Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

В вересні 2019 року [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. Висновком МСЕК від 30.07.1993 року йому первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням - ТНТ катаракта першої ст.. В 1999 році йому було первинно встановлено друге професійне захворювання - хронічний бронхіт. Висновком МСЕК від 29.11.1999 року встанлено 20 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням - 10 % по ТНТ катаракта першої ст. та 10% по хронічному бронхіті. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує частий сухий кашель, утруднене дихання, підвищення зорового тиску. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 190000,00 грн., яку просив стягнути з відповідача. 11 вересня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року відповідачу поновлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 11.07.1997 року по 06.02. 2002 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» підземним гірнич-робітником та підземним машиністом скреперної лебідки шахти "Родіна", зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки. Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 29 липня 1993 року [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом - ТНТ - катаракта першої ст.. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 30.07.1993 року позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 10% за професійним захворюванням ТНТ - катаракта першої ст.. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 30.07.1995 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 10% за професійним захворюванням ТНТ - катаракта першої ст. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 26.04.1999 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 10% за професійним захворюванням ТНТ - катаракта першої ст.. Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 16 серпня 1999 року [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом - пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст. Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 99015-П3 від 30.08.1999 року, в якому зазначено, що причиною виникнення профзахворювання стало тривала робота в умовах підвищеної запиленості та підвищена вологість. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 29.11.1999 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 10% за професійним захворюванням пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., та підтверджено 10 % втрати професійної працездатності за професійним захворюванням ТНТ - катаракта першої ст.. Всього встановлено 20% втрати професійної працездатності. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 03.01.2001 року позивачу встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 20% за професійними захворюваннями ТНТ - катаракта першої ст., пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст.. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 11.03.2002 року позивачу встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 20% за професійними захворюваннями ТНТ - катаракта першої ст., пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., безстроково. Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, згідно норм діючого законодавства, для відшкодування моральної шкоди. До такого висновку суд прийшов з наступного. Так, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 30 липня 1993 року у зв`язку із професійним захворюванням ТНТ - катаракта першої ст.. Так, ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 30.07.1993) передбачала, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. За статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 30.07.1993), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 30.07.1993) відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійних захворюваннь - ТНТ - катаракта першої ст., пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., спричинених негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача за вказаним професійним захворюванням. У відповідності до положень п.11 Правилам відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (далі Правила № 472) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною станом на 30.07.1993) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20865,00 грн., а максимальний 834600,00 грн. Як роз`яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 20%, який встановлений безстроково, період роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 35000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial