Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного 11 вересня 2012 року у формі розписки. Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що згідно з зазначеною розпискою він нібито визнав борг перед [PERSON] на суму 231264,68 гривень. Однак, дана розписка написана ним проти його волі, внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача та інших осіб. Упродовж грудня 2004 серпня 2012 року він працював у ТОВ «Трансмет», із директором якого співпрацював відповідач. У товаристві виникли певні фінансові проблеми, у звязку з чим, починаючи з червня 2012 року, керівники товариства схиляли його до написання вказаної розписки. Упродовж серпня вересня 2012 року ці пропозиції перейшли в погрози, в тому числі фізичною розправою щодо нього та щодо його сімї. Зазначених погроз позивач став реально боятися, у звязку з чим був змушений написати зазначену розписку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з викладених у позовній заяві мотивів та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що ніякого насильства чи погрози при написанні розписки до [PERSON] ніхто не застосовував. Позивач звернувся до відповідача з проханням позичити суму коштів у розмірі 231264,68 гривень для власних потреб, на що [PERSON] погодився і вони уклали договір у формі розписки, відповідно до якого позивач зобовязався повернути позичені кошти в строк до 31 грудня 2013 року. В зазначений строк позивач коштів не повернув, у звязку з чим [PERSON] був змушений звернутись до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про стягнення цих коштів. Провадження у цій справі зупинене до ухвалення судом рішення у справі, що розглядається. Тому вважають, що предявлення даного позову спрямоване на ухилення позивача від обовязку повернути позичені кошти. З цих підстав просили в задоволенні позову відмовити. Судом досліджено надані сторонами докази: Як слідує з розписки, написаної [PERSON] 11 вересня 2012 року, він визнав, що має борг перед відповідачем [PERSON] на суму 231264,68 гривень, який зобовязався повернути в строк до 31 грудня 2013 року. Позивач та його представник, обгрунтовуючи позовні вимоги, покликалися на те, що розписку від 11 вересня 2012 року [PERSON] написав унаслідок застосування до нього психологічного насильства. Перевіряючи зазначені доводи, судом досліджено надані позивачем та його представником письмові докази, допитано свідків, а також допитано позивача [PERSON] як свідка в порядку ст. 184 ЦПК України. З копії трудової книжки [PERSON] слідує, що упродовж грудня 2004 серпня 2012 року він працював у ТОВ «Трансмет», та звільнений 31 серпня 2012 року за згодою сторін. Як убачається з відповіді слідчого СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 07 квітня 2015 року, [PERSON] повідомлено, що його заява про вчинене кримінальне правопорушення розглянута, відомості внесені до ЄРДР 07 квітня 2015 року за № 12015210010000890. З заяви [PERSON] про кримінальне правопорушення від 06 квітня 2015 року слідує, що після звільнення з TOB «Трансмет» упродовж серпня-вересня 2012 року його неодноразово викликали на роботу та примушували написати розписку про те, що він нібито має борг перед [PERSON], оскільки в товариства були проблеми з погашенням кредитів. Він відповідав категоричною відмовою, мотивуючи, що грошей у [PERSON] не брав, а всі отримані ним кошти, які використовувалися для закупівлі металобрухту, передані [PERSON] та іншим відповідальним особам і претензій до нього ніким не пред'являлося. Однак зазначені особи повторно викликали його, залякували та чинили тиск, погрожуючи фізичною розправою, залученням бандитів та відібранням усього його та його сім'ї майна. Такі «розмови» проводилися з ним у присутності директора [PERSON], [PERSON] або [PERSON], а також інших невідомих йому осіб. При цьому погрози були реальними, оскільки він розумів, що якщо не виконає їхню вимогу щодо написання розписки, вони можуть заподіяти йому та членам його сім'ї не лише матеріальну, а й фізичну шкоду. Вимагання вчинено не лише стосовно нього, а й стосовно інших працівників товариства, зокрема, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які внаслідок погроз та залякування написали аналогічні розписки на значні суми коштів. Згідно з відповіддю старшого слідчого СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 09 липня 2015 року, [PERSON] повідомлено, що досудове розслідування по кримінальному провадженні №12015210010000890 від 07 квітня 2015 року не завершене та проводяться слідчі дії, спрямовані розкриття кримінального правопорушення та встановлення об'єктивної істини у кримінальному провадженні. Також повідомлено, [PERSON] має право знайомитися з матеріалами кримінального провадження. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження [PERSON] отримав копії розписок, наданих [PERSON] іншими особами. З розписки від 15 вересня 2012 року слідує, що [PERSON] має борг перед [PERSON], який зобовязується повернути до 30 липня 2015 року. Як убачається з розписки від 28 листопада 2012 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти, які зобовязався повернути до 30 грудня 2014 року. Обгрунтовуючи заперечення проти доводів відповідача щодо позики коштів для особистих потреб позивача, зокрема для організації весільних послуг, представник позивача надала копію свідоцтва про шлюб, з якого слідує, що [PERSON] зареєстрував шлюб 10 вересня 2011 року. Жодних інших письмових доказів на обґрунтування вимог і заперечень сторонами суду не надано. Позивач [PERSON], будучи допитаним у судовому засіданні як свідок, суду пояснив, що ніяких грошей у [PERSON] не позичав. З 01.12.2004 р. по 31.08.2012 р. він працював у TOB «Трансмет», яке займалося заготівлею, переробкою та транспортуванням брухту чорних та кольорових металів. У квітні травні 2012 року в товаристві виникли проблеми матеріального характеру, такі як борги, невиплата кредитів банкам. З метою їх вирішення працівникам товариства, в тому числі і йому, запропонували взяти кредит під заставу, від чого він відмовився. Починаючи з червня 2012 року його викликали до директора товариства [PERSON] з пропозиціями щодо оформлення розписки на ім'я [PERSON], про те що він нібито має борг перед ним. В кінці серпня йому показали розписки інших працівників. Обіцяли, що в подальшому цей борг спишуть і товариство буде працювати, як раніше. Однак, він відмовлявся і в кінці серпня 2012 року йому вже почали погрожувати здоровям його і його сім'ї. Від переживань він захворів та лікувався. Зрозумівши, що спокійної роботи в товаристві вже не буде, 31 серпня 2012 року він написав заяву на звільнення. Прийшовши у TOB «Трансмет» для отримання трудової книжки, в нього знов почали вимагати написати розписку. Це відбувалося в присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та двох невідомих йому осіб і супроводжувалось реальними погрозами на зразок того, що в разі, якщо він не виконає їхньої вимоги щодо написання розписки, вони можуть заподіяти йому та членам його сім'ї не лише матеріальну, а й фізичну шкоду. Двері зачинили, щоб він не міг вийти, дали папір і ручку, [PERSON] почав диктувати розписку. Таким чином все це змусило його написати розписку про те, що він має борг у розмірі 231264 грн. 68 коп. Тобто ці кошти, що вказані в оспорюваному договорі (розписці) це борг TOB «Трансмет», який розписаний (поділений) між усіма працівниками товариства. Свідок [PERSON] (дружина позивача) в судовому засіданні пояснила, що наприкінці весни на початку літа 2012 року її чоловік [PERSON] почав приходити додому знервованим, багато палив, скаржився на болі в серці. Сказав, що фірма розпадається, треба брати кредит. Вони порадились і [PERSON] відмовився. Але далі приходив знервованим, сказав, що багато людей написали розписки. Близько 15 серпня 2012 року в нього стався серцевий напад, після чого він розрахувався з роботи. А приблизно у вересні чоловік їй повідомив, що його заставили написати розписку в присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та двох невідомих йому осіб. З поведінки [PERSON] було видно, що на нього чинився значний психологічний тиск. Пізніше вона та [PERSON] зустрічалися з людьми, які теж написали розписки, були якісь судові справи. Свідок [PERSON] (син позивача) в судовому засіданні пояснив, що влітку 2012 року неодноразово чув розмову батьків про те, що в батька проблеми на роботі, його змушували брати якийсь кредит невідомо для чого. В нього виникли проблеми з тиском, мама його лікувала. В кінці літа йому стало погано і він потрапив до лікарні. Тато неодноразово говорив мамі, що хоче звільнятися, бо на нього чинять тиск. Мама була проти кредитів. У кінці літа чи на початку вересня 2012 року тато вже звільнився з роботи, але його знову чомусь викликали. Він застерігав його ([PERSON]М.) бути обережним на вулиці. Того літа батько був збентеженим, це було видно в побуті, були постійні розмови про кредити, борг тощо. Батько був наляканим і це було видно. Пізніше йому стало відомо про якусь розписку, хоч її зміст йому не відомий. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики), що були передані йому у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом установлено, що [PERSON] 11 вересня 2012 року власноручно написав розписку, відповідно до якої визнав, що має борг перед відповідачем [PERSON] на суму 231264,68 гривень, який зобовязався повернути в строк до 31 грудня 2013 року. Таким чином відповідно до ст. 1046 ЦК України [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики. Зокрема, як слідує з правової позиції, викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Посилання позивача на те, що він написав зазначену розписку проти своєї волі, внаслідок застосування щодо нього психічного та фізичного тиску з боку відповідача та інших осіб, суд оцінює критично, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. В силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з вимогами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У відповідності до роз'яснень викладених у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, для визнання правочину недійсним, внаслідок вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. На підтвердження своїх доводів позивач дав показання як свідок, а також судом допитано свідків [PERSON], [PERSON] При цьому суд враховує, що цим свідкам всі обставини написання розписки відомі виключно зі слів позивача [PERSON], зокрема вони не були очевидцями застосування до [PERSON] психологічного насильства з боку відповідача чи інших осіб. Свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] був стривоженим, переживав, хвилювався, хворів, пояснюючи це проблемами на роботі та вимаганням написати розписку, однак обєктивно причини такої поведінки [PERSON], свідкам [PERSON], [PERSON] з будь-яких інших джерел, окрім як зі слів [PERSON], не відомі. Крім цього, ці свідки є членами сім'ї позивача та заінтересовані у вирішенні справи на його користь. За таких обставин суд вважає показання свідків [PERSON], [PERSON], а також позивача [PERSON], допитаного як свідка, такими, що не заслуговують на увагу, оцінює їх критично, оскільки вони не підтверджені жодними іншими доказами у справі. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про застосування до нього неправомірних дій з боку [PERSON] та інших осіб аж у квітні 2015 року, тобто за сплином двох із половиною років після написання оспорюваної розписки. Факт укладення [PERSON] договорів позики з іншими особами відповідно до розписки від 15 вересня, написаної [PERSON], та від 28 листопада 2012 року, написаної [PERSON], на спірні правовідносини не впливає, жодним чином не доводить факту застосування насильства до [PERSON] з боку [PERSON] чи інших осіб та не доводить версії позивача про те, що шляхом надання таких розписок була списана заборгованість ТОВ «Трансмет». Щодо наданої представником позивача копії свідоцтва про одруження сина позивача [PERSON], то суд вважає, що цей доказ не є належним доказом у справі. Зокрема, наполягаючи на прийнятті цього доказу судом, представник позивача вказувала, що [PERSON] у судовому засіданні стверджував, що надані в позику кошти за оспорюваною розпискою [PERSON] просив у нього для організації весілля сина. В судовому засіданні [PERSON] пояснював, що [PERSON] звернувся до нього з проханням позичити кошти для власних потреб, для організації весілля сина. Тобто, відповідачу [PERSON] це відомо зі слів [PERSON] Причина позики коштів не є істотною умовою договору позики і на правовідносини між сторонами не впливає. Таким чином судом не здобуто доказів на підтвердження факту застосування психічного тиску до [PERSON] під час написання оспорюваної розписки. При цьому, як уже зазначалося, з матеріалів справи вбачається та визнається позивачем, що він не звертався до правоохоронних органів безпосередньо після укладення договору позики 11 вересня 2012 року, якщо вважав, що до нього було вчинено неправомірні дії, а звернувся лише 06 квітня 2015 року, після того, як [PERSON] пред'явив до суду позов про стягнення суми заборгованості. Щодо тверджень позивача про те, що він ніяких коштів за договором позики не отримував, то такі доводи є суперечливими, а правове обґрунтування заявленого позову - взаємовиключним. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Однак, і в позовній заяві, і в судовому засіданні, позивач та його представник стверджували, що договір позики між сторонами було укладено. Одночасні вимоги про визнання договору позики недійсним з підстав його укладенння внаслідок застосування психічного та фізичного тиску та посилання на ст. 1051 ЦК України, що гроші насправді ним одержані не були, є суперечливими та взаємовиключними. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити, оскільки позивачем не надано доказів, що оспорюваний договір був вчинений ним проти її справжньої волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку [PERSON] та інших осіб, та на підтвердження того, що вказаний договір є безгрошовим. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 203, 204, 215, 231, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України,

Outcome: dismissed