Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 30 квітня 2010 року він з відповідачем офіційно зареєстрували шлюбні відносини. За час перебування у шлюбних відносинах, у них з відповідачем народився син, [PERSON], [INFO]. За час сумісного проживання у них з відповідачем не завжди складалися нормальні сімейні стосунки. Так відповідач працює маніпуляційною медсестрою Томаківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини. В середині лютого 2015 року вона, не порадившись з ним без його згоди, покинула його і дитину, і пішла добровільно служити в зону АТО. В даний час відносин з ним і їхньою спільною дитиною відповідач фактично не підтримує. Вона неодноразово після від'їзду приїжджала до своєї матері в с. Настасівку, але з ним не спілкувалася. Позивач зазначає, що фактично відповідач самостійно розірвала їхні сімейні стосунки, так як вона має вже іншого чоловіка, з яким неодноразово приїжджала до рідної матері в село Настасівку. Така поведінка відповідача змусила його подати до суду заяву про розлучення і рішенням суду їх шлюб було розірвано. В даний час їх спільний син проживає разом з ним і фактично перебуває на його повному особистому утриманні. Відповідач самоусунулась від своїх прямих батьківських обов'язків щодо утримання та виховання їхньої спільної дитини, хоча згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України вона зобов'язана надавати в добровільному порядку щомісячну матеріальну допомогу та займатися вихованням і утриманням дитини. Вказані безвідповідальні дії відповідача змусили його звернутися до суду щодо стягнення з неї аліментів на утримання малолітнього сина і рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20.07.2015 року (справа № 195/600/15-ц, суддя Скрипченко Д.М.) з відповідача стягнуто аліменти на його користь на утримання дитини. Позивач зазначає, що відповідачка не виконує рішення суду про стягнення аліментів на дитину. Позивач також зазначає, що він та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Крім того, позивач також зазначає, що рішенням органу опіки та піклування Томаківської районної адміністрації Дніпропетровської області місце проживання дитини офіційно визначено з ним. Матір дитини може спілкуватися з дитиною тільки за попередньою домовленістю з ним. Позивач вважає, що в інтересах сина проживати саме з ним, а не з його матір'ю. Відповідачка самостійно покинула їхню сім'ю, рідного сина і в даний час відмовляється виплачувати на дитину встановлену рішенням суду допомогу на його утримання. Він має стабільний самостійний дохід, яким може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. З самого моменту народження сина він постійно піклується про нього і проживання сина разом з ним відповідає його інтересам. Він має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не бажає. Разом з тим, він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері. Спиртними напоями він не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, добре відноситься до сина. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідач за первісним позовом [PERSON], в порядку ст. 123 ЦПК України, також звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини за місцем її проживання та просить суд звільнити її від сплати аліментів. [PERSON] мотивує свій позов тим, що до лютого 2015 року вона зі своїм колишнім чоловіком та сином мешкали разом, а потім зі згоди її чоловіка [PERSON] з 18 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року була мобілізована в Збройні сили України як фахівець - медична сестра, та направлена до АТО в якості солдата, санітара 2 механізованого взводу 3 механізованої роти і механізованого батальйону як медична сестра, де проходила службу до 04 січня 2016 року. Мобілізована до Збройних Сил України вона була за письмовою згодою її колишнього чоловіка наданою ним до Томаківського РВК, при цьому син, за їхньою взаємною згодою, залишився проживати разом з чоловіком за місцем їх проживання до її мобілізації, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 160 СК України, де зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Проте, в той час коли вона перебувала на службі та приймала участь в бойових діях під час проведення АТО, чоловік не повідомивши її, подав до суду заяву про стягнення з неї аліментів на утримання їхнього сина, вказавши неправдиві відомості щодо невиконання нею батьківських обов'язків по утриманню дитини, проте як вона регулярно надавала йому грошові кошти на утримання дитини, та коли приїжджала в короткі відпустки завжди спілкувалася з сином. Не маючи можливості в той момент довести в суді обставини щодо утримання сина з її сторони, так як в неї не було можливості з'явитись в суд на розгляд справи по причині участі в бойових діях, 20 липня 2015 року рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області з неї на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с. 9-11). Також чоловік подав заяву про розірвання шлюбу і 05 серпня 2015 року заочним рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області їх шлюб було розірвано. Як їй стало відомо в той час він уже мав близькі стосунки з іншою жінкою. По приїзду додому, після звільнення зі служби, 11.01.2016 року вона отримала копію витягу з протоколу № 9 від 05.11.2015 року комісії з питань захисту прав дитини при Томаківській районній державній адміністрації, де зазначено, що рішенням вказаної комісії визначено місце проживання їх дитини, сина [PERSON], разом з батьком [PERSON] В рішенні комісії не зазначено жодної істотної обставини, яка б вказувала на те, що вона проживала окремо від дитини та не наведено жодного факту ухилення нею від виконання своїх батьківських обов'язків. Її колишній чоловік на теперішній час створив свою сім'ю, одружившись з іншою жінкою, живе своїм особистим життям, маніпулює зазначеним рішенням, та виставляє їй певні умови спілкування з сином як йому вигідно, та як йому заманеться, що порушує її права матері та завдає їй моральної шкоди. Проте перебуваючи на догляді у чоловіка, в період коли вона проходила службу, син неодноразово хворів, як вона вважає по причині неналежного догляду з боку відповідача за зустрічним позовом, що підтверджується випискою із історії розвитку дитини наданої КП «Томаківська ЦРЛ» ДОР (а.с. 31). Позивач за зустрічним позовом вважає, що дії чоловіка, прийняті рішення комісії та суду про стягнення з неї аліментів є необгрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідно до положень ст. 65 Конституції України, де зазначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов'язком громадян України, вона фактично перебувала на службі в Збройних Силах України, а не кинула сім'ю, як зазначає чоловік, і «пішла добровольцем в АТО», як зазначається в рішеннях, так як вона була мобілізована в Збройні Сили України як фахівець, і вона ніколи не відмовлялась від утримання дитини. Тому, крім голословних заяв чоловіка щодо даної обставини, ніяких фактів, які б вказували на ухилення нею від виконання батьківських обовязків відносно сина не має. Жодного факту який би вказував на те що вона чинила прешкоди щодо спілкування сина з чоловіком, чи її спілкування з сином перешкоджає нормальному розвитку дитини. Разом із цим відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Зазначений принцип міжнародної норми права констатує ту обставину, що малолітня дитина як правило більше потребує саме материнської любові, турботи і розуміння. У порушення вимог ст. ст. 161, 162 СК України, принципу 6 Декларації прав дитини, комісія з питань захисту прав дитини при Томаківській районній районній державній адміністрації, та чоловік в своїй позовній заяві не вказали, які виключні обставини у справі свідчать про те, що залишення дитини за попереднім місцем проживання з матір'ю створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я, або умови проживання дитини з матір'ю змінилися так, що повернення суперечить її інтересам, та за таких обставин залишення дитини з батьком слугує якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На сьогоднішній день вона сплачує чоловіку аліменти, здійснювала плату за знаходження сина в дитсадку, син користувався пільгами як дитина учасника бойових дій, коли знаходився в ДНЗ «Малятко» с. Настасівка. На сьогоднішній день за її заявою переведений в КДНЗ «Казка» с-ще Томаківка, так як вона зараз проживає та працює в с-щі Томаківка. Вона має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до сина та займається його вихованням, проте за зазначених обставин, відповідно до своїх материнських прав гарантованих Конституцією України та принципом 6 Декларації прав дитини вона не може реалізувати свої права матері відносно свого сина. Позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримав в повному обсязі, також позивач, який є відповідачем за зустрічним позовом надав до суду письмові заперечення проти зустрічного позову та вважає, що зустрічна позовна заява до нього не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так відповідач за зустрічним позовом вказує, що з 18 лютого 2015 року його дружина була мобілізована до Збройних сил України в якості солдата та проходила службу до 04 січня 2016 року. Мобілізована вона була начебто за його письмовою згодою, яку він начебто самостійно надав до Томаківського РВК. Однак це не зовсім відповідає дійсності, бо [PERSON] не була мобілізована до ЗСУ, а фактично добровільно, без його згоди, навіть не повідомивши про свої наміри самостійно звернулась до військкомату з проханням забрати її на службу. Його вона повідомила тільки тоді, коли вже пройшла все оформлення на службу у військкоматі, але, враховуючи, що у них є спільна малолітня дитина, у військкоматі затребували взяти у нього розписку про те, що за час перебування на службі їхня дитина буде знаходитися на його особистому утриманні. Він не бажав давати їй таку розписку, але вона зі скандалом змусила його її написати. Тому він визнає, що власноручно написав цю розписку, в якій дослівно говорилось про те, що дитина знаходиться на його повному утриманні, але попередив [PERSON] про те, що якщо вона їх таким чином покине, то взагалі може до них не повертатись. Але вона виїхала в невідомому напрямку, фактично поставивши їхню молоду сім'ю в дуже скрутне становище. Знаходячись на службі в ЗСУ, позивач за зустрічним позовом відносин з сім'єю фактично не підтримувала. Вона декілька разів після від'їзду приїжджала до своєї матері в с. Настасівку, але з ним не спілкувалася. Їхній спільний син часто хворіє і після від'їзду матері дитини йому часто приходилося знаходитися разом з ним в лікарні, що негативно відображалось на його заробітку. Не вистачало коштів на ліки та проживання, тому він просив її надавати щомісячну матеріальну допомогу на утримання сина, але вона відмовилася, таким чином угоди про добровільну сплату аліментів між нами не було досягнуто. В зв'язку з чим, він був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Разом з тим позивач по первісному позову зазначив, що з часу мобілізації відповідачки, до вирішення спору у суді, вони домовилися, що дитина буде по черзі проживати один тиждень у нього , один тиждень у неї. Відповідач за первівсним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] та її представник заперечують проти позовних вимог за первісним позовом і підтримують свої зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Томаківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судовому засіданні просить вирішити позовні вимоги обох сторін на розсуд суду, з врахуванням інтересів малолітньої дитини. Пояснивши суду, що на час коли служба в справах дітей приймала рішення про визначення місця проживання з батьком , дитина фактично проживала з батьком, так як мати була мобілізована в АТО, і це рішення було прийняте виключно в інтересах дитини. У судовому засіданні були допитані свідки. Так свідок [PERSON] пояснив суду, що він є військовим комісаром Томаківського РВК Дніпропетровської області, згідно Указу Президента України про часткову мобілізацію, військовозобов'язані жінки що мають медичну освіту підлягали мобілізації. [PERSON] на той час працювала медичною сестрою Томаківської ЦРЛ, і могла бути мобілізована за згодою, оскільки мала дитину віком до 16 років. [PERSON] надала таку згоду, і чоловік [PERSON] [PERSON] надав таку письмову згоду. Це було рішенням сім'ї. Після чого [PERSON] була мобілізована і направлена на проходження воєнної служби. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є родичем [PERSON], постійно з нею спілкується і бачить майже кожного дня, так як проживають поряд. Свідок зазначив позитивне ставлення матері [PERSON] до дитини, пояснив що вона ставиться до дитини відповідально, з любов'ю, ніяких випадків неналежного ставлення до дитини з боку матері він не помічав. Свідок також зазначив, що також не знає про випадки неналежного ставлення до дитини з боку батька дитини [PERSON] Обоє люблять дитину і добре до неї ставляться. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в теперішній час він проживає з [PERSON] однією сім'єю, як чоловік і дружина, хочуть зареєструвати шлюб, він познайомився з [PERSON] в зоні АТО, він там проходив військову службу, а коли дізнався, що чоловік [PERSON] розлучився з нею, то вирішили жити однією сім'єю і він приїхав у смт.Томаківка. Зараз вони зробили ремонт в будинку, у дитини буде своя кімната, він хоче щоб дитина проживала разом з ними і у них була повноцінна сім'я. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що у задоволенні первісного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини, необхідно відмовити, а зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів слід задовольнити, виходячи з наступного. 30 квітня 2010 року сторони дійсно зареєстрували шлюбні відносини, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-КИ № 166588 від 30.04.2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Томаківського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 16. На даний час шлюб між сторонами у справі розірвано, що підтверджується копією рішення Томаківського районного суду від 05.08.2015 року (справа № 195/978/15-ц). За час перебування у шлюбних відносинах у них народився син, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ № 309927, виданого 06 грудня 2010 року виконавчим комітетом Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, де батьками малолітнього дійсно зазначені сторони у справі. З копії рішення Томаківського районного суду від 20.07.2015 року (справа № 195/600/15-ц) суд вбачає, що з відповідача за первісним позовом [PERSON] дійсно було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] на користь позивача [PERSON] З 18 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року позивач за зустрічним позовом була мобілізована в Збройні сили України як фахівець - медична сестра, та направлена до АТО в якості солдата, санітара 2 механізованого взводу 3 механізованої роти і механізованого батальйону як медична сестра, де проходила службу до 04 січня 2016 року, що підтверджується довідкою Томаківського РВК № 2830 від 05.11.2015 року (а.с. 21). З матеріалів справи суд вбачає, що позивач за первісним позовом звертався до суду з позовами про розірвання шлюбу з [PERSON], яка є позивачем за зустрічним позовом, та про стягнення з неї аліментів на утримання дитини саме в той час, коли остання перебувала на службі та приймала участь в бойових діях під час проведення АТО. Тобто [PERSON] не мала можливості в той момент довести в суді обставини щодо утримання сина з її сторони, так як в неї не було можливості з'явитись в суд на розгляд справи по причині участі в бойових діях. З копії протоколу № 9 від 05.11.2015 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при Томаківській районній державній адміністрації, де зазначено, що рішенням вказаної комісії визначено місце проживання їх дитини, сина [PERSON], разом з батьком [PERSON] за адресою: смт.Томаківка, вул. Комсомольська, 21. Стаття 158 СК України визначає, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. В рішенні комісії не зазначено жодної істотної обставини, яка б вказувала на те, що [PERSON] проживала окремо від дитини та не наведено жодного факту ухилення останньої від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивачем за зустрічним позовом до матеріалів справи додано акт обстеження житлово-побутових умов її сім'ї, складеного 13 травня 2016 року за адресою: смт.Томаківка, вул. Шкільна, 15а, де вона проживає зі своїм співмешканцем [PERSON], з якого вбачається, що вони наймають вказаний будинок та умови є задовільними, і мають все необхідне для проживання дитини. Томаківською селищною радою надано довідку від 13.05.2016 року за № 917, з якої слідує, що вона проживає за адресою: с-ще Томаківка, вул. Шосейна, 15а без реєстрації, та разом з нею проживають [PERSON] та син [PERSON]. 03.12.2015 року на запит суду надійшли відомості з відділу адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON], де зазначено, що вона з 09.02.2012 року зареєстрована за адресою: с.Настасівка,в ул. Колгоспна, 37а Томаківського району Дніпропетровьскої області. КДНЗ «Казка» надано довідку № 34 від 18.05.2016 року, з якої слідує, що [PERSON] займається вихованням свої дитини сина [PERSON]. Позивач за зустрічним позовом має постійне місце роботи, працюючи в КЗ «Томаківський центр ПМСД» на посаді фельдшера, і відповідно до відповіді зазначеного закладу від 17.05.2016 року за № 171, має режим роботи з 8 години ранку до 15 години 42 хвилин, що дозволяє їй вчасно водити сина в дитячий заклад КДІІЗ «Казка». Довідка про доходи підтверджує її можливість утримувати та виховувати сина. (а.с. 48). Надані по місцю проходження її служби, проживання, роботи характеристики є позитивними та підтверджують її здатність займатись вихованням дитини (а.с. 24, 25, 46). Позивачем за первісним позовом додано до матеріалів справи аналогічні довідки, що також підтверджують його матеріальне становище, а також характеристику з місця роботи та з місця проживання ( а.с. 33,34). Тобто як [PERSON], так і [PERSON] мають постійну роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживають, за місцем роботи і проживання характеризуються позитивно, добре відносяться до сина та займаються його вихованням. Із досліджених доказів витікає, що на час розгляду справи в суді малолітній [PERSON] проживає, за домовленістю сторін, тиждень з матір'ю, тиждень з батьком. За правилами ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дата ратифікації 27.02.1991, схваленою резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За принципом п. 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 р, малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. Проте не можна тлумачити ці норми таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає як з матір'ю, так і з батьком, обоє з батьків мають власний дохід, працюють, мають задовільні умови проживання, характеризуються позитивно, обоє піклуються про дитину. При цьому позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано суду допустимих та переконливих доказів у виключних обставинах при яких дитина повинна проживати саме з ним і бути розлученою з матір'ю, а тому необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог останнього про визначення місця проживання дитини з батьком . Суд, відмовляючи у позові, виходить виключно з інтересів самої малолітньої дитини, враховуючи особливі потреби дитини пов'язані з її віком та те, що дитині більш необхідна материнська турбота і піклування. Відповідно суд вважає за необхідне звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] [PERSON] являється учасником бойових дій і має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується її посвідченням серії УБД № 095297, тому, відповідно до положень п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved