Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , уточнивши який просить: змінити розмір аліментів, що стягуються з нього, позивача, на користь відповідачки на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу №2-н/214/1138/19 від 03.02.2020 року, з ј частки заробітку (доходу) платника аліментів на 1/6 частку заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягненню дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказав наступне. Він, позивач, та відповідачка перебували у шлюбі, зареєстрованому в законному порядку 11 березня 2016 року. У вказаному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , який на сьогоднішній день є малолітньою дитиною та проживає разом з відповідачкою. В подальшому через постійні непорозуміння між ним та відповідачкою, припинено шлюбні - сімейні відносини та розірвано шлюб за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2019 року. Крім того, відповідачкою було подано до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до судового наказу від 1 жовтня 2019 року, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, з нього, позивача, було стягнуто на користь відповідачки аліменти у розмірі ј частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 серпня 2019 року і до досягненню дитиною повноліття. Про подання заяви на видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини його, позивача, належним чином не було повідомлено, про судові засідання повісток не отримував, ознайомлений з рішенням суду тільки 20 лютого 2020 року, під час видачі постанови про відкриття виконавчого провадження. Зазначає, що відповідачка не повідомила його про намір в судовому порядку стягувати аліменти на утримання дитини. Необхідність видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання їхньої спільної дитини відповідачка аргументує тим, що він. Позивач, не надає добровільної допомоги на утримання сина та матеріальної підтримки для забезпечення всім необхідним - витрати з придбання їжі, одягу та взуття, іграшок, ліків, навчання та відпочинку, а також інших предметів, які є необхідними для нормального фізичного, духовного та культурного розвитку. Зазначає, що це не відповідає дійсності. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вказує, що зокрема, за домовленістю між ним та відповідачкою, кожних вихідних дитина проводить час разом з батьком, бабусею та дідусем за адресою : [ADDRESS] . Він, позивач, зі своїми батьками та сином відвідують дитячі розважальні кімнати, контактний зоопарк, дитячі виставки, цирк та театральні вистави, придбають одяг та іграшки. Зазначає, що він, позивач, є гарним батьком, любить свого сина та кожну вільну хвилину проводить з дитиною. Вказує, що на сьогоднішній день, не має постійного доходу, не має власного майна. Крім цього, відповідно до договору № 154/26-2014-с від 18 серпня 2014 року, між ним, позивачем та Вищим державним навчальним закладом України «Українська медична стоматологічна академія» (360224, м. Полтава, вул. Шевченка, буд. 23), останній зобов`язався здійснити навчання позивача надавши освітні послуги відповідно до державних та галузевих стандартів вищої освіти за певною спеціальністю з вересня 2014 року по червень 2019 року. Платником за весь період навчання була мати позивача - [PERSON] . Наразі, відповідно до договору № 5.08.96.2019 від 4 липня 2019 року, між ним, позивачем, та Державним Закладом «Дніпропетровська медична академія МОЗ України», [PERSON] продовжує своє навчання в інтернатурі, а саме, в очній формі на кафедрі № 609 - стоматології з вересня 2019 року по червень 2021 року. Так, з урахуванням квитанцій № 15 (дата здійснення касової операції - 05 липня 2019 рік), №76 (дата здійснення касової операції - 12 лютого 2020 року) та № 0.0.1643447473.2 15 (дата здійснення касової операції - 10 березня 2020 рік) є очевидним, що платником за навчання позивача в інтернатурі є його мати - [PERSON] , батько його, позивача, тимчасового не працює. Вказує, що зв`язку з вищевикладеним, його, позивача, батьки самостійно придбають все необхідне для онука, а саме необхідні речі, іграшки, ліки та забезпечують дозвілля дитини кожних вихідним по мірі своїх можливостей. Його, позивач, батьки, надавали матеріальну допомогу відповідачці готівковими коштами для покращення умов життя їх онука, для придбання необхідних речей побуту, їжі та речей першої необхідності. Йому, позивачеві відомі випадки, коли надані кошти відповідачці, як матеріальної допомоги для покращення умов життя спільної дитини, витрачались не на сина, а на власні потреби останньої (відвідування закладів відпочинку та розваг, салонів краси та придбання модного одягу). Вказує, що після неодноразових зауважень щодо цільового витрачання зазначених коштів, відповідачка емоційно реагувала і погрожувала у забороні бачитись з дитиною. Неодноразового він, позивач, пропонував відповідачці влаштувати дитину у дошкільний виховний заклад України (дитячий садочок), надати допомогу щодо сплати усіх необхідних потреб з цього питання, відповідачка категорично відмовилась від пропозиції позивача, влаштувати спільного сина у дитячий садок, аргументуючи власним небажанням та вільним часом. З урахуванням п. 1 Положення про дошкільний виховний заклад України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 688 від 01 вересня 1993 року, дошкільний заклад є закладом освіти і суспільного виховання дітей від двох місяців до семи років, який здійснює завдання щодо задоволення потреб у догляді, оздоровленні, вихованні та навчанні дітей дошкільного віку. Згідно ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Йому, позивачеві, також відомо, що відповідачка має матеріальний дохід, а саме займається утриманням інтернет - магазину, виручені кошти від якого витрачаються на ремонт квартири її батьків. Вважає, що під час подачі заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини відповідачка, зазначила недостовірну інформацію з приводу добровільної допомоги на утримання сина. Враховуючи зміст ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Це ж передбачено п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю сторін між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача у зв`язку із зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Постановою Верховного суду України «Про зміну розміру аліментів, стягнення аліментів у твердій грошовій сумі» № 6-143цс13 від 5 лютого 2014 року передбачено, що при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Вважає, що під час видачі судового рішення, суд не врахував, що в матеріалах справи відсутні докази матеріального становища батька дитини, які свідчили б про те, що він має можливість сплачувати аліменти в розмірі ј частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. За змістом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто обов`язковою передумовою звернення до суду є наявність обставин які б свідчили про порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача. У відповідності до ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом. Питання перегляду обчислення заборгованості по аліментам установивши їх розмір у сумі мінімального гарантованого державою розміру на даний час вирішується у Саксаганському відділі державної Виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Крім того, ч.2 ст. 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. У відповідності до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. Вказує, що з аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Наполягає, що утворення такої заборгованості не пов`язане з його несумлінною поведінкою, як платника аліментів. Він виконую батьківські обов`язки, а саме: декілька днів на тиждень дитина мешкає у нього та його батьків, вони, родинно за нього піклуються, годують, купують йому одежу, іграшки, організовують дитині цікаве для нього дозвілля і забезпечують розвиток і гідне життя. Зазначає, що дана ситуація, яка склалася повинна бути розв`язана і вирішена у відповідності до чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи, а саме: на даний час він отримує професійну освіту лікаря-стоматолога і проходить інтернатуру, через цей факт, в нього фактично відсутня можливість працювати і отримувати дохід. Він навчається, отримує фах для подальшої плодотворної праці на своє благо та на майбутнє благо його сина. Вказує, що при вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові №343/860/17 від 21.11.2018 року та №344/12158/16-ц від 01.08.2018 року. Вважає, заборгованість утворилася з причин, які мають істотне значення. Він продовжує своє навчання в інтернатурі, а саме, в очній формі на кафедрі № 609 - стоматології з вересня 2019 року по червень 2021 року. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 - XII від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням положень ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Під час розгляду справи заявлялися клопотання про надання часу для мирного вирішення справи, надання доказів, відкладення розгляду справи, які задовольнялися. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги, при цьому позивач пояснив, що матеріальне становище, стан здоров`я позивача після стягнення з нього аліментів, не змінилися. Дитина буває у нього на вихідних. В березні 2021 року, коли його колишня дружина хворіла, син перебував у нього 2 тижні. Також підтвердив зміст відповіді на відзив, в якій навів наступне. Вважає заперечення відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву, недостатньо вагомими та обґрунтованими відповідними доказами, що спростовують доводи позивача, викладеними у позовній заяві, з огляду на наступне. Представник відповідачки звертає увагу суду на той факт, що до суду не надходило клопотання щодо поновлення строку для подання уточненої позовної заяви після залишення первісного позову без руху. Вказує, що але, якщо уважно вивчити викладені доводи суду в ухвалі від 08 травня 2020 р., то стає зрозумілим, що строк наданий судом для усунення недоліків встановлений протягом строку дії карантину, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а саме: Постанова КМ України від 11 березня 2020 р. № 211 (загальний строк); Постанова КМ України від 20 травня 2020 р. № 392 (подовжено з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р.); Постанова КМ України від 17 червня 2020 р. № 500 (подовжено з 22 червня 2020 р. до 31 липня 2020 р.). Оскільки заява про усунення недоліків позивачем була подана 31 липня 2020 р., то була відсутня потреба процесуально просити суд поновляти строк для подачі документів. Щодо позиції представника відповідачки про нібито порушення вимог законодавства в частині процедури направлення ним копії заяви про зміну розміру позовних вимог для позивача, зазначає, що перед судовим засіданням, яке відбулося 20 жовтня 2020 р. відповідачка отримала вищезазначений документ особисто від представника позивача і на запитання судді про наявність в неї цього документа відповіла позитивно. Відзив представника відповідачки на позовну заяву позивач отримав таким самим чином: без попереднього направлення, а шляхом особистого вручення. Порушення ст.2 ч.5. ст.49 ЦПК України та ст. 129 Конституції України не вибачалося. З доводами представника відповідачки про безпідставність і незаконність дій суду позивач не погоджується через відсутність таких фактів. До судового засідання 20 жовтня 2020 р. уточнена позовна заява не подавалася, як стверджує представник відповідачки. До судового засідання була подана лише заява про зміну розміру позовних вимог позивача з описом поважних причин пропуску строку на зміну розміру позовних вимог та ухвалою суду від 20 жовтня 2020 р. таке клопотання було задоволено. Зазначає, що суду надані повноваження, у відповідності до ст.127 ЦПК України, у тому числі зі своєї ініціативи, поновлювати процесуальні строки. До судового засідання, яке повинно відбутися 27 листопада 2020 р. позивачем подана заява про виправлення описки в прохальній частині позовної заяви, через те, що дійсно в прохальній частині остаточної заяви про зміну розміру позовних вимог була внесена технічна помилка, а саме: Правильний текст: «Змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу від 01.10.2019 р. виданого 03.02.2020 р. Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу №2-н/214/1138/19, з 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів на 1/6 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше - 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно по досягненню дитини повноліття». Прохальна частина формувалась згідно постанови про відкриття виконавчого провадження Саксаганського ВДВС у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції, в якому в графі «назва документа» вказано: Судовий наказ № 2-н/214/1138/19 виданий 03.02.2020 р., тому помилково не було вказана дата наказу 01.10.2019 р., а зазначена була тільки дата його видачі. Наполягає, що твердження представника відповідачки які викладені у відзиві щодо порядку проходження інтернатури позивачем не відповідають дійсності, через те, що інтернатура відбувається не тільки в очній формі, але і в практичній частині. На підтвердження цього в додатках до первісного позову та до уточненої позовної заяви надавалися довідки з поліклініки №256 від 30.08.2019 р. та №101 від 10.03.2020 р. де зазначено, що позивач проходить практичну частину інтернатури з серпня 2019 р. Додатково, для більшого переконання в правдивості доводів позивача, до даної відповіді надає копію договору №120.2019, який укладений 08.07.2019 р. з КЗ «Криворізька міська стоматологічна поліклініка №5 Криворізької міської ради, про платне навчання лікаря (провізора) - інтерна із числа громадян України. Вказує, що представник відповідачки ставить під сумнів, що позивач проходить очну форму навчання на кафедрі стоматології Дніпропетровської медичної академії у м. Дніпро, але ці сумніви - даремні, через той факт, що Головна клінічна база-терапевтичний підрозділ базується в КЗ Криворізька міська стоматологічна поліклініка№1 ДОР та дислокується за адресою: м. Кривий Ріг, площа Визволення, 5. Наполягає, що постійна зайнятість позивача в навчанні в інтернатурі (як очної частини так і практичної), доведена. Незрозумілим вважає міркування представника відповідачки про те, як укладався договір на навчання позивача в учбовому закладі у 2014 році, коли ще позивач був не одружений і ще не народився його син. Постає питання про те, яким чином позивач повинен був зрозуміти якійсь майбутні наслідки про вплив його навчання на його матеріальний стан і яке значення має той факт, що за навчання позивача всі ці роки платять його батьки. Зазначає, що в тому вся і справа, що не маючи можливості працювати і заробляти собі на життя, позивач на даний час знаходиться на утриманні своїх батьків. Крім того, син позивача теж знаходиться на утриманні батьків позивача. З огляду на вищевикладене, вважають, що позивач в повному обсязі довів, що на даний момент, до закінчення навчання в інтернатурі позивач позбавлений можливості працювати, отримувати заробітну плату і сплачувати аліменти в розмірі, які нараховуються виконавчою службою як з людини, яка не працює, але ж заборгованість по аліментам, яка утворилася з поважних причин і не з вини позивача. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували в задоволенні позовних вимог, при цьому відповідачка зазначила, що вона не заперечує той факт, що батько спілкується з дитиною, купує речі, приймає участь в його вихованні, утриманні, дитина завжди з чимось приходить від батька, коли він бере її до себе. Також підтвердила зміст відзиву на позовну заяву, в якому навела наступне. В березні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу із позовною заявою про зміну розміру аліментів та здійснення перерахунку суми аліментів. Ухвалою суду від 08 травня 2020 року у справі № 214/1970/20, вищезазначену позовну заяву [PERSON] було залишено без руху у зв`язку із виявленими недоліками. 10 серпня 2020 року на підставі поданої позивачем [PERSON] заяви про усунення недоліків від 07.08.2020р. та доданої до неї уточненої позовної заяви, ухвалою суду зазначену позовну заяву було прийнято до розгляду в спрощеному позовному провадженні та призначено до судового розгляду 05 жовтня 2020 року. При цьому жодних клопотань від позивача [PERSON] щодо поновлення строку для подання уточненої позовної заяви до суду не надходило. 5 жовтня 2020 року відбулося перше судове засідання суду із розгляду позовної заяви [PERSON] , у якому була оголошена перерва до 20 жовтня 2020 року. 20 жовтня 2020 року позивачем до суду було подано заяву про зміну розміру позовних вимог, при цьому, зазначену заяву позивачем було подано без попереднього направлення її копії іншим учасникам справи, зокрема відповідачу, що є грубим порушенням вимог цивільного процесуального законодавства України, зокрема, ч.5 ст.49 ЦПК України, яка передбачає, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Але не дивлячись на вищезазначене, у той же день, а саме 20 жовтня 2020 року, Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу, позбавивши відповідачку [PERSON] права на ознайомлення із вказаною заявою та підготовку обґрунтованого заперечення на неї, прийняв в судовому засіданні подану позивачем заяву про зміну розміру позовних вимог до розгляду, чим також грубо порушив вимоги ст.2,ч.5 ст.49 ЦПК України та ст.129 Конституції України, порушивши принципи верховенства права та змагальності сторін, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом. Більш того у той же день, а саме 20 жовтня 2020 року, судом була винесена незрозуміла ухвала щодо поновлення позивачу [PERSON] строку для подачі уточненої позовної заяви по даній справі. Вважає, що вказаною ухвалою суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений ч.1 ст.13 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дійсно, відповідно із ч.ч.1,2 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Звертає увагу суду, що в уточненій позовній заяві позивача [PERSON] відсутні жодні клопотання щодо поновлення строку для подання уточненої позовної заяви до суду, таким чином суд вирішивши самостійно це питання вийшов за межі позовних вимог позивача, заяву про зміну розміру позовних вимог, позивачем [PERSON] було подано до суду із суттєвим порушенням вимог ст.49 ЦПК України, у тому числі із порушенням строку її подання. У зв`язку із вищезазначеним в цій заяві позивачем було заявлено клопотання щодо продовження судом строку на подання заяви до суду, однак, відповідно із вимогами ч.ч.1,2 ст.127 ЦПК України у суду відсутні повноваження щодо продовження строку встановленого законом, він має право лише поновити його, але позивач [PERSON] у своїй заяві про зміну розміру позовних вимог просить суд саме продовжити строк, що є незаконним. Якщо навіть теоретично припустити, що ухвалою від 20 жовтня 2020 року судом було поновлено строк саме для подання позивачу заяви про зміну розміру позовних вимог, то таким чином, суд першої інстанції знову безпідставно та незаконно вийшов за межі позовних вимог позивача, адже позивач [PERSON] просив саме продовжити строк, а не поновити його. Відповідно із вимогами ч.3 ст.12,ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Звертає увагу, що у своєму позові, позивач [PERSON] зазначає той факт, що відповідно до судового наказу від 01 жовтня 2019 року, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу з позивача було стягнуто на користь відповідачки аліменти у розмірі ј частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Однак у прохальній частині своєї уточненої позовної заяви, а також у заяві про зміну розміру позовних вимог (яка є остаточною, щодо уточнення позовних вимог, як зазначає позивач), що безпідставно та незаконно була прийнята судом до розгляду, позивач [PERSON] просить суд змінити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача [PERSON] на підставі судового наказу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 03 лютого 2020 року. Подібне зазначається позивачем [PERSON] також і у позовній вимозі щодо звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, нарахованих за судовим наказом Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 03 лютого 2020 року. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] в цій частині є безпідставними, адже аліменти з нього на користь відповідача [PERSON] стягуються саме на підставі судового наказу від 01 жовтня 2019 року, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу. Про судовий наказ від 03 лютого 2020 року відповідачці взагалі нічого невідомо. Також звертає увагу на безпідставність інших обставин, якими позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги. Дійсно, як зазначається у позовній заяві, відповідно із вимогами ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно із ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Саме участь батьків в матеріальному забезпеченні дитини і дозволяє створити для дитини необхідний рівень життя, забезпечити дитину всім необхідним для її належного фізичного та духовного розвитку. Свої позовні вимоги щодо зміни розміру аліментів шляхом їх зменшення з 1/4 на 1/6 частку, а також щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментах, позивач обґрунтовує декількома обставинами. Першою обставиною, зазначається той факт, що за домовленістю між позивачем та відповідачкою, кожних вихідних дитина проводить час разом з своїм батьком, бабусею та дідусем за місцем їх проживання, позивач зі своїми батьками та сином, відвідують дитячі розважальні кімнати, контактний зоопарк, дитячі виставки, цирк та театральні вистави, купують одяг та іграшки. Відповідачка не заперечує той факт, що позивач, хоча і має значну заборгованість по аліментам, все ж таки є гарним батьком, який приймає участь у вихованні їхньої спільної дитини та проводить із дитиною свій вільний час, відвідуючи зоопарк, цирк та театральні вистави, купує їй іграшки та одяг. Однак вважає, ці витрати є особистими, добровільними (додатковими) витратами позивача, періодичного (тобто нерегулярного) характеру. Зазначає, що спільна малолітня дитина сторін на постійній основі мешкає саме з відповідачкою, а тому саме відповідачка несе постійні витрати на утримання цієї дитини, яка в силу свого віку потребує щоденних витрат на харчування, забезпечення предметами першої необхідності та гігієни, ліки, одяг та інше. Тому, вважає, що зменшення розміру аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідачки [PERSON] , суттєво вплине на рівень забезпечення дитини, адже рівень доходу відповідачки не дозволяє їй самостійно забезпечити дитину всім необхідним, а також сплачувати комунальні платежі за місцем їх проживання. Наполягає, що посилання позивача на той факт, що він не має можливості сплачувати відповідачу аліменти у розмірі ј частки та сплатити борг по аліментам у зв`язку із своїм навчанням на інтернатурі не відповідає дійсності. Як зазначається у позовній заяві, відповідно із договором № 5.08.96.2019 від 04 липня 2019 року, укладеним між позивачем та Державним закладом «Дніпропетровська медична академія МОЗ України», позивач [PERSON] продовжує своє навчання в інтернатурі, а саме, в очній формі на кафедрі № 609 - стоматології з вересня 2019 року по червень 2021 року. Вказує, що вищезазначене не зовсім відповідає дійсності, адже, якщо уважно дослідити вищезазначений договір № 5.08.96.2019 від 04 липня 2019 року на який посилається позивач у своїй позовній заяві, то відповідно із розділом 1 зазначеного договору, строк навчання позивача [PERSON] на інтернатурі складає лише 8 місяців з 02.09.2019 року по 31.01.2020 року (5 місяців) та з 01.04.2021 року по 30.06.2021 року(3 місяці). Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, той факт що саме в цей період часу позивач [PERSON] проходить очну форму навчання на кафедрі стоматології Дніпропетровської медичної академії у м. Дніпро, ставиться під сумнів. Також потрібно звернути увагу, що за навчання позивача на інтернатурі сплачує його мати [PERSON] , а не особисто позивач, тобто, позивач особисто жодних витрат пов`язаних із своїм навчанням не несе. Інших неповнолітніх дітей, він не має. Стягнень за виконавчими доку-ментами з нього не проводиться. Вказує, що аналізуючи вимоги Сімейного кодексу України та судову практику, що склалась на цей час з питання звільнення боржників від сплати заборгованості за аліментами, можливо зробити висновок, що повне звільнення від сплати заборгованості по аліментах - це звільнення платника від усієї заборгованості, яка утворилась з поважних причин і не з вини платника аліментів. Вважає, що позивачем не доведено, що заборгованість утворилась з поважних причин, які мали для нього та його сім`ї істотне значення і не з його вини. Вказує, що укладаючи договір із навчальним закладом щодо свого платного навчання, позивач [PERSON] добре розумів, що це суттєво вплине на його працездатність та матеріальний стан, при цьому, позивачу було добре відомо, що він має із відповідачкою спільну неповнолітню дитину, яку він зобов`язаний матеріально утримувати до її повноліття. Наполягає, що не дивлячись на вищезазначене, позивач [PERSON] зневажливо поставився до свого батьківського обов`язку щодо забезпечення належного рівня життя своєї дитини. Зазначає, що у своїй позовній заяві позивач [PERSON] зазначає, що він навчається та отримує фах для подальшої плодотворної праці на своє благо та на майбутнє благо свого сина. Вважає, що дійсною правдою у вищевказаному є лише дії позивача для забезпечення свого особистого блага, а не свого малолітнього сина, адже благо дитини залежить від своєчасного та належного забезпечення батьками її щоденних потреб, яких вона потребує саме зараз, а не колись, коли її батько завершить своє навчання. Вважає, що ті кошти, які позивач заборгував в якості аліментів, повинні піти саме на задоволення потреб його сина, а не потреб відповідача. При цьому, позивач [PERSON] просить суд саме звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, а не відстрочити або розстрочити цю сплату. У судовому засіданні також досліджені наступні письмові докази: фото (а.с. 44-50, 202-208), рішення (а.с. 75), судовий наказ (а.с. 76), постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 77) постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с.78), відомості з державного реєстру фізичних осіб (а.с. 87,88), товарні чеки (а.с. 89-91, 209-220), договір про навчання (а.с. 92), договір на платне навчання лікаря-інтерна (а.с. 93), квитанція (а.с. 94), довідка (а.с. 95), наказ (а.с. 96), довідка (а.с. 97), довідка (а.с. 98), розрахунок заборгованості по аліментам (а.с. 99), розрахунок заборгованості по аліментам (а.с. 192), довідка (а.с .201). Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд,

Outcome: partial