Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, надання матері дозволу на тимчасове багаторазове вивезення малолітньої дитини за межі України, третя особа Служба у справах дітей Ленінської районної у м.Донецьку ради, зазначивши наступне. Від шлюбу з відповідачем, який був розірваний 26 жовтня 2012 року, вона має сина [PERSON], [INFO]. З кінця липня 2012 року відповідач не мешкає з нею однією родиною, проживає в іншому місці, жодної участі у вихованні дитини не приймає. У травні поточного року вона придбала туристичну путівку до Туреччини, хотіла відпочити разом з дитиною, однак відповідач не надає дозволу на вивіз дитини за межі України і таке рішення нічим не мотивує. З огляду на викладене, посилаючись на вимоги ст.ст. 150, 155, 160 СК України, Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року, просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] за місцем проживання його матері [PERSON]; надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення малолітнього сина [PERSON] за межі України, до досягнення ним віку шістнадцяти років та на виготовлення проїзних документів. У судовому засіданні позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Відповідач у судове засідання не з»явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, причину своєї відсутності суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Ленінської районної у м.Донецьку ради, [PERSON], у судовому засіданні вважала вимоги позивача обґрунтованими, просила суд постановити рішення згідно діючого законодавства України. Зі згоди представника позивача суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Сторони по справі є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.4), дитина мешкає разом з матір»ю, що встановлено із рішення Ленінського районного суду м.Донецька від 26 жовтня 2012 року №2/0532/1765/2012 (а.с.5), та актів обстеження матеріальних умов робітника ПАО «Норд» від 02.11.2012р. №4, від 13.08.2013р. №5 (а.с.6-7). Згідно до вимог ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Судом також встановлено, що мати дитини - позивач [PERSON] забезпечує дитині всі необхідні побутові та інтелектуальні умови для її розвитку, зокрема у дитини є своя кімната, в якій обладнано місце для відпочинку, навчання та ігор, що підтверджено актом обстеження умов проживання позивача (а.с. 8) Позивач та відповідач мешкають окремо, у зв»язку із ухиленням батька від обов»язків виховувати дитину, рішенням суду він був зобов»язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] до повноліття [PERSON] (а.с.5) Відповідно до п.2 ч.1 ст.161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, згідно Принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р. дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та необхідні умови, що дозволяли б йому розвиватися фізично, розумово, духовно і у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності, із забезпеченням інтересів дитини. Враховуючи вказані норми, а також вищевказані обставини, суд вважає , що позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місце проживання дитини за місцем проживання матері, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В інтересах дитини [PERSON], [INFO], необхідно визначити його місце проживання з матір'ю [PERSON]. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги [PERSON] про надання матері дозволу на тимчасове багаторазове вивезення малолітньої дитини за межі України, з огляду на наступне. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд в судовому засіданні досліджує кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, що відповідає вимогам п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Так, суд приймає до уваги, що позивач не надала доказу, що щодо змоги дитини відвідувати ту чи іншу державу (багаторазове вивезення дитини) у той чи інший проміжок часу у співвідношенні із віком дитини, станом її здоров»я. Разом з тим, позивачем в силу ст. 57 ЦПК України не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів про те, що вона дійсно має намір оздоровити дитину за кордоном і здійснити виїзд саме у зазначені періоди і вказані країни, не зазначено оздоровчих закладів, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Отже, вимога позивача про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини. Разом з тим, суд критично оцінює доводи позивача щодо відмови у наданні дозволу та неявку відповідача до нотаріуса для вирішення питання про дозвіл. Таким чином, суд у задоволенні частини позовних вимог про надання дозволу на тимчасове багаторазове вивезення дитини за межі України, до досягнення ним шістнадцяти років та на виготовлення проїзних документів без згоди батька, відмовляє. На підставі ст. ст. 141, 155, 161; ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції",

Outcome: partial