Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в якому просила стягнути суму банківського вкладу, відсотки, 3 % річних за договором банківського вкладу та пеню на загальну суму 35077, 75 доларів США. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2015 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN8000073661940 від 18.07.2013 в сумі 20 000 доларів США суми вкладу; 2 161, 59 доларів США відсотків за період з 18.07.2013 по 30.11.2014; 175, 34 доларів США відсотків за період з 01.12.2014 по 16.10.2015; 950, 14 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 02.12.2015 по курсу НБУ 23,84 грн. становить 22 651, 37 грн. 3% річних за період з 18.03.2014 по 16.10.2015. В задоволенні вимог про стягнення пені відмовлено у зв'язку з їх недоведеністю. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.03.2016 рішення суду першої інстанції змінено в частині в частині розміру присудженої суми 3% річних. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 12 863,11 грн. - 3% річних за період з 22.11.2014 по 16.10.2015. В іншій частині рішення залишено без змін. Доходячи то такого висновку, апеляційний суд відзначив, що грошову суму 3% річних за прострочення виконаний грошового зобов'язання у розмірі 950,14 доларів США, слід стягнути у національній валюті, а не в іноземній. Адже згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнення з боржника 3% річних є відповідною санкцією за прострочення ним виконання грошового зобов'язання, а тому підлягає стягненню у національній валюті. Не враховано судом також факту письмового звернення [PERSON] про повернення вкладу 21.11.2014. Враховуючи зазначене, з банку на користь [PERSON] підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 12 863,00 грн. за період з 22.11.2014 по 16.10.2015 (за встановленим НБУ курсом валюти 23,84 грн.). Ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 рішення першої та апеляційної інстанції скасовані та справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, вищий суд зазначив, що судами не надано належної оцінки тому, що позивач не надав оригіналів договорів та квитанції про внесення депозитних коштів, а також на відсутність у копіях цих документів відбитки печатки (штампу) банку, підпису працівника банку, тощо, що може свідчити, на думку банку, про звернення позивачки за вкладами до АНО «ФЗВ» та призвести до подвійного стягнення. З урахуванням збільшених позовних вимог 24.01.2017 (а.с. 79, 80, т. 2), враховуючи те, що справа розглядалася тривалий час, позивач просить стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» грошові коштів за договором банківського вкладу SAMDN80000736618940від 18.07.2013 у розмірі 20 000,00 доларів США, відсотки в розмірі 2 170,72 доларів США, відсотки в розмірі 475,61 доларів США, пеню в розмірі 520 790,21 доларів США, 3% річних в сумі 1 287,12 доларів США. Первісно в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 18.07.2013 нею з ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN80000736618940, відповідно до якого вона передала банку 20 000 доларів США зі сплатою 7,5 % річних. Навесні 2014 року у зв'язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим, рахунки позивача були безпідставно заблоковані. З метою отримання належних грошових коштів та нарахованих відсотків 21.11.2014 вона звернулася до відділення банку в м. Києві із заявою про розірвання договору та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Однак вимоги позивача виконані не були, в зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі, з урахуванням їх збільшення. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що територія АР Крим визначена як тимчасово окупована, та відокремлені підрозділи «Приватбанку», що розташовані на окупованій території, позбавлені можливості належним чином здійснювати банківську діяльність, а також обслуговувати договори банківських вкладів та рахунків. Окупаційна влада здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим відповідач не має доступу до договорів клієнтами, платіжних документів. Пояснив, що у зв'язку із наведеними обставинами, не може надати на вимогу суду інформацію про стан депозитного рахунку та вкладених коштів на ньому, а також у банка відсутній доступ у банку до договорів на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. В Листі НБУ від 24.10.2012 № 25-112/2307-10083 роз'яснено, що рахунок балансової групи «2903» є рахунком для обліку клієнтів - юридичних осіб, які ліквідовані, та рекомендовано використовувати для обліку кредиторської заборгованості банку перед клієнтами за недіючими рахунками (згідно плану рахунків для банків). Отже, даний рахунок не має відношення до справи. Стосовно електронного підпису ЕЦП, пояснив, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ (ЕД) - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа, склад та порядок розміщення яких визначається законодавством. При цьому ЕД може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму подання шляхом відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для сприймання його змісту людиною. Обов'язковими реквізитами ЕД є дані, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. Відповідно до ст. 6 зазначеного Закону України обов'язковим реквізитом ЕД є електронний підпис, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача ЕД іншими суб'єктами електронного документообігу і дає змогу підтвердити його цілісність. Накладанням електронного цифрового підпису (ЕЦП) завершується створення ЕД. Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» визначено, що електронним підписом є дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов'язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних Електронний цифровий підпис - це вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа; засіб електронного цифрового підпису - програмний засіб, програмно-апаратний або апаратний пристрій, призначені для генерації ключів, накладення та/або перевірки електронного цифрового підпису. На 03.07.2012 вимоги до ЕЦП регулювалися ДСТУ 4145-2002: стандарт, що описував алгоритми формування та перевірки електронного цифрового підпису (повна назва «ДСТУ 4145-2002 Інформаційні технології Криптографічний захист інформації Цифровий підпис, заснована на еліптичних кривих Формування і перевірка прийнятий і введений в дію наказом державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.12.2002 № 31). На сьогодні вимоги до форми підписаних даних містяться у Наказі Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 20.08.2012 № 1236/5/453 «Про затвердження вимог до форматів, структури та протоколів, що реалізуються у надійних засобах електронного цифрового підпису». Так, відповідно до вказаного стандарту та вимог, технологія застосування ЕЦП базується на методах криптографії. З цієї сфери було привнесено термін «ключ», тобто набір двійкових даних фіксованої довжини. У практичній криптографії використовується пара пов'язаних між собою ключів - ключ для шифрування і, відповідно, для дешифрування. Зазначені дані слугують параметрами для відповідних алгоритмів криптографічних перетворень. У сфері застосування ЕЦП використовується аналогічна пара - особистий ключ (ОК) і відкритий ключ (ВК), перший з якої застосовується для накладання підпису, а другий - для його перевірки. Ця пара ключів створюється шляхом їх генерації за допомогою засобів ЕЦП на основі алгоритмів отримання випадкових чисел великої розрядності. Приклад ЕЦП: 04 40 В5 50 ЕС 16 Е2 А4 F7 DF DD FB 35 9А А0 48 14 32 D0 58 0В IF 2Е В1 В7 BA 0D 94 DC 4D DB D2 D6 0В 4D 07 С2 СЗ 40 А4 33 91 1F ОС 4Е CF D8 FF 27 07 АЗ 1C 58 5Е С9 7В 32 78 39 D1 35 IE С9 61 7Е 7D. Таким чином, відповідач вважає, що комбінації цифр і літер у текстах копії квитанції, що надано представником позивача не відповідають вказаним вимогам. Щодо електронного підпису САБ, пояснив, що відповідно до Постанови Правління Національного Банку України від 16.08.2006 № 320 «Про затвердження Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті» (Глава 1. ч. 1) система автоматизації банку (САБ) - програмне забезпечення, що обслуговує поточну внутрішньобанківську діяльність (бухгалтерський облік, обслуговування рахунків клієнтів тощо). Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення) засвідчений електронним підписом САБ. За замістом вказаної норми, квитанція або інший документ, шо є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, в разі засвідчення його електронним підписом працівника банку (філії, відділення), має містити і електронний підпис САБ. Так, за аналогією, зокрема, у разі, коли згідно із законодавством необхідно засвідчення справжність підпису печаткою на документах та відповідності копій документів оригіналам, застосовується спеціально призначений для таких цілей ЕЦП, який називається електронною печаткою (ЕП). Хоча із суто технологічного погляду ЕЦП і ЕП цілком аналогічні, одночасна наявність них об'єктів у законодавстві про ЕД зумовлена різними функціями, які повинні забезпечуватися за їх допомогою, і викликано, зокрема, існуванням двох різних типів суб'єкті. Представники першого типу суб'єктів підписують документ, а представники другого - скріплюють підпис печаткою. Таким чином, враховуючи положення ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис», 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, квитанція або інший документ, шо є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі мають містити в разі засвідчення його електронним підписом працівника банку (філії, відділення), має містити і електронний підпис САБ, технічні властивості яких мають бути аналогічні. Однак надані позивачем платіжні доручення містять власноручний підпис касира та комбінацію літер та цифр із позначкою ЕЦП. Інструкція ж чітко вказує про те, що квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити підпис працівника банку (філії, відділення, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, власноручний підпис касира має бути засвідчений відбитком печатки (штампу) банку (філії, відділення). Них обов'язкових реквізитів спірні платіжні доручення не містять. Відповідач вказує, що позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення спірних правовідносин між сторонами на підставі договорів банківського вкладу та не виконання відповідачем взятих на себе договором зобов'язань, оскільки обов'язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен надати, повинні бути належними та допустимими. За змістом ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції). Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. З аналізу вказаних норм випливає, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вказує, що така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-118нс14 від 29.10.2014. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Національного банку України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як встановлено в судовому засіданні, 18.07.2013 [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN8000073661940 «Стандарт», відповідно до якого позивач передала банку грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США для розміщення на депозитному вкладі на строк до 18.01.2014 зі сплатою 7,5 % річних (а.с. 8 - 9, т. 1). На виконання умов договору позивачем в той же день було внесено грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США на рахунок № 2635860882933, що підтверджується копією квитанції від 18.07.2013 (а.с.10, т. 1). Оригінали вказаного договору та оригінал квитанції були надані суду для огляду під час розгляду справи. Суд не приймає посилання представника відповідача про те, що комбінації цифр і літер у тексті копії квитанції, що надано представником позивача не відповідають вимогам ДСТУ 4145-2002 до ЕЦП - як результату криптографічного перетворення, зокрема наведеному відповідачем прикладу, оскільки сама по собі комбінація цифр та літер, яка на думку відповідача не відповідає цьому прикладу, не є підставою вважати, що готівка від позивача не приймалася банком. На квитанції мається підпис касира - [PERSON] та ЕЦП CAGR.ACR00000048724970. Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» від 22.05.2003 № 851-IV (у редакції від 24.06.2005, тобто станом не момент внесення готівки) визначено, що обов'язковий реквізит електронного документа - обов'язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. Автор електронного документа - фізична або юридична особа, яка створила електронний документ. Суб'єкти електронного документообігу - автор, підписувач, адресат та посередник, які набувають передбачених законом або договором прав і обов'язків у процесі електронного документообігу. Згідно зі ст. 6 даного Закону електронний підпис є обов'язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб'єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Стаття 8 даного Закону визначає правовий статус електронного документа та його копії. Так, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронний документ не може бути застосовано як оригінал: 1) свідоцтва про право на спадщину; 2) документа, який відповідно до законодавства може бути створений лише в одному оригінальному примірнику, крім випадків існування централізованого сховища оригіналів електронних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом. Окрім того, представник відповідача в судовому заїданні пояснив, що дана квитанція із підписом касира та ЕЦП може бути підтвердженням прийняття готівки, але на його думку - даний ЕЦП не відповідає вимогам стандарту. Відповідно до Глави 1 Постанови Правління Національного Банку України від 16.08.2006 № 320 «Про затвердження Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті» в редакції станом на 26.02.2013, тобто на момент формування квитанції (18.07.2013), під системою автоматизації банку (САБ) - розуміється програмне забезпечення, що обслуговує поточну внутрішньобанківську діяльність (бухгалтерський облік, обслуговування рахунків клієнтів тощо. Згідно із п. 1.1. розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 174 (станом на 29.03.2013) до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належить у т.ч. квитанція Глава 2 розділу IV даної Інструкції передбачає порядок приймання готівки. Згідно із п. 2.1. банк (філія, відділення) приймає від клієнта готівку для здійснення її переказу через операційну касу і платіжні пристрої. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Як вказав сам представник позивача, за замістом вказаної норми, квитанція або інший документ, є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, в разі засвідчення його електронним підписом працівника банку (філії, відділення), має містити і електронний підпис САБ. Як встановлено в судовому засіданні, електронний підпис міститься на квитанції, а тому може свідчити про прийняття готівки касиром. Навіть якщо він не відповідає вимогами стандарту, як на те вказує представник банку, це не є виною позивача, яка отримала цю квитанцію від уповноваженої особи банку, на яку покладається відповідальність за підписування касових документів, адже згідно із п. 1.6. Глави 1 розділу IV банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Отже, підпис касира та електронний підпис САБ на квитанції є встановленою банком системою контролю за виконанням касових операцій, дотримання якої перш за все покладається на працівників банку, а не на його клієнтів. Окрім того, суд звертає увагу, що жодним чином доводи банку про те, що наявність або відсутність оригіналів договору та квитанції про внесення депозитних коштів, наявність або відсутність печаток банку і підписів його працівників, впливають на можливість позивача звернутися за вкладом до АНО «ФЗВ», що призведе до подвійного стягнення - не знайшли свого підтвердження, а є лише міркуваннями відповідача. Як встановлено, 21.11.2014 позивачем надіслано на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» письмову заяву про розірвання договору та повернення грошових коштів (а.с. 11, т. 1). Однак ці вимоги позивача банк листом від 02.12.2014 залишив без виконання, посилаючись на те, що на даний час не визначений статус Кримського півострова та правового режиму та органів, які існують на теперішній час на території Криму. Повідомлено, що з 27.04.2014 банком запущено можливість отримати клієнтам довідки про стан рахунків (а.с.12, т. 1). Оригінал квитанції та оригінал зазначеного договору представником позивача було надано для огляду в судовому засіданні. Тобто, суд доходить висновку, що позивачем було надано всі наявні докази укладення з банком договору депозитного вкладу та внесення відповідної суми вкладу, а представником відповідача не надано жодного доказу на спростування вказаного. Сторонами договору погоджено можливість дострокового розірвання цього договору, за умови попередження один одного за два банківські дні. За загальними положеннями про договір (ч. 1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 1ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. За приписами ч.ч. 1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч.5ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, здійснених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Вищезазначене свідчить про те, що розірвання договору та видача грошових коштів здійснюється виключно за заявою клієнта банку. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд приходить до висновку, що позивач здійснив дії, необхідні за визначеним договором та законодавством порядком, для розірвання договору та отримання вкладу і надав суду належні докази того, що мав правовідносини із банком з приводу грошового вкладу, вніс кошти в касу банку, але не отримав їх на свою вимогу. Згідно із п. 1.1. Глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516 (станом на 26.12.2011) вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Пунктом 1.4 Глави 1 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно із п. 2.4 Глави 2 Положення за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Аналіз зазначених правових норм дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Крім того, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, обмеження прав позивача щодо отримання грошових коштів та відсотків за депозитним договором, які є його власністю є безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству України, а також Конституції України. Позивач не був позбавлений права на вищезазначені грошові кошти у встановленому законом порядку, а тому має право на їх повернення відповідачем без будь-яких обмежень. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Отже, із відповідача підлягає стягненню 3% річних за період з 24.11.2014 по 23.01.2017 в розмірі 1 287,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23.01.2017 еквівалентно 35 303,12 грн. Таким чином, загалом з банку на користь позивача підлягають стягненню 20 000,00 доларів США суми самого банківського вкладу, 2 170,72 доларів США відсотків (7,5%) за період з 18.07.2013 по 02.12.2014, 475,61 доларів США відсотків за період з 03.12.2014 по 23.01.2017, тобто за період, який просить позивач, позивачем згідно розрахунку збільшених вимог (а.с. 80, т. 2). Суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення пені. Так, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Між тим позивачем ані при первісних вимогах ані при новому розгляді справи не надано обґрунтованого розрахунку пені відповідно до умов договору та чинного законодавства, тому у задоволенні даних вимог слід відмовити. Відповідно до п. 14 постанови № 14 Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Враховуючи те, що позивач просив стягнути кошти за банківським вкладом в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ, який був станом на 23.01.2017 - 27,428 грн. за один долар США, суд у межах позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) вважає, за можливе задовольнити дані вимоги про стягнення боргу в національній валюти, виходячи з даного офіційного курсу НБУ. На підставі викладеного,

Outcome: partial