Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 24.08.2012 року він передав [PERSON] 70000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 31.12.2012 року. На підтвердження договору позики та його умов відповідач власноруч написав розписку, яка посвідчує передавання відповідачу вищевказаної суми грошових коштів. 18.10.2012 року він передав [PERSON] ще 30000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 18.11.2012 року, на підтвердження чого відповідач написав розписку. Однак, до теперішнього часу відповідач взяті кошти в сумі 100000 доларів США не повернув. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] відповідач [PERSON] уклав з [PERSON] договір поруки, відповідно до умов якого він частково забезпечив виконання зобов'язання позичальником [PERSON] в розмірі 250 доларів США за повернення 70000 доларів США, і в розмірі 250 доларів США за повернення 30000 доларів США у випадку неповернення боргу відповідачем [PERSON] у строк до 10.01.2013 року. Строк виконання зобов'язань за договором позики та поруки сплинув, однак ні позичальник ні поручитель свої обов'язки за цими договорами не виконали, гроші не повернули, тому він вимушений звернутись до суду з позовом. Враховуючи наведене позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 795303,50грн., три відсотки річних в сумі 14787,61грн., та судові витрати в сумі 3445грн., та солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 3996,50грн. 14.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів позики та договору поруки. Ухвалою суду від 14.11.2013 року позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] об'єднані в одне провадження з первісним позовом [PERSON] Зустрічний позов [PERSON] мотивує тим, що він займає посаду директора ТОВ «Лутара» в м.Лисичанськ, яке в свою чергу займається переробкою поліпропілену та виробництвом мішків з цієї сировини. Оскільки в Україні немає постійних і надійних виробників, то підприємству постійно доводиться шукати цю сировину. З [PERSON] він раніше підтримував дружні стосунки і останній, знаючи ці виробничі проблеми, запропонував йому зустрітися з [PERSON], який нібито може допомогти з придбанням сировини. На початку серпня 2012 року відбулася зустріч з [PERSON], який запропонував поставити сировину на підприємство - 40 тон поліпропілену за ціною приблизно 15000 грн. за тону. Але за це [PERSON] виставив вимогу, щоб він - [PERSON] написав розписку про те, що нібито взяв у [PERSON] в борг грошові кошти, як гарантію того, що він не відмовиться від оплати за поставлений товар. 24.08.2012 року він дійсно написав розписку про те, що взяв у борг у [PERSON] 70000 доларів США строком до 31.12.2012 року. Окрім цього, він передав [PERSON] технічну документацію на виробниче приміщення, в якому є його доля власності, і договір про порядок володіння і використання майна. Але в визначений термін [PERSON] товар не поставив, пояснивши, що виникли проблеми, і зобов'язався поставити більшу партію сировини за тією ж ціною. 18.10.2012 року він написав ще одну розписку про те, що нібито, взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 доларів США строком до 18.11.2012 року. Зазначені в розписках суми коштів він ні 24.08.20012 року, ні 18.10.2013 року не отримував. До теперішнього часу сировина підприємству не поставлена, а позивач звернувся до суду про стягнення з нього неіснуючого боргу в сумі 100000 доларів США. Позивач за зустрічним позовом вважає, що будь-якого раціонального пояснення необхідності позики такої значної суми на такий короткий термін, немає. Оформлення боргової розписки без фактичного передавання коштів у сумі, вказаній в ній, суперечить вимогам ст.1046 ЦК України і є підставою для визнання договору позики недійсним. Договір поруки, укладений [PERSON] та [PERSON], виходить за межі дрібного побутового, оскільки він забезпечує виконання грошового зобов'язання, сума якого є значною. Крім того даний договір був укладений одним із подружжя без згоди іншого, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсними договори позики від 24.08.2012р. та 18.10.2012р. та договір поруки від 18.10.2012р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов [PERSON] у повному обсязі, суду надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, просила його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечує, вважає його необґрунтованим і просить відмовити в повному обсязі з тих підстав, що розписки свідчать про виникнення зобов'язань за договором позики і передання позичальнику коштів. [PERSON] не надано жодних доказів про те, що була будь-яка домовленість між [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що розписками приховано договір купівлі-продажу поліпропілену. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що за дорученням свого довірителя [PERSON] обставини укладення договору поруки, яким частково забезпечено виконання зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики, визнає. Що стосується вимоги про визнання договору поруки недійсним, то вважає, що підстави, зазначені у зустрічному позові [PERSON], для визнання правочину недійсним не встановлені законом, тому дана вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вимоги за первісним позовом не визнав. Заперечення мотивував тим, що [PERSON] ніяких грошових коштів в сумі 100000 доларів США від [PERSON] не отримував, вказані розписки були написані, щоб насправді приховати договір купівлі-продажу поліпропілену. Вимоги за зустрічним позовом підтримав повністю та просив їх задовольнити. Суд, вислухавши представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає, що первісний позов [PERSON] заявлений обґрунтовано та підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 24 серпня 2012 року [PERSON] написав розписку про те, взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 70000 доларів США у строк до 31 грудня 2012 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою від 24.08.2012 року (а.с.12). 18 жовтня 2012 року [PERSON] написав розписку про те, що взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 доларів США у строк до 18 листопада 2012 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою від 18.10.2012 року (а.с.11). З метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами позики від 24.08.2012р. та від 18.10.2012р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] поручився частково за повернення [PERSON] суми боргу 100000 доларів США, що підтверджується договором поруки (а.с.17). Згідно з умовами договору поруки поручитель [PERSON] зобов'язався у строк до 10.01.2013р. відповідати перед [PERSON] по розписці від 24.08.2012р. передачею йому коштів в сумі 250 доларів США, та по розписці від 18.10.2012р. - в сумі 250 доларів США. Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються ст.ст.526, 553, 554, 625, 1046-1051 ЦК України. Також, встановлюючи природу спірних правовідносин, судом була врахована правова позиція, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, яка відповідно до ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. За частиною 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст..625 ЦК України. Згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено законом або договором. Отже, даючи правову оцінку розпискам, написаним [PERSON] 24.08.2012р. та 18.10.2012р., в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказані розписки є договорами позики. Факт написання вказаних розписок власноруч [PERSON] не оспорюється, що було підтверджено його представником у судовому засіданні та зафіксовано в журналі судового засідання (а.с.107). Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів і вимог матеріального закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу за договорами позики від 24.08.2012р. та від 18.10.2012р. є обґрунтованими та доведеними, тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 995000 доларів США, що за курсом на час звернення до суду (а.с.18) еквівалентно 795303,50грн. з розрахунку: (100000 доларів США - 500 доларів США) х 7,993грн. = 795303,50грн. Що стосується вимог про стягнення трьох процентів річних, то суд зазначає, що такі вимоги також заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню. Судом перевірений розрахунок позивача [PERSON], він є вірним, тому стягненню з [PERSON] та користь [PERSON] підлягають три проценти річних в сумі 14787,61грн. Стосовно вимог [PERSON] про стягнення суми за договором поруки суд зазначає наступне. У відповідності до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З договору поруки від 18.10.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що договором поруки встановлена відповідальність поручителя [PERSON] лише в межах 500 доларів США, тому суд вважає за необхідне стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 500 доларів США, що за курсом на час звернення до суду (а.с.18) еквівалентно 3996,50грн. (500 доларів США х 7,993грн. = 3996,50). Розглянувши вимоги [PERSON] за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до ст..1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON], заперечуючи проти позову та мотивуючи зустрічний позов, наполягав на тому, що він ніяких грошових коштів в сумі 100000 доларів США від [PERSON] не отримував, вказані розписки є удаваними правочинами, оскільки були ним написані, щоб насправді приховати договір купівлі-продажу поліпропілену. Однак такі доводи та заперечення [PERSON] не знайшли свого підтвердження в суді, для підтвердження цих обставин ним не було надано суду належних та допустимих доказів, як того вимагають приписи ст.ст.57-60 ЦПК України. Докази, надані [PERSON] про те, що він не отримував від [PERSON] 100000 доларів США, тому в діях [PERSON] та [PERSON] вбачається склад злочину, передбаченого ст.190 ч.2 КК України, у зв'язку з чим він звертався до міліції з заявою про кримінальне правопорушення (а.с.92), не свідчать про те, що він не отримував від [PERSON] коштів за розписками в сумі 100000 доларів США, та спростовуються постановою про закриття кримінального провадження від 28.11.2013р. (а.с.120). Зазначена постанова не оскаржувалась та є чинною. Також [PERSON] на підтвердження своїх доводів з приводу того, що розписки були ним написані для того, щоб приховати договір купівлі-продажу поліпропілену, відповідно до якого [PERSON] повинен був поставити ТОВ "Лутара" поліпропілен, були надані документи, а саме: Статут ТОВ "Лутара", довідка за 2012 рік про закупівлю поліпропілену та виготовлення з нього мішків, звіт про виробництво промислової продукції за 2012 рік (а.с.87-91). Однак суд оцінює вказані докази як неналежні, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування. Виходячи із встановлених обставин, суд приходить до висновку що [PERSON] не було доведено у відповідності з вимогами ст..ст.11, 60 ЦПК України безгрошовість договорів позики та того, що договори позики від 24.08.2012р. та від 18.10.2012р. є удаваними правочинами, тому його вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Розглянувши вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору поруки від 18.10.2012р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд зазначає, що такі вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки матеріальний закон не відносить зазначені [PERSON] підстави такі як: укладення договору поруки, який виходить за межі дрібного побутового; та укладення договору поруки одним із подружжя без згоди іншого, до тих підстав, встановивши наявність яких правочин може визнати недійсним. У зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом, тому судові витрати у сумі 3445грн., відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, належить розподілити між сторонами наступним чином: з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 3215,60грн., з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] - 229,40грн.

Outcome: approved