Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 23.01.2015 року, позивач зазначив, що з жовтня 1999 року по жовтень 2012 року він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, [PERSON]. Під час спільного проживання у нього та відповідачки народився син, [PERSON], [INFO] року. Оскільки він та відповідачка не були зареєстровані як подружжя в органах реєстрації актів цивільного стану, відповідачка цим скористалася і без його зареєструвала сина [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, як дитину у якого немає батька. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.07.2013 року він був визнаний батьком малолітнього, [PERSON]. 14.08.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області був складений актовий запис № 240, де він був записаний батьком [PERSON]. Оскільки відповідач чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином, [PERSON], він був вимушений у листопаді 2013 року звернутися з позовом у Вільногірський міський суд щодо усунення перешкод з боку відповідача в його спілкуванні та вихованні сина [PERSON]. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.05.2014 року по цивільній справі № 174/1124/13-ц, яке набрало законної сили 08.07.2014 року, його позов був задоволений і відповідач була зобов'язана не чинити йому перешкоди у його спілкуванні з сином, [PERSON], під час систематичних побачень три рази на тиждень, з яких два рази у будній день з 17.00 год. до 19.00 год. за його вибором, та один раз у вихідний день (суботу або неділю) з 10.00 год. до 20.00 год. за його вибором, за місцем його проживання: [ADDRESS], або житловому будинку [ADDRESS], Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, без присутності відповідача, за попереднім повідомленням відповідача з його боку, також у період з червня по серпень кожного року йому було дозволено забирати сина на 14 діб підряд для спільного відпочинку без присутності [PERSON] за попереднім повідомленням про це відповідача. 05.11.2014 року на виконання вищезазначеного рішення суду мною був отриманий виконавчий лист який я пред'явив на примусове виконання до відділу державної виконавчої служби Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області. 11.11.2014 року державним виконавцем ВДВС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Власенко Вікторією Григорівною була винесена постанова ВП № 45385428 про відкриття виконавчого провадження щодо зобов'язання відповідача виконувати рішення Вільногірського міського суду від 05.05.2014 року, щодо усунення перешкод шляхом забезпечення систематичним побачень три рази на тиждень між мною та сином, [PERSON], а також в період з червня по серпень кожного року забирати мені сина на 14 діб для спільного відпочинку. Однак, коли 11.12.2014 року державний виконавець ВДВС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Власенко Вікторія Григорівна, спільно з ним та двома понятими, [PERSON] та [PERSON], вийшла за адресою проживання відповідача, щоб виконати рішення суду та забезпечити його спілкування з сином, [PERSON], відповідач у їхній присутності відмовилися виконувати рішення суду, та заявила, що він може спілкуватися із сином тільки за її присутності. Крім того, як він та присутні зрозуміли, відповідач оказує психологічний тиск на його малолітнього сина [PERSON], спонукаючи дитину казати, що він начебто не бажає з ним спілкуватися. Таким чином відповідач умисно не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, і продовжує чинити перешкоди у його спілкуванні з сином, [PERSON], у порядку встановленому рішенням суду. Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У відповідності зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У їхньому випадку невиконання відповідачем судового рішення про усунення перешкод у користуванні (спілкуванні) його з сином тягне наслідки, передбачені частинами 4 та 5 ст. 159 СК України. Так, згідно ч.4 ст. 159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Приймаючі до уваги зазначену норму, позивач вважає, що буде розумним та справедливим, якщо суд примусово відбере його сина, [PERSON], від відповідача, та передасть йому для проживання з ним. У свою чергу, як було встановлено судовим рішенням від 05.05.2014 року, за місцем проживання він характеризуюся позитивно, має добрий стан здоров'я, спиртними напоями або наркотичними засобами не зловживає і на обліку у психоневрологічному або наркологічному диспансері не перебуває, як не перебуваю на обліку у лікаря-нарколога та психіатра у Вільногірській центральній міській лікарні за місцем проживання. Він є пенсіонером і отримує пенсію на пільгових умовах, при цьому розмір його пенсії вище заробітної плати відповідачки. Житлом він також забезпечений і може забезпечити житлом сина, [PERSON], оскільки має на праві особистої приватної власності житловий будинок та квартиру. Усі ці факти вже були встановлені судовим рішенням Вільногірського міського суду від 05.05.2014 року по цивільній справі яке набрало законної сили, а тому в силу ч.3 ст.61 ЦПК України вони не потребують доведення повторно. Крім того, ухиляючись від виконання рішення суду щодо порядку спілкування його з сином, [PERSON], відповідач спричинила йому моральну шкоду, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 154 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Однак відповідач умисно ігноруючи приписи закону та рішення суду, яке набрало законної сили, позбавила його права на спілкування з сином, що у свою чергу спричиняє йому душевні страждання, і як наслідок цього спричинило йому моральну шкоду. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно ч.5 ст.159 СК України, особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів. Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Компенсацію за спричинену йому моральну шкоду з боку відповідачки він оцінює у 5000 гривень. Третьою особою ним визначений виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, оскільки згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», органами опіки та піклування є державні органи адміністрації районів, районів в містах Києві та Севастополі, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6-20цс11. Доказами у підтвердження правомірності його позовних вимог є: рішення Вільногірського міського суду від 05.05.2014 року, постанова ВП № 45385428 про відкриття виконавчого провадження від 11.11.2014 року, показання свідків. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, які пов'язані між собою.

Outcome: partial