Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] 17 вересня 2019 року звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, згідно якої він просить суд - визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON] щодо продажу ним місць на цвинтарі міста Чорноморська, поширену депутатом Чорноморської міської ради Бугайчуком Василем Васильовичем на засіданні цієї ради 12 вересня 2019 року та на власній сторінці у Фейсбук; - зобов`язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом поширення спростування тверджень у продажі [PERSON] місць на цвинтарі міста Чорноморська на сайті у Фейсбук [PERSON] та його особистого виступу з вказаним спростуванням на черговій (після набрання законної сили рішенням суду по цій справі) сесії Чорноморської міської ради. Позов обґрунтував тим, що 12 вересня 2019 року приблизно о 10.00 годині на сесії Чорноморської міської ради у приміщенні великого залу виконкому (будинок 33 проспект Миру м.Чорноморська Одеської області) депутат міської ради Бугайчук Василь [PERSON] , користуючись своїм службовим становищем - статусом депутата, вимагав звільнення позивача з посади начальника ритуальної служби Міського управління житлово-комунального господарства та притягнення його до кримінальної відповідальності за начебто скоєння ним злочину вимагання неправомірної вигоди. Позивач вказує, що на вказаній сесії відповідач озвучив, начебто, запис розмови позивача з «клієнткою» про вимагання ним 500 доларів за місце на цвинтарі. Там же на сесії [PERSON] , грубо порушуючи ст.62 Конституції України (принцип невинуватості), вимагав у прокурора Іллічівської місцевої прокуратури притягнути позивача до відповідальності за озвученими ним «доказами» його, начебто, винуватості. Обвинувачення позивача у тяжкому злочині, якого він не скоював, є з боку [PERSON] злочином, передбаченим ст.380 КК України завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину). А організація провокації підкупу є злочином, передбаченим ст.370 КК України. Відносно вказаних злочинів, скоєних [PERSON] , позивач звернувся до Чорноморського відділення поліції 12.09.2019 року. Позивач стверджує, що озвучений [PERSON] текст про, начебто, вимагання позивачем 500 доларів підриває ділову репутацію та ганьбить людську честь та гідність [PERSON] , адже нічого протиправного він не скоїв, є ветераном МВС та людиною, яка все життя боролася зі злочинністю. Позивач стверджує, що вказана поширена Відповідачем інформація є недостовірною з огляду на наступне: - вказаний аудіо запис явно змонтований, ніяких розмов про «продаж» місця на цвинтарі не було, з відвідувачкою була лише розмова про те, що можливо в майбутньому з`являться вільні місця на цвинтарі, розмови з її боку були про вартість поховання, якісь ритуальні послуги і т.п.; - ніколи від позивача не поступали вимоги з оплатами робіт, що не узгоджені з Чорноморським міським управлінням комунального господарства та органами місцевої влади, всі взаємовідносини з клієнтами вирішувались і вирішуються згідно чинного законодавства з оформленням відповідних документів; - ніяких грошей позивач, як службова особа, від будь-кого з фізичних осіб не отримує, цього немає в його посадових обов`язках, адже він не є касиром; - у відповідача відсутні докази того, що позивач вимагав якісь кошти у будь-кого з громадян за місця на цвинтарі, а штучно створений Відповідачем, чи його людьми аудіо запис є фальшивкою, належних доказів (рішень судів) з питань незаконного отримання позивачем коштів чи інших незаконних дій у Відповідача не має. Позивач вказує в позові, що негативна інформація щодо нього, поширена Відповідачем, має характер наклепу, тому така інформація не є оціночним судженням і підлягає спростуванню. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Представник відповідача адвокат Кузнєцова Л.О. 30.06.2020 надала відзив на позов (а.с.52-55), в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що будь-яка інформація, поширена у виступі на сесії Чорноморської міської ради була лише відтворенням звернень, які надходили до [PERSON] у зв`язку із виконанням ним депутатської діяльності, в тому числі до [PERSON] надійшло відео на якому позивач розказує умови отримання ділянки під поховання. Отже інформація, яка заявлена у позові, як недостовірна була по своїй суті повідомленням про можливі злочини, оприлюднені в залі сесії Чорноморської міської ради, які відповідно до приписів Кримінально-процесуального кодексу можуть бути оформленими і у вигляді публічних повідомлень. [PERSON] як депутат не є суб`єктом, який здійснює перевірку повідомлень про злочини, тому звернення в депутатському виступі містили заклики для проведення перевірки, а не ствердження про те, що негативні факти насправді мали місце. У відзиві вказано, що відповідачу нічого не відомо про можливе порушення щодо нього кримінальних справ за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину (ст.383 КК України), жодної недостовірної інформації про позивача відповідач не поширював, доказів протилежного Позивач не навів. Також, відповідач у відзиві зазначає, що позивач [PERSON] , як начальник ритуальної служби МУЖКГ Чорноморської міської ради - є публічною особою, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо не публічної особи, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у господарській та іншій діяльності громади та його дії становлять підвищений суспільний інтерес громади міста Чорноморська. В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач 17.10.2019 надав до суду заяву про витребування доказів (а.с.24-25). Відповідач 03.12.2019 надав до суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.32). Представник відповідача 26.02.2020 надав до суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.60) та ознайомлення з матеріалами справи (а.с.62). Представник позивача 20.03.2020 надав до суду заяву про зупинення або відкладення розгляду справи до скасування урядом протиепідемічних заходів пов`язаних з епідемією Covid 19 (а.с.66). Представник позивача 18.05.2020 надав до суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.71-72). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 17.09.2019 року справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.12). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 02.10.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.19-20). В судовому засіданні 03.12.2019 протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області продовжено підготовче судове засідання (а.с.35-36). Ухвалою Іллічівського міського суду від 22.01.2020 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів (а.с.50, 53-54). В судовому засіданні 22.01.2020 протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області закрито підготовче судове засідання, призначено судовий розгляд справи (а.с.48-49). ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 12 вересня 2019 року на сесії Чорноморської міської ради у приміщенні великого залу виконкому (будинок 33 проспект Миру м.Чорноморська Одеської області) депутат міської ради Бугайчук В.В. вимагав звільнення позивача з посади начальника ритуальної служби Міського управління житлово-комунального господарства та притягнення його до кримінальної відповідальності за, начебто, скоєння ним злочину вимагання неправомірної вигоди. На виконання усного розпорядження начальника КП «МУЖКГ» щодо оприлюднення звукозапису під час засідання сесії Чорноморської міської ради Одеської області 12 вересня 2019 року, з метою проведення службового розслідування, начальником КП «МУЖКГ» утворено комісію, що підтверджується копією наказу №219-3 від 12.09.2019 (а.с.8). [PERSON] 12.09.2019 звернувся із заявою до Чорноморського ВП Овідіопольського ВПГУНП в Одеській області щодо скоєння депутатом Чорноморської міської ради [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.370, 380 КК України, що підтверджується копією заяви (а.с.7). Судом досліджено аудіо запис, який надано позивачем до позову (а.с.11), згідно якого відбувається розмова чоловіка і жінки щодо того, що: "...можливо в майбутньому з`являться вільні місця на цвинтарі......, проведення ритуальних послуг ...... за 500 доларів США." і т.і. Позивач в позові вказує, що: "... вказаний аудиозапис явно змонтований, ніяких розмов про «продаж» місця на цвинтарі не було, з відвідувачкою була лише розмова про те, що можливо в майбутньому з`являться вільні місця на цвинтарі, розмови з її боку були про вартість поховання, якісь ритуальні послуги..." і т.і. Разом з тим, аутинтефікація аудиозапису не є предметом розгляду даної справи, з прослухованого запису суд не може встановити осіб, які ведуть бесіду щодо ритуальних послуг та інших обставин, тощо. V. Оцінка Суду. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно із частиною другою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема: - норм чинного законодавства, - вчинення будь-яких інших дій (наприклад, - порушення принципів моралі, - загальновизнаних правил співжиття, - неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Судом враховано положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у згаданій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зі змісту статей 3, 4, 6 Декларації вбачається, що, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Слід зауважити, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «TheObserverandTheGuardian v. theUnitedKingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року). Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Суд враховує, що позивач [PERSON] і [PERSON] є публічними особами (перший займав посаду начальника ритуальної служби МУЖКГ Чорноморської міської ради, другий - є депутатом), тому інформація, про спростування якої пред`явив вимоги начальник ритуальної служби МУЖКГ Чорноморської міської ради не підлягає визнанню недостовірною, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи та його діяльності, а тому він повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Відповідач [PERSON] в своєму відзиві на позові вказав, що інформація, яка поширена ним у виступі на сесії Чорноморської міської ради була лише відтворенням звернень, які надходили до нього у зв`язку із виконанням ним депутатської діяльності, в тому числі до нього надійшло відео, на якому позивач повідомляв умови отримання ділянки під поховання. Аналізуючи предмет позову, суд доходить до висновку, що інформація, яка заявлена у позові як недостовірна була по своїй суті повідомленням про можливі злочини, оприлюднені в залі сесії Чорноморської міської ради, які відповідно до приписів Кримінально-процесуального кодексу можуть бути викладені у вигляді публічних повідомлень. Суд звертає увагу, що [PERSON] , який має статус депутата, не є суб`єктом, який наділений повноваженнями проводити перевірку повідомлень про злочини, тому звернення в депутатському виступі містять заклики для проведення відповідної перевірки, а не ствердження про те, що негативні факти насправді мали місце. В судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що слідчим органом проводились перевірки щодо кримінального правопорушення за фактом повідомлення [PERSON] на сесії Чорноморської міської ради за, начебто, скоєння ним злочину вимагання неправомірної вигоди та наразі провадження по справі закрито. Разом з тим, стороною позивача не надано до суду відповідних доказів. Відповідач та його представник в судовому засіданні та у відзиві на позов вказували, що їм нічого не відомо про можливе порушення кримінальних справ. Таким чином, хоч виступ [PERSON] на сесії Чорноморської міської ради і містив провокативні вислови, однак ці висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони є оцінкою дій та дають можливість проаналізувати і сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Свобода думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань закріплено статтею 34 Конституції України. Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини містить ряд висновків, які стосуються предмета спору по даній справі. Так, у справі Castells v. Spain судді дійшли висновку, що правдивість висловлювань, взагалі не має значення, якщо справа представляє великий суспільний інтерес щодо діяльності публічних осіб, особливо, які займаються політичної діяльністю. У справі [PERSON] v. Iceland суд вирішив, що вимога довести викладені факти не є необхідною у демократичному суспільстві, якщо факти використовуються для звинувачення публічних фігур. Як зазначає суд, достатньо довести намір привернути увагу до проблеми, яка становить великий суспільний інтерес, Згідно з п.48 рішення, заява має розглядатися в цілому: неприпустимо розглядати як дифамацію вирвані з контексту частини. У справі PragerandOberschlick v. Austria суд розглядав висловлювання, які звинувачували австрійських суддів в кримінально карних діяннях (упередженість тощо). Традиційно Європейський суд захищає авторитет суддів, обмежуючи стосовно них свободу слова й виділяючи їх, таким чином, з кола публічних фігур. Однак у п.38 рішення він вказує, що свобода слова може поширюватися на явне перебільшення і навіть на провокаційні висловлювання. Суд не заперечує, що притягнення до відповідальності за дифамацію є обмеженням свободи слова. Як в Австрії, так і в Україні це обмеження передбачає закон. Суд розглядав питання, чи є таке обмеження необхідним в демократичній державі. Стаття 10 Конвенції захищає не лише зміст, а й форму висловлювання (п.57), Допускаючи, зокрема, звинувачувальну форму. Свобода політичних дебатів є однією з обов`язкових умов існування демократичної держави. Тому рамки прийнятної критики є ширшими стосовно політика, ніж звичайного громадянина (п.59). Звинувачення в кримінально карній дії є в такому випадку провокаційним способом привернення суспільної уваги до політичної дискусії особливої важливості. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із твердженнями відповідача, його представника про відсутність правових підстав для втручання у право на поширення інформації, яка хоч і містить некоректні висловлювання, але не підлягає спростуванню, а, отже, і задоволення заявлених позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а офіційні особи органів державної влади (місцевого самоврядування і т.і.) мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: dismissed