Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому просить: визнати недійсним правочин щодо продажу автомобіля Mitsubishi Outlander XL, державний номер [NUMBER]; визнати недійсною довідку-рахунок серії ДПІ № 67200 від 26.09.2012р.; скасувати державну реєстрацію права власності транспортного засобу Mitsubishi Outlander XL, номер кузова [NUMBER] на ім'я [PERSON] Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 26.11.1994 року по 14.02.2011 рік позивач та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого - 19.08.2008р. за спільні кошти було придбано автомобіль Mitsubishi Outlander XL, державний номер [NUMBER]. який було оформлено на ім'я [PERSON] Після розірвання шлюбу сторони не змогли досягти згоди щодо поділу майна та позивач подала позов до Дніпровського районного суду м. Києва про поділ майна, під час розгляду справи з'ясувалось, що [PERSON] 26.09.2012р. продав вищезазначений автомобіль [PERSON] Позивач згоду на відчуження автомобіля, 1/ 2 частка якого належить їй, не надавала, як і відмови від свого переважного права на купівлю частини [PERSON], отже продаж автомобіля було здійснено [PERSON] без наявності у нього на це повноважень, незаконно. Тому позивач вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля повинен бути визнаний недійсним. у відповідності до ст. 65 СК України. Крім зазначеної норми закону, правовими підставами позову в ньому також значені положення статі 60 СК України та статей 16, 17, 321, 330, 368, 369, 387 ЦК України. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Додатково представник позивача пояснив, що придбаний під час перебування у шлюбі автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач письмової згоди на відчуження її частки автомобіля не надавала, а свою частину автомобіля [PERSON] також відчужив з порушенням вимог закону, оскільки позивач мала переважне право на придбання його частки. Позивач суду також пояснила, що 19.08.2008р. було придбано автомобіль, на відчуження якого вона згоди не давала, пропозицію придбати належну [PERSON] частку не одержувала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що в серпні 2008 року подружжя придбало автомобіль Mitsubishi Outlander у кредит, кредитний договір було укладено строком до серпня 2015 року. В червні - липні 2010 року між [PERSON] та [PERSON] подружні стосунки були припинені і з цього часу відповідач погашав кредит самостійно. В 2011 році відповідач позичив грошові кошти та погасив кредит повністю, а в серпні 2012 року продав автомобіль та погасив борги. Автомобіль було оцінено в ДАІ та продано за 116000,00грн. Між позивачем та ним існувала усна домовленість, що цей автомобіль залишається в користуванні [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явився, подав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, в якій зазначив, що позов не визнає в повному обсязі. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань суду не подали. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 26.11.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 5), який було розірвано 15.02.2011р. (а.с. 6). Сторони [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні визнали обставину придбання в серпні 2008 році автомобіля Mitsubishi Outlander, державний номерний знак [NUMBER], що згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 26.09.2012р. [PERSON] було видано довідку-рахунок Серії ДПІ №676200 про те, що йому продано та видано автомобіль Mitsubishi Outlander 2,4, кузов № [NUMBER], вартістю 116000,00грн. (а.с. 7). З відповіді ВДАІ з обслуговування м. Комсомольськ УДАІ УМВС України в Полтавській області від 23.04.2015р. (а.с. 90) та облікової картки приватного ТЗ [NUMBER] (а.с. 91) вбачається, що на підставі довідки-рахунку Серії ДПІ №676200 від 26.09.2012р. автомобіль Mitsubishi Outlander ЗНГ, кузов № [NUMBER] зареєстровано за [PERSON], попередній власник автомобіля - [PERSON]. Відповідно до п. п. 12, 14 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна. згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Доказів надання позивачем простої письмової чи нотаріально посвідченої згоди на відчуження [PERSON] автомобіля Mitsubishi Outlander, кузов № [NUMBER], зазначеним відповідачем суду надано не було. Частиною 2 ст. 65 СК України визначено право дружини, чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, як убачається зі змісту позовної заяви, викладених у ній обставин та правового обґрунтування позову, [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом посилалася на норми ст. ст. 60, 65 СК України, які регулюють майнові права подружжя, при цьому не є підставою визнання договорів недійсними. Крім того, правовими підставами позову в ньому зазначені положення ст.ст. 330, 387 ЦК України, які регулюють набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права та право власника на витребування майна з чужого незаконного володіння. Отже, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання правочину недійсним, фактично стороною позивача наведено правове обґрунтування віндикаційного позову, проте положення ст.ст. 387, 388 ЦК України не є підставами для визнання правочину недійсним, а ст. 65 СК України надає особі право на звернення до суду з позовом, однак також не є підставою для визнання недійсним договору. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Судом також встановлено, що на час розгляду даної справи в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа про поділ спільного майна подружжя, сторонами у якій є [PERSON] та [PERSON], а одним з предметів позову - автомобіль Mitsubishi Outlander (а.с. 49-54). Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, у випадку відчуження одним з подружжя спільного майна проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя (абзац 2 пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Крім того, з урахуванням положень ст. 60 СК України, у разі укладення договору щодо відчуження спільного майна подружжя без згоди одного з них, останній не вправі вимагати визнання такого договору недійсним у повному обсязі. В такому випадку один з подружжя (колишнього подружжя) має право звернутися до суду з позовом про визнання такого договору частково недійсним або про перевід на нього прав покупця. Вимога про часткове визнання договору недійсним може бути заявлена і тоді, коли один з подружжя заперечує лише щодо відчуження своєї частки. Якщо особа взагалі заперечує проти передачі майна іншій особі, заявляючи про своє переважне право на його придбання, йому належить вимагати визнання недійсним договору стосовно своєї частки, а щодо частки другого з подружжя вимагати переводу на себе прав покупця. Проте, за час перебування автомобіля Mitsubishi Outlander у спільній сумісній власності, частки кожного з подружжя у праві власності на автомобіль виділені не були. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про відсутність в межах розгляду даної справи підстав для визнання правочину щодо продажу спірного автомобіля недійсним. Для задоволення решти вимог позову також не вбачається підстав, оскільки вони є похідними від першої вимоги. Крім того, діючим законодавством не передбачено визнання недійсною довідки-рахунку, яка по суті не є правочином, не містить обов'язкових умов договору, а є підтвердженням вартості відчужуваного транспортного засобу, за яку його було продано. Що стосується скасування державної реєстрації права власності на транспортний засіб, то відповідачами у справі позивачем визначені фізичні особи, які не наділені повноваженнями здійснення чи реєстрації скасування такої реєстрації. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок позивача у сплаченому при подачі позову розмірі. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 368, 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed