Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна Позов мотивований тим, що 21.12.2001 року між позивачем і відповідачем було зареєстровано шлюб у МВ РАГС Чернівецького обласного управління юстиції м.Чернівці, однак заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.05.2017 року він був розірваний. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] . Під час шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Незважаючи на те, що дана квартира була придбана сторонами за спільні кошти, однак договір купівлі-продажу був укладений на відповідача. На сьогоднішній день, відповідач [PERSON] не визнає право спільної власності позивача на квартиру. Оскільки, домовленості щодо способу поділу даного майна між сторонами не досягнуто, позивач просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким поділити спільне майно, набуте сторонами під час перебування у шлюбі та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, а за відповідачем 1/3 частини. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задоволити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та просив суд у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у поданому ним відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 21.12.2001 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано 21.12.2001 року у МВ РАГС Чернівецького обласного управління юстиції м.Чернівці, актовий запис №1719, після чого остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 9). Із Свідоцтва про народження від 12.11.2002 року вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 12). 06.12.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» і [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML-801/015/2005, згідно якого останній отримав 20 000 доларів США на придбання нерухомого майна (13). Цього ж числа, між [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу, згідно якого останній придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до Довідки АТ «ОТП Банк» в м.Мукачево №801-3-324 від 05.09.2014 року [PERSON] достроково сплатив заборгованість по кредитному договору №ML-801/015/2005 від 06.12.2005 року в повному обсязі (а.с. 15). Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.05.2017 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 16). Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №216245724 від 14.07.2020 року та Довідки КП «Мукачівське МБТІ та ЕО»№762 від 04.08.2020 року слідує, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 17, 18). Із Талону-повідомлення єдиного обліку №10689 та №10843 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що [PERSON] не пускає [PERSON] і [PERSON] в квартиру та поміняв замок на вхідних дверях (а.с. 19, 20). Згідно Кредитного Договору №В86.929.72768 від 19.06.2012 року укладеного між ПАТ «Ідея Банк» і [PERSON] , останній отримав кредит на поточні потреби у розмірі 13 098 гривень, строком до 19.06.2013 року (а.с. 49). Із Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.12.2019 року батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 58). Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.10.2020 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований 22.10.2020 року у Мукачівському МВ ДРАЦС Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №455 (а.с. 59). Досліджуючи інші надані сторонами матеріали, зокрема медичну картку [PERSON] , фотознімки, Договору про надання освітніх послуг, заяв, залікової книжки студента, письмових пояснень, які були надані [PERSON] інспектору Мукачівського відділу поліції, Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, Протоколу допиту підозрюваного, суд не бере до розгляду, оскільки вони не стосуються предмета доказування. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, суд констатує, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, дочка сторін по справі є повнолітньою, а тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою і відповідачем право власності за кожним на Ѕ частину вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на ці об`єкти на режим спільної часткової власності. Щодо застосування позовної давності до даних правовідносин то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.2 ст.72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-258цс15. В судовому засіданні судом було встановлено і сторонами визнано ті обставини, що [PERSON] проживала у спірній квартирі після розірвання шлюбу, однак у 2020 році відповідач [PERSON] почав перешкоджати користуватися квартирою. Таким чином, суд вважає, що саме з цього часу, тобто з 21.09.2020 року, позивач дізнався про порушення свого права власності і строк позовної давності обчислюється саме з цього моменту. Враховуючи зазначені обставини та встановлені судом факти, суд вважає, що строк позовної давності звернення до суду за захистом не пропущений, а отже порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, то суд враховує позицію Верховного Суду, який зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Так, позивачем до суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу було подано розрахункову квитанцію за надані послуги, зокрема за складання позовної заяви у розмірі 6 000 гривень, що включає в себе вартість однієї години роботи 500 гривень, а кількість годин роботи 12 годин. З приводу наведених обставин суд вважає, що в будь-якому випадку надання правничої допомоги з приводу вирішення даного позову не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з аналогічним позовом. Таким чином, враховуючи вищезазначене, а також зміст та обсяг наданих послуг, розмір відшкодування, заявлений позивачем, є явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню. Суд враховує кількість аркушів позовної заяви в кількості 6 аркушів, що у свою чергу не потягло за собою зазначений проміжок часу. Враховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень, які підлягають компенсації з відповідача.

Outcome: dismissed