Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним заповіту, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що 20.11.2000 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого останній все своє майно, що буде належати йому на день смерті заповідав [PERSON], який приходиться заповідачу єдиним рідним онуком, та [PERSON], яка приходилась дружиною заповідачу та яка згодом померла. [INFO] року заповідач [PERSON] помер. В свою чергу, після звернення до першої Кіровоградської державної нотаріальної контори він (позивач) дізнався, що існує ще один заповіт, який було складено заповідачем за тиждень до своєї смерті на відповідача [PERSON], та відповідно до якого [PERSON] все своє майно заповідав останній. Заповідач на день своєї смерті мав у приватній власності квартиру [ADDRESS] та грошові кошти на рахунку в банківській установі. Позивач зазначив, що одразу після того, як він дізнався про існування другого заповіту, він намагався поспілкуватися з відповідачем, однак [PERSON] уникала зустрічей та утримувалася від будь-яких коментарів, грубо себе поводила, вказуючи, що вона є власником заповідальної квартири. Позивач вважає, що заповіт, складений заповідачем [PERSON] на ім'я [PERSON] є недійсним з наступних причин: по-перше, позивач є єдиним онуком заповідача, а так як у нього (позивача) помер батько, який приходився сином заповідачу, заповідач склав на нього (онука) заповіт ще у 2000 році, весь час він перебував у близьких та довірчих відносинах з [PERSON], надавав йому підтримку, часто забирав його до себе в с. Іванівка Кіровоградської області, адже там був похований син заповідача, який є його (позивача) батьком; по-друге, заповідач [PERSON] від народження був сліпий, а тому не міг бачити жодних документів, тому у нього була можливість тільки слухати інформацію та вірити тому, хто її озвучує, та, крім того, заповідач мав інші вади здоров'я, він регулярно звертався до невропатолога, почастішали випадки, коли заповідач не міг висловлювати свою думку з причин розладу мови, часто були провали пам`яті, він не впізнавав людей та не розумів значення своїх дій, що унеможливлює вираження його (заповідача) справжньої волі, яка нібито викладена в заповіті на ім`я [PERSON] за тиждень до смерті. Враховуючи викладене, та з посиланням на ч.1 ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України, позивач просить визнати недійсним заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 06 липня 2012 року Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив їх задовольнити. Представник відповідача, будучи присутнім в судових засіданнях 14 травня 2014 року, 29 травня 2014 року позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в їх задоволенні, при цьому, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що спадкодавець [PERSON] і його дружина самі звернулися до відповідача з проханням допомагати їм, на, що остання погодилася та протягом останніх чотирьох років вона регулярно надавала їм допомогу, виконувала їх різні доручення, готувала їм їжу, прибирала в квартирі. У [INFO] померла дружина спадкодавця [PERSON] та йому було дуже важко самому обходитися, при цьому, відповідач продовжувала доглядати за ним, надавала йому всебічну допомогу, підтримку, виконувала різні його доручення, і, зокрема, заповнювала розрахункові книжки на оплату комунальних послуг та вносила відповідні платежі, купувала продукти, готувала їжу, прибирала в квартирі. Спадкодавець [PERSON] сам вирішив скласти новий заповіт на її ім`я. В свою чергу, позивач безпідставно посилається на те, що спадкодавець нібито регулярно відвідував невропатолога, що в зв'язку із погіршенням здоров'я позивач частіше забирав спадкодавця до себе в с. Іванівка, що в останні роки почастішали випадки, коли заповідач не міг висловити свою думку з причини розладу мови, що нібито часто були провали пам'яті, він не впізнавав людей та не розумів значення своїх дій, не пам'ятав, що робив, що невропатологи постійно рекомендували звернутися до психіатрів, однак [PERSON] до самої смерті перебував у задовільному стані здоров'я як фізичному, так і психічному, до лікарів не звертався. Крім того, представник відповідача зазначив, що після смерті заповідача [PERSON] [PERSON] сама займалася його похованням, в свою чергу, позивач не тільки не прийняв участі у похованні свого дідуся, а навіть не прийшов на його поховання. З огляду на зазначене, вважає, що позовна заява позивача побудована на надуманих підставах, має на меті штучно створити враження, що спадкодавець під час складання заповіту нібито не розумів значення своїх дій та не міг надавати звіт своїм діям. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву за вх. №2377 від 24.01.2014 року, за вх. №5482 від 18.02.2014 року про розгляд справи без участі Першої Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1. Заслухавши пояснення позивача, зваживши заперечення проти позову, надані представником відповідача в судових засіданнях 14 та 29 травня 2014 року, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб'єктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Одним із таких способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 листопада 2000 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2-4601, за яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право він заповідав позивачу [PERSON] та [PERSON]. 06 липня 2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Озерною О.П. поза приміщенням державної нотаріальної контори за адресою [ADDRESS] на бажання заповідача, який (заповіт) записано державним нотаріусом зі слів [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1-391, за яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, він заповів відповідачу [PERSON], [INFO]. Зі змісту зазначеного заповіту судом також встановлено, що текст заповіту прочитано особі вголос так як він є інвалідом І-ої групи по зору та не може особисто прочитати текст заповіту, свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та підписано за усним дорученням заповідача [PERSON], його зміст та умови відповідають намірам [PERSON] Крім того, даний заповіт за бажанням заповідача на підставі ст.1253 ЦК України посвідчений в присутності свідків та особи, яка за дорученням заповідача підписала заповіт. [INFO] року заповідач [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], виданого міським відділом по державній реєстрації смертей Головного управління юстиції у Кіровоградській області, про що складено відповідний актовий запис за №2061. За інформацією Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 від 15 квітня 2013 року 3464/01-16 за даними Спадкового реєстру (Інформаційна довідка зі спадкового реєстру за №33761269 від 15 квітня 2013 року) після смерті [PERSON], померлого [INFO] року заведена спадкова справа №366/2012 від 03 вересня 2012 року, з фотокопії якої судом встановлено, що спадкоємцями [PERSON], які прийняли спадщину у встановлений законом строк є [PERSON], яка подала заяву про прийняття спадщини, зареєстрована у книзі обліку і реєстрації спадкових справ від 03 вересня 2012 року під №366, та [PERSON], який подав заяву про прийняття спадщини, зареєстрована у книзі обліку і реєстрації спадкових справ від 05 вересня 2012 року під №790). 06 березня 2013 року державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим №2-20 та №2-22 відповідно на квартиру [ADDRESS], та на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією на ім'я [PERSON]. Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на який (заповіт) здійснюється особисто (ст.1233, ч.1 ст.1234 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Частиною 1 ст.225 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними за якими, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Як на підстави позовних вимог для визнання недійсним заповіту, складеного 06 липня 2012 року заповідачем [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчений 06 липня 2012 року державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Озерною О.П., реєстровий номер №1-391, позивач зазначив про те, що 20 листопада 2000 року заповідач [PERSON], який є його рідним дідусем, а він його єдиним онуком, склав заповіт на його (позивача [PERSON]) ім'я, та весь цей час він спілкувався з заповідачем, між ними були близькі та довірливі відносини, крім того, від народження заповідач був сліпий, був інвалідом І-ої групи по зору, не міг бачити жодного документу, у нього була можливість лише слухати інформацію та вірити тому, то її озвучує, мав інші вади здоров'я, регулярно відвідував невропатолога, з кожним роком до смерті стан здоров'я заповідача погіршувався, мали місце головні болі, зниження пам'яті, неможливість висловити свою думку з причин розладу мови, він не впізнавав людей та не розумів значення своїх дій та не міг надавати їм адекватної оцінки, що унеможливлює вираження його справжньої волі яка нібито викладена в заповіті, складеному на ім'я відповідача. Судом відзначається, що відповідно до ст. 544 ЦК України, в редакції 1963 року, яка діяла на час складання заповідачем [PERSON] заповіту на ім'я позивача [PERSON], заповідач вправі в будь - який час змінити або скасувати попередній заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт. Аналогічна правова норма зазначена і в статті 1254 ЦК України (в редакції 2004 року), за якою заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт та має право у будь-який час скласти новий заповіт, при цьому, заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Крім того, відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках відповідно до ст.1253 ЦК України (ч.2 ст.1248 ЦК України). 06 липня 2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Озерною О.П. поза приміщенням державної нотаріальної контори за адресою [ADDRESS] на бажання заповідача, який (заповіт) записано державним нотаріусом зі слів [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1-391, за яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, він заповів відповідачу [PERSON], [INFO]. Із змісту заповіту, складеного 06 липня 2012 року [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчений державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Озерною О.П. 06 липня 2012 року, реєстровий номер №1-391, вбачається, що зазначений заповіт на бажання заповідача було посвідчено державним нотаріусом поза приміщенням державної нотаріальної контори за адресою [ADDRESS] та який (заповіт) записано державним нотаріусом зі слів [PERSON], та, крім того, текст заповіту прочитано заповідачу вголос так як він є інвалідом І-ої групи по зору та не може особисто прочитати текст заповіту, свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та підписано за усним дорученням заповідача [PERSON], його зміст та умови відповідають намірам [PERSON], заповіт за бажанням заповідача на підставі ст.1253 ЦК України посвідчений в присутності свідків та особи, яка за дорученням заповідача підписала заповіт, що відповідає положенням ст.1248 ЦК України. Крім того, відповідно до п.п.2, 3, 6 Глави 1, п. 6 Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу; якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями; у разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Відповідно до Глави 6 Порядку нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], зазначили, що вони проживають в [ADDRESS], [PERSON] був рідним дідусем [PERSON], між ними були доброзичливі стосунки, [PERSON] мав вади зору, був сліпим, оточуючих людей впізнавав по голосу, періодично проживав у рідних у [ADDRESS], в той час, коли відвідував могилу свого сина [PERSON], який похований в с.Іванівка та доводився батьком позивачу [PERSON] [PERSON] не був прикутим до ліжка, починаючи з 2010 року він почав хворіти, з роками у нього погіршилася пам'ять. Свідки [PERSON], [PERSON], які проживають в [ADDRESS], та які були сусідами заповідача [PERSON], зазначили про те, що [PERSON] до самої смерті перебував у задовільному стані здоров'я як фізичного так і психічного, при цьому свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] тривалий час працював на підприємстві, не був прикутим до ліжка, постійно спілкувався з сусідами по будинку, будучи повністю незрячим впізнав людей за голосом. Свідок [PERSON] також зазначила, що з [PERSON] вона спілкувалася дуже часто, охарактеризувала його ([PERSON]), як розумну, адекватну людину, який часто відвідував її батька-інваліда, проживав в квартирі з дружиною [PERSON], після смерті якої у 2012 році залишився проживати один в квартирі, сусіди допомагали йому, при цьому на його прохання допомагати по господарству, з яким (проханням) він звертався до всіх сусідів, [PERSON], яка теж проживає в зазначеному будинку та здійснює догляд за хворою матір'ю, погодилася на його пропозицію, та ще за життя дружини [PERSON] - [PERSON], допомагала їм по господарству, та після смерті останньої не припинила надання необхідної [PERSON] допомоги по господарству, виконання його окремих доручень, займалася організацією поховання [PERSON], в свою чергу, [PERSON], який є онуком [PERSON] вона ні разу не бачила, зі слів [PERSON] їй було відомо, що онук приїжджав в основному на свята (Новий рік, Святого Миколая, Різдво). З приводу складання [PERSON] 06 липня 2012 року заповіту на ім'я [PERSON] свідок [PERSON] зазначила, що заповіт було складено вдома, за місцем проживання [PERSON], був присутній нотаріус, свідки, текст заповіту диктував [PERSON], який було прочитано всіма присутніми, та за усним дорученням [PERSON] було підписано нею, крім того, разом зі свідками вона поставила власноручний підпис в заповіті. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює дільничним лікарем І-ої міської поліклініки м.Кіровограда, відповідно була дільничним і домашнім лікарем [PERSON], якого до самої смерті знала як цілком адекватну людину, порушень психіки в його поведінці вона не помічала, на запитання відповідав адекватно. Крім того, зазначила, що [PERSON] проживав разом з дружиною, вони піклувалися один за одного, про свою рідню він ніколи не розповідав. З медичної документації [PERSON] мав діагноз: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба СН2А, дисциркуляторна енцелофопатія ІІ-го ступеня, хронічний холіцистит, крім того був інвалідом І-ої групи по зору. Свідок також зазначила, що посмертний запис в медичній картці [PERSON] був зроблений нею особисто, підстав для запису про діагноз ДЕ ІІ - ІІІ- го ступеню не було, більш того, Записи в медичній картці [PERSON] від 02.02.2011 року та від 02.11.2011 року зроблені невідомою їй особою, яка зробила записи від імені невстановленої особи (з необумовленими у встановленому законом порядку виправленнями), на час смерті [PERSON] вказаних записів у медичній картці не було. Зазначені покази свідка [PERSON] підтверджуються змістом посмертного запису, зробленого лікарем [PERSON] у медичній амбулаторній картці № 290351 [PERSON] від 15.08.2012 року, з якого вбачається, що [PERSON] раніше був встановлений діагноз дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-го ступеню. Відповідно до довідки про причину смерті від 08.08.2012 року причиною смерті [PERSON] є лівостороння пневмонія. Більш того, відповідно до інформації комунального закладу ,, Поліклінічне об'єднання м. Кіровограда" від 05.08.2013 р. за вих.№ 1759/01-09 , 02.02.2011 року та 03.02.2011 року викликів дільничного лікаря додому [PERSON] не надходило, консультації невропатолога дільничним лікарем не призначались. Лікар - невропатолог з комунального закладу ,,Поліклінічне об'єднання м. Кіровограда " хворого на дому в цей термін не оглядав, про що свідчать надані зазначеною медичною установою копія із журналу викликів лікаря - невропатолога та копія журналу викликів дільничного лікаря додому. Окрім того, відповідно до акту №543 посмертної судово - психіатричної експертизи від 12 листопада 2013 року, проведеної судово-психіатричною експертизною комісією КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», діагноз дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-го ступеню встановлено [PERSON] з 2005 року лікарем-невропатологом І-ої міської лікарні м.Кіровограда, при цьому дисциркуляторна енцефалопатія - це хронічна прогресуюча недостатність мозкового кровообігу, яка поєднана з розвитком дифузних дрібновогнещевих змін мозкової речовини, обумовлюваючих наростаюче порушення функції головного мозку. Для ІІ-го ступеню ДЕ (виражене) характерне прогресуюче зниження пам'яті, слізливість, швидка втомлюваність та психічна виснажливість. Хворі скаржаться на головний біль, запаморочення, шум в голові, дещо страждають критичні здібності. Протягом свого життя [PERSON] лікарем - психіатром не оглядався, психічне захворювання йому не встановлювалося. [PERSON], згідно амбулаторної картки №290351 поліклініки 1- ї міської лікарні, медичної карти стаціонарного хворого №15592 Кіровоградської обласної лікарні, показів свідків, враховуючи значні розбіжності в оцінці об'єктивного стану, в останні півтора року життя досліджуваного, між оглядами невропатолога та дільничного терапевта відповісти на поставлені перед експертами питання не виявляється можливим. Крім того, відповідно до анамнестичних даних, встановлених з матеріалів цивільної справи, медичної документації - амбулаторної картки №290351 поліклініки І-ої міської лікарні, медичної картки стаціонарного хворого №15592 Кіровоградської обласної лікарні судово-психіатрична експертизна комісія встановила, що [PERSON] у молодому віці переніс проникаючу травму обох очей, внаслідок чого розвинулися тотальні більма, перебував на інвалідності по втраті зору, з 2003 року перебував на диспансерному обліку як ветеран війни, мав І-шу групу інвалідності, в минулому часто хворів на застудні захворювання, лікувався в поліклініці за місцем проживання. У 2003 році лікарем невропатологом встановлено діазноз: дисциркуляторна енцефалопатія І-ІІ ст. церебростенічний синдром, а в 2005 році діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст., змішаного генезу, церебростенічний синдром. В подальшому щорічно оглядався лікарем-невропатологом, виказував скарги на періодичні головні болі, шум у вухах, наявність психічних розладів у оглядах невропатологів не простежувалась. 02.02.2011 року оглянутий невропатологом вдома: «Об-но: астенизирован, критика знижена, контакт периодически затруднен» встановлено діагноз: ДЕ ІІ-ІІІ ст., церебросклероз, психоорганічний синдром. Призначено лікування та консультації психіатра та психолога. Наступного дня 03.02.2011 року оглянутий дільничним терапевтом, виказував скарги «серцебиття, періодичні головні болі. В об'єктивному огляді наявність психічних розладів не простежується. Результати консультації невропатолога від 02.02.2011 року і його рекомендації відсутні. Повторно оглянутий цим же невропатологом 02.12.2011 року. Об-но: Контакт с больным резко затруднен, периодически агрессивен, в окружающей обстановке не ориентируется, критика снижена». Встановлено діагноз ДЕ ІІ-ІІІ ст.., церебросклероз, психоорганічний синдром з церебральною симптоматикою. Призначено лікування та «крайне необходима консультация психиатра, психолога». Наступного дня 03.12.2011 року був оглянутий вдома дільничним терапевтом. Виказував скарги на задишку при фізичній загрузці, головні болі, періодичний шум у вухах. В об'єктивному огляді проявів психічних розладів не встановлено. Встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ-ст., ДЕ-ІІ-го ст.,змішаного ґенезу (атеросклеротичного, гіпертонічного). В рекомендаціях не вказані результати консультації невропатолога від 02.12.2011 року та необхідність термінової консультації психіатра та психолога. В подальшому до самої смерті, яка настала [INFO] року в Кіровоградській обласній лікарні від двосторонньої пневмонії [PERSON] лікарями не оглядався. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 58 та 59 ЦПК України визначені вимоги щодо належності та допустимості доказів, а саме нормами вказаних статей передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання судом доказів по справі та розгляд обставин, які виходять за межі позовних вимог буде порушенням ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства. Позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його вимоги до суду, на підставі чого, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, підстав позову, сукупності зібраних по справі та досліджених доказів, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову за його недоведеністю та безпідставністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 215, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233-1234, 1247, 1248, 1254, 1257 ЦК України,

Outcome: dismissed