Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

В мотивуванні позовних вимог позивач зазначив, 07 листопада 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ по справі № 642/9113/14-ц про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за надання послуг з вивезення побутових відходів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року зазначений судовий наказ було скасовано. Відповідно до ч. 2 та 10 ст. 35-1 Закону України «Про відходи» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка в установленому порядку визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Орган місцевого самоврядування на конкурсних засадах визначає виконавця послуг з перевезення побутових відходів з певної території населеного пункту. Згідно п. 3.2.5 Рішення Харківської міської ради від 16.11.2011р. № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендатори житлових будинків (земельних ділянок) приватної власності, зобов'язані укладати договори з юридичною особою, яка в установленому порядку значена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснювати оплату таких послуг та забезпечувати с прання побутових відходів. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.12.2011р. № 940 «Про визначення виконавця послуг з ввезення побутових відходів в місті Харкові» виконавцем таких послуг встановлено Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВ ЕКОРЕСУРС». Відповідачам які мешкають за адресою: [ADDRESS], є споживачами послуг з вивезення побутових відходів (особовий рахунок № 51874). Станом на 01 травня 2015 року відповідачі не здійснили оплату за надані послуги з 01 липня 2013р. по 30 квітня 2015р. у зв'язку з чим виникла заборгованість. Згідно Рішення Харківської міської ради № 215/06 від 27.12.2006 р. «Про затвердження норм утворення твердих побутових відходів у м. Харкові» середньорічна норма утворення твердих побутових відходів на одного мешканця приватного будинку становить - 2,2 м. куб., а середньорічна норма утворення великогабаритних відходів на одного мешканця приватного будинку становить - 0,22 м. куб. Тому сума боргу відповідачів перед позивачем складає 409.12грн. Крім того, відповідачі зобов'язані сплатити суму інфляційних втрат за час прострочення у розмірі - 197 гри. 18 та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі - 10 гри. 87 коп. Отже, позивач вимагає: - стягнути солідарне з відповідачів суму заборгованості 617грн. 17коп. Представник позивача на позові наполягав, в пояснені вказав обставини викладені в мотивуванні позовних вимог. Відповідачка [PERSON], представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнали. В поясненнях вказали, що вона не користується послугами відповідача. Договору на укладення побутових відходів з позивачем не укладала. Публічний договір який міститься в матеріалах справи їй до відома не доведено. Крім того, вказаних договір не можна вважати публічним. Проте, позивача не визначено виконавцем послуг з вивезення побутових відходів. З урахуванням пояснення сторін, дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи судом встановлено: 07 листопада 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ по справі № 642/9113/14-ц про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за надання послуг з вивезення побутових відходів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року зазначений судовий наказ було скасовано. Згідно рішення Харківської міської ради від 28.12.2011р. № 940 «Про визначення виконавця послуг з вивезення бутових відходів в місті Харкові», позивача було визначено як виконавцем послуг з вивезення побутових відходів. Копія Договору про надання послуг з вивезення побутових відходів від 27.11.2012 року в офіційному друкованому засобі масової інформації Харківської міської ради газеті - «Харьковские известия» від 27.11.2012р. та копія витягу із зазначеної газети про внесення доповнень до Договору від 24.04.2014 року. Було опрелюднено договір для власників та мешканців житлових будинків приватної власності про надання послуг з вивезенн побутових відходів. Вказаний договір було опрелюднено на підставі договору про надання послуг з доставки рекламної та/або інформаційної продукції № 06-736 від 26.11.2012р. Вказана газета з оприлюдненим договором була розповсюджена на території проживання відповідачів, згідно додатку до Договору № 06-736 від 20.11.2012р. «Реєстр на розповсюдження газет «Харьковские известия» 142(2580)/1 від 27.11.2012р.» Графік планово-подворового вивезення твердих побутових відходів від приватних домоволодінь Ленінського району м. Харкова, тарифів на надання послуг та перелік категорій осіб, які мають пільги щодо сплати за житлово-комунальні послуги, позивачем були погодженні з виконавчий адміністрацією Ленінського району м.Харкова. Таким чином, позивач здійснює надання відповідачам комунальної послуги з вивезення твердих побутових відходів. Твердження відповідачкою та її представником щодо не користування вказаної послугою відповідачами судом не можуть бути прийняти на підставі вимог ст..10, 11 ЦПК України, т.я. суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, зобов'язує відповідачів надати належні докази про неотримання послуг, щодо вивезення твердих побутових відходів. Посилання відповідача на акти претензії, судом не можуть бути прийняти з підстав, що самі акти свідчать про виконання позивачем зобов'язань з вивезення побутових відходів. Але, вказані акти не підтверджують відсутність користування відповідачкою вказаною комунальною послугою. Відповідно до ч. 2 та 10 ст. 35-1 Закону України «Про відходи» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка в установленому порядку визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Орган місцевого самоврядування на конкурсних засадах визначає виконавця послуг з перевезення побутових відходів з певної території населеного пункту. Згідно п. 3.2.5 Рішення Харківської міської ради від 16.11.2011р. № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендатори житлових будинків (земельних ділянок) приватної власності, зобов'язані укладати договори з юридичною особою, яка в установленому порядку значена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснювати оплату таких послуг та забезпечувати с прання побутових відходів. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.12.2011р. № 940 «Про визначення виконавця послуг з ввезення побутових відходів в місті Харкові» виконавцем таких послуг встановлено Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВ ЕКОРЕСУРС». Відповідачам які мешкають за адресою: [ADDRESS], є споживачами послуг з вивезення побутових відходів (особовий рахунок № 51874). Згідно Рішення Харківської міської ради № 215/06 від 27.12.2006 р. «Про затвердження норм утворення твердих побутових відходів у м. Харкові» середньорічна норма утворення твердих побутових відходів на одного мешканця приватного будинку становить - 2,2 м. куб., а середньорічна норма утворення великогабаритних відходів на одного мешканця приватного будинку становить - 0,22 м. куб. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими. Так, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК Української РСР). За змістом ст. 9 ЖК Української РСР житлові права громадян поділяються на три види: - право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. - право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. - на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі житлові обов'язки громадян: - дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; - використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; - додержувати правил користування жилими приміщеннями; - економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. У Розділі V ЖК України (ст. ст. 189, 190) передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: - за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; - за заподіяння шкоди житловому фонду. Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у т.ч. і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. Позивачем було заявлено позов про захист свого цивільного права. Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3). Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Станом на 01 травня 2015 року відповідачі не здійснили оплату за надані послуги з 01 липня 2013р. по 30 квітня 2015р. у зв'язку з чим виникла заборгованість, розмір якої надано позивачем та не спростовано відповідачами, яка складає 409.12грн. Крім того, позивачем надано розрахунок вимог щодо зобов'язання сплатити суму інфляційних втрат за час прострочення у розмірі - 197 грн. 18 коп., та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі - 10 грн. 87 коп. Виходячи з наведеного, суд вважає, вимоги обґрунтованими, які підлягають задоволенню.

Outcome: approved