував з донькою відповідачки Владою. На той момент йому було менше 10 років. При цьому, він зазначив, що знає [PERSON] та бачив його в будинку по вулиці Бражниківській. В останнє бачив [PERSON] років шість тому назад, тобто в 2012-2013 роках. Також, в даному судовому засіданні була допитана свідок з боку відповідача [PERSON]. Остання зазначила, що жодного разу не була в спірному будинку, з [PERSON] близько не спілкувалась, [PERSON] інколи бачила, коли він під'їжджав до будинку, про їх стосунки нічого пояснити не може, обставин придбання будинку не знає, оскільки в той період не проживали по вул. Бражниківській. З боку позивача в цьому судовому засідання надав пояснення свідок [PERSON], який був власником спірного автомобілю. Він пояснив в судовому засіданні, що приятелював з [PERSON] вже давно, тому продав йому автомобіль в 2011 році по довіреності з розстрочкою платежу. Останній платіж за машину свідок отримав від позивача лише пів року тому назад. В довіреність вписав [PERSON] лише тому, що вона була співмешканкою позивача на той час. Крім того, в даному судовому засіданні надав пояснення свідок з боку позивача [PERSON], який пояснив, що він є братом першого чоловіка відповідачки - [PERSON]. [PERSON] знає давно, оскільки працює у нього. Вказав, що його рідний брат розійшовся з [PERSON] одразу ж пілся народження доньки Влади, ще в 1999 році. Зазначив, що позивач та відповідач проживали разом в будинку по вулиці Бражниківський, в якій свідок на прохання [PERSON] здійснював ремонті роботи, за виконання яких розраховувся з ним позивач. На запитання представника відповідача, уточнив, що клеїв шпалери у спірному будинку разом відповідачкою. Зазначив, також, що [PERSON] - донька [PERSON] називала [PERSON] батьком. В судовому засіданні 01.03.2019 року в якості свідка з боку відповідача був допитаний [PERSON]. Свідок підтвердив, що [PERSON] спочатку познайомився з його дружиною [PERSON], а вже вона потім познайомила його з [PERSON], і в них зав'язались якісь стосунки, які свідок охарактеризував більше як дружні. [PERSON] засвідчив, що на початку 2000-х років [PERSON] заклала в ломбард все своє золото для того, щоб дати кошти [PERSON] на розвиток бізнесу. При цьому, договору або іншої партнерської угоди у них не було, вимоги про повернення коштів від [PERSON] також не надходило. Надала свідчення [PERSON], свідка з боку відповідача, яка зазначила, що з 1999 року по 2002 рік [PERSON] працювала в її кафе барменом. В цей час вона познайомилась і з [PERSON], який приїжджав за [PERSON] після роботи. Потім, [PERSON] повідомила [PERSON], що «йде у бізнес», який пов'язаний з продажем овочів. Після того, як відповідач припинила працювати у [PERSON], вона як власниця кафе придбавала у [PERSON] та [PERSON] овочі. Після 2002 року, вона не мала ніякого спілкування з [PERSON] та про їх стосунки з [PERSON] нічого не знає. Свідок з боку позивача [PERSON] повідомила, що є подругою позивача та відповідача. Пояснила суду, що часто бувала в будинку по вулиці Бражниківській, залишалась ночувати. Вказала, що разом з позивачем та відповідачкою часто святкували родинні свята, інші урочистості. Вказала, також, що її чоловік робив меморіальний комплекс на могилі матері відповідачки. За цю роботу з чоловіком розраховувався особисто [PERSON] Зазначила, що часто зустрічала [PERSON] в магазинах та торгових центрах в денний час, з чого може зробити висновок, що остання не працювала в спірний період. Зазначила, що [PERSON] часто робив [PERSON] дорогі подарунки, в тому числі, коштовності, одежу та ін. Свідок з боку позивача [PERSON] вказала, що була подругою покійного брата позивача, познайомилась з позивачем на похоронах. Пояснила суду, що разом з позивачем та відповідачем часто їздила на відпочинок родинами в Кирилівку з дітьми, часто святкували разом родинні свята, інші урочисті заходи. Знаходячись в будинку по вулиці Бражниківській, свідок спостерігала, як особисто позивач розрахувався з робітниками, які робили ремонт в будинку. Зазначила, що [PERSON] не працювала, займалась виключно вихованням доньки, домашнім господарством та внутрішнім оздобленням будинку. 28.03.2019 року в судовому засіданні в якості свідка був допитаний свідок з боку відповідача [PERSON], колишній чоловік відповідачки. Спочатку повідомив суду, що не знає [PERSON] та ніколи про нього не чув. Проте, потім уточнив, що знає, про те, що [PERSON] є роботодавцем його брата. Вказав, що з [PERSON] не проживав з 1999 року через пів року після народження доньки. Розлучились офіційно з відповідачкою в 2002 році. Зазначив, що його теща була дуже забезпеченою, оскільки мала велику пенсію та отримувала заробітну плату. Свідок з боку позивача [PERSON] повідомила, що вона є колишньою дружиною позивача. Зазначила, що хоча вона офіційно розлучилась з позивачем в 2006 році, фактично перестала проживати з [PERSON] ще з 1999 року. А через декілька місяців після офіційного розлучення з позивачем, народила дитину від іншого чоловіка. Вказала, що знайома особисто з відповідачкою. Знає, що остання була «цивільною дружиною» позивача. В будинку по вулиці Бражниківській інколи бувала, в тому числі приїжджала на особисте запрошення [PERSON] з метою святкування закінчення сесії сина [PERSON] від колишнього чоловіка. Зазначила, що її син від позивача інколи в період навчання проживав разом з батьком [PERSON] в будинку на Бражниківській, в нього там була власна кімната. Свідок з боку позивача [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] близько 10 років, познайомився з позивачем, коли свідок здійснював електричні роботи в кіосках позивача з продажу овочів. Пізніше, позивач звернувся до свідка за допомогою по електриці в будинку по вулиці Бражниківській. Свідок пояснив, що ним було виконано певний перелік робіт, в тому числі по прокладенню власної лінії від трансформаторної підстанції, встановлення електричного котлу та інші дрібні роботи. За виконану роботу зі свідком постійно розраховувся позивач. Найбільша сума, яку зміг згадати свідок за виконану роботу становила близько 40000 грн. Вказав, що вважав позивача та відповідачку чоловіком та дружиною, оскільки бачив, що вона проживають разом в будинку, разом виховують доньку Владу. Заслухавши пояснення свідків та дослідивши надані до матеріалів справи фотографії, інші докази, суд приходить до висновку про наявність в стосунках позивача та відповідача ознак шлюбних стосунків, зокрема, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт. Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України. До матеріалів справи позивачем були надані копії зарплатних відомостей, з яких вбачається, що заробітна плата [PERSON] в спірний період, яка була працевлаштована у позивача складала від 180 до 600 грн. Під час розгляду справи було задоволено клопотання представника відповідача про витребування з органів фіскальної служби інформацію щодо офіційного доходу позивача в період з 2001 по 2013 року. На вимогу суду Головним Управління ДФС в Харківській області було надано відповідь , з якої вбачається, що в період з 2001 по 2004 роки [PERSON] мав дохід 0,00 грн., в 2005 році - 66 852 грн., в 2006 році дохід позивача склав 320 571 грн., в 2007 році- 200700 грн., в 2008 році - 381 020 грн., в 2009 році - 114 139, 23 грн., в 2010 році - 224150, 00 грн., в 2011 році - 281705, 00 грн., в 2012 році - 253 129, 00 грн., в 2013 році - 390 133 грн. Суд не приймає до уваги надані в судовому засіданні 18.04.2019 року докази підтвердження розміру пенсії матері відповідачки [PERSON], оскільки предметом доказування в даній справі є безпосередній дохід відповідачки та її фінансова можливість самостійно придбати будинок, автомобіль, та здійснити пере облаштування будинку. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження розміру доходу у спірний період. На запитання суду про розмір заробітку, [PERSON] відповіді не надала. Вирішуючи питання про поділ будинку, суд виходить з наступного. Пленуму Верховного Суду України у п.30 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Під час розгляду відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження розміру доходу у спірний період та фінансової можливості придбати будинок та здійснити в ньому капітальний ремонт. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Суд не приймає до уваги посилання відповідачки при пропуск строку звернення до суду з огляду на наступне. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Вказана позиція неодноразову була підтверджена судовою практикою. Як було встановлено судом, позивач дізнався про порушення свого права в 2018 році, коли вияви на сайті ОЛХ оголошення про продаж будинку. За таких обставин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial