Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Благодійний правозахисний фонд «Рутенія-Одеса», діючи в інтересах члена фонду [PERSON] звернувся до суду з позовом до головного лікаря-психіатра комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] про визнання дій неправомірними. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 червня 2013 р. головний лікар-психіатр комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про психіатричний огляд у примусовому порядку [PERSON] Підставою для звернення до суду став лист Ленінського РВ УВМВС України в Запорізькій області, в якому вимагалось прийняти до [PERSON] заходи медичного характеру. До заяви головного лікаря додано висновок лікаря-психіатра, який огляд [PERSON] не проводив. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 р. надано згоду на психіатричний огляд [PERSON] у примусовому порядку. Вказане рішення суду скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12 серпня 2013 р. Позивач вважає, що головний лікар-психіатр [PERSON] безпідставно звернувся до суду із заявою про психіатричний огляд у примусовому порядку [PERSON], оскільки не мав достатньої інформації, яка б обґрунтовувала необхідність психіатричного огляду. 12 липня 2013 р. головний лікар-психіатр комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню у примусовому порядку. Обґрунтовуючи свою заяву, відповідач зазначив, що [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебувала, за медичною допомогою не зверталась; 11 липня 2013 р. доставлена спеціалізованою бригадою швидкої допомоги на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 р. про психіатричний огляд у примусовому порядку, у лікарні оглянута лікарем-психіатром, направлена на стаціонарне лікування з приводу психічного розладу. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2013 р. надано згоду на госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню у примусовому порядку. Вказане рішення скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 8 серпня 2013 р. Позивач вважає, що головний лікар-психіатр [PERSON] безпідставно звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню у примусовому порядку, оскільки висновок комісії лікарів-психіатрів складено необьєктивно, порушено принцип презумпції психічного здоров'я, закріплений ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу». З наведених підстав позивач просить суд визнати незаконними дії Головного лікаря-психіатра комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] щодо звернення 20 червня 2013 р. до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про психіатричний огляд у примусовому порядку [PERSON], 12 липня 2013 р. - до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню у примусовому порядку. Позивач [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволені позову. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, в судовому засіданні пояснила, що заяви головного лікаря-психіатра від 20 червня 2013 р. та 12 липня 2013 р. подані до судів у відповідності з вимогами Закону України «Про психіатричну допомогу». Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» в Україні дії презумпція психічного здоров'я. Це означає, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У пункті 69 доповіді Спеціального доповідача (А/HRC/22/53) на Генеральній Асамблеї ООН зазначено, що ступінь психічної хвороби сама по собі не є достатньою підставою для позбавлення особи свободи. Згідно зі ст. 9 ч.2 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» застосування примусових заходів медичного характеру щодо осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, обмеження прав інших громадян у вигляді примусового медичного огляду або примусової госпіталізації, а також у зв'язку з проведенням карантинних заходів допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. У відповідності зі ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади; психічні розлади - це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку; усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Право фізичної особи оскаржити неправомірні рішення і дії медичних працівників, закладів та органів охорони здоров'я передбачено ст. 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я». Згідно ст. 25 ч.6 Закону України «Про психіатричну допомогу» до суду можна оскаржити рішення лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) про обмеження прав осіб, яким надається психіатрична допомога. В судовому засіданні належними доказами встановлені наступні обставини і визначені відповідні до них правовідносини. [PERSON], [INFO], на обліку у лікаря-психіатра не перебувала, за медичною допомогою не зверталась. 20 червня 2013 р. головний психіатр Департаменту охорони здоров'я Запорізької облдержадміністрації (він же головний лікар-психіатр комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради) [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про психіатричний огляд [PERSON] у примусовому порядку. (а.с. 1 цивільної справи № 334/5297/13-ц) До заяви додано копію звернення начальника Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 17 червня 2013 р. та висновок лікаря-психіатра від 19 червня 2013 р. У звернені начальника Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 17 червня 2013 р. зазначено, що до відділу надійшло колективне звернення мешканців будинку [ADDRESS], співробітників КП «Основаніє», відділення «Банку «Кіпр», ресторану «Сушія», на [PERSON], яка вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, відповідальність за які передбачена нормами Кримінального кодексу України. Згідно наданих пояснень, [PERSON] являє собою безпосередню небезпеку для оточуючих, систематично висловлює погрози, скоює напади, ображає мешканців будинку, порушує їх спокій; має стійкі антисоціальні риси, звички, поведінку в побуті, що створює реальну загрозу повторення протиправних дій, скоєння більш тяжких та резонансних дій. З наведених підстав заявник просив здійснити медичний огляд [PERSON] та вжити до неї заходів медичного характеру як до особи, що являє собою безпосередню небезпеку для оточуючих. У звернені зазначено, що до нього додаються матеріали, у т.ч. колективне звернення мешканців будинку [ADDRESS], яке в матеріалах цивільної справи відсутнє. (а.с. 3-12 цивільної справи № 334/5297/13-ц) У доданому до заяви головного психіатра висновку лікаря-психіатра від 19 червня 2013 р. зазначено, що у зв'язку із заявою (звернення начальника Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 17 червня 2013 р.) та наданими документами з поясненнями лікар-психіатр приходить до висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад і її поведінка представляє собою безпосередню загрозу для оточуючих. З метою запобігання [PERSON] соціально-небезпечних дій та захисту прав інших осіб, вона потребує примусового психіатричного огляду щодо оцінки її психічного стану та вирішення питання про обсяг необхідного лікування. (а.с. 2 цивільної справи №334/5297/13-ц) У заяві головного психіатра до Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2013 р. зазначено, що згідно висновку лікаря-психіатра є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність тяжкого психічного розладу у [PERSON], внаслідок чого вона вчиняє дії, що являють собою небезпеку для оточуючих. (а.с. 1 цивільної справи № 334/5297/13-ц) Суд вважає, що заява головного лікаря-психіатра [PERSON] до Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2013 р. подана безпідставно з огляду на наступне. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров'ю у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обгрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. У випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої цієї статті, заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обгрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду. У відповідності зі ст. 279, 280 ЦПК України за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи . У заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра. У заяві, поданій головним лікарем-психіатром [PERSON] до Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2013 р. зазначено, що підставою для надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність тяжкого психічного розладу у [PERSON], внаслідок чого вона вчиняє дії, що являють собою небезпеку для оточуючих. Висновок головного лікаря-психіатра, викладений в заяві до суду, про наявність підстав для проведення психіатричного огляду [PERSON] ґрунтується на сумнівному висновку лікаря-психіатра від 19 червня 2013 р., який без огляду пацієнта прийшов до висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад і її поведінка представляє собою безпосередню загрозу для оточуючих. (а.с. 2 цивільної справи №334/5297/13-ц) Висновок лікаря-психіатра від 19 червня 2013 р. про те, що поведінка [PERSON] представляє собою безпосередню загрозу для оточуючих, є необґрунтованим, що суперечить вимогам ст. 11 ч.7 Закону України «Про психіатричну допомогу», згідно яким лікар-психіатр направляє до суду заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку у разі встановлення обгрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника. Як свідчать матеріали дослідженої в судовому засіданні цивільної справи №334/5297/13-ц, звернення, яке стала підставою для подання головним лікарем-психіатром заяви до суду про проведення психіатричного огляду [PERSON] в примусовому порядку, подана 17 червня 2013 р. начальником Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Відповідно до ст. ст. 11 ч.7 Закону України «Про психіатричну допомогу» заява (про психіатричний огляд особи) повинна містити відомості, що обгрунтовують необхідність проведення такого огляду. В заяві начальника Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області зазначено, що [PERSON] вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, відповідальність за які передбачена нормами Кримінального кодексу України, проте жодного кримінального провадження проти неї не порушено. У зазначеній заяві також вказано, що згідно наданих пояснень, [PERSON] являє собою безпосередню небезпеку для оточуючих, систематично висловлює погрози, скоює напади, ображає мешканців будинку, порушує їх спокій; має стійкі антисоціальні риси, звички, поведінку в побуті, що створює реальну загрозу повторення протиправних дій, скоєння більш тяжких та резонансних дій. Між тим, додані до заяви пояснення громадян не свідчать про вчинення або виявлення намірів [PERSON] вчинити дії, що являють собою безпосередньо небезпеку для неї чи оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, що є безумовною підставою для проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника згідно з положеннями ст. 11 ч.3 Закону України «Про психіатричну допомогу». Крім того, надані до суду разом із заявою головного лікаря-психіатра матеріали не містять жодних даних про те, що [PERSON] відмовилась від проходження психіатричного огляду. Вказані висновки суду підтверджуються висновком за результатами клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров'я України від 25 липня 2013 р., згідно якому при прийняті рішення про проведення психіатричного огляду [PERSON] без її усвідомленої згоди, порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», що полягало в недостатньому обґрунтуванні необхідності психіатричного огляду та відсутності переконання у відмові [PERSON] пройти психіатричне обстеження добровільно. (а.с. 25-30) Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що дії головного лікаря-психіатра комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] щодо звернення 20 червня 2013 р. до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про психіатричний огляд у примусовому порядку [PERSON] є такими, що суперечать зазначеним вище нормам міжнародного права та законодавства України, що є підставою для визнання їх незаконними. Вирішуючи вимоги позивача про визнання незаконними дії Головного лікаря-психіатра комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] щодо звернення 12 липня 2013 р. до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню у примусовому порядку, суд приймає до уваги наступне. Відповідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законне затримання психічно хворих. 12 липня 2013 р. головний психіатр Департаменту охорони здоров'я Запорізької облдержадміністрації [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню у примусовому порядку. (а.с. 1 цивільної справи № 333/5583/13-ц) До заяви додано копію звернення начальника Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 17 червня 2013 р. та висновок комісії лікарів-психіатрів від 12 липня 2013 р. (а.с. 2, 4 цивільної справи № 333/5583/13-ц) У звернені начальника Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 17 червня 2013 р. зазначено, що до відділу надійшло колективне звернення мешканців будинку [ADDRESS], співробітників КП «Основаніє», відділення «Банку «Кіпр», ресторану «Сушія», на [PERSON], яка вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, відповідальність за які передбачена нормами Кримінального кодексу України. Згідно наданих пояснень, [PERSON] являє собою безпосередню небезпеку для оточуючих, систематично висловлює погрози, скоює напади, ображає мешканців будинку, порушує їх спокій; має стійкі антисоціальні риси, звички, поведінку в побуті, що створює реальну загрозу повторення протиправних дій, скоєння більш тяжких та резонансних дій. З наведених підстав заявник просив здійснити медичний огляд [PERSON] та вжити до неї заходів медичного характеру як до особи, що являє собою безпосередню небезпеку для оточуючих. У звернені зазначено, що до нього додаються матеріали, у т.ч. колективне звернення мешканців будинку [ADDRESS], яке в матеріалах цивільної справи відсутнє. (а.с. 5-11 цивільної справи № 333/5583/13-ц) У доданому до заяви головного психіатра висновку комісії лікарів-психіатрів від 12 липня 2013 р. зазначено, що стан [PERSON] можна кваліфікувати як розлад особистості і поведінка внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба), паранояльний синдром з агресивними діями; від пропонованої госпіталізації категорично відмовилась; у відповідності зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація мотивована; подальше лікування можливе тільки в умовах стаціонару. (а.с. 2 цивільної справи № 333/5583/13-ц) Суд вважає, що заява головного лікаря-психіатра [PERSON] до Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2013 р. подана безпідставно з огляду на наступне. У відповідності зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», на яку посилаються головний лікар-психіатр у заяві до суду та комісія лікарів-психіатрів у висновку, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що обов'язковою умовою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку є встановлення в особи тяжкого психічного розладу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. У відповідності зі ст. 279, 280 ЦПК України за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. У заяві про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про примусову госпіталізацію додається висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. У випадках, коли відповідно до закону госпіталізація у примусовому порядку була проведена за рішенням лікаря-психіатра і визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів, психіатричний заклад, в якому перебуває особа, направляє до суду заяву про її госпіталізацію у примусовому порядку протягом 24 годин. У заяві, поданій головним лікарем-психіатром [PERSON] до Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2013 р. зазначено, що за результатами огляду [PERSON] лікарем-психіатром у неї встановлено психічний розлад; висновком комісії лікарів-психіатрів у [PERSON] встановлено розлад особистості і поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба), паранояльний синдром з агресивними діями. При цьому, як у заяві головного лікаря-психіатра до суду, так і у висновку комісії лікарів-психіатрів не зазначено, що вказане захворювання є тяжким психічним розладом, що є обов'язковою умовою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Як зазначено вище, ознаками тяжкого психічного розладу є затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті, які позбавляють особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Між тим, ані заява головного лікаря-психіатра про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку, ані додані до неї документи не містять інформації про наявність у неї вказаних ознаків тяжкого психічного розладу, передбачених ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу». Подані до суду головним лікарем-психіатром документи про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку не містять також інформації про вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, що також є обов'язковими умовами для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». При цьому посилання представника відповідача про те, що така інформація міститься у зверненні начальника Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 17 червня 2013 р. та доданих до нього матеріалів, суд не приймає до уваги, оскільки вказані матеріали не свідчать про вчинення або виявлення намірів [PERSON] вчинити дії, що являють собою безпосередньо небезпеку для неї чи оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Висновок суду про відсутність підстав для направлення до суду заяви про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку кореспондується з висновком Апеляційного суду Запорізької області, викладеним в рішенні від 8 серпня 2013 р., в якому зазначено, що ні в суді першої інстанції, на під час розгляду справи в апеляційній інстанції заявником не було надано доказів, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередньо небезпеку для неї чи оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. (а.с. 16-18) Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що дії головного лікаря-психіатра комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] щодо звернення 12 липня 2013 р. до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку є такими, що суперечать зазначеним вище нормам міжнародного права та законодавства України, що є підставою для визнання їх незаконними. Визнаючи дії відповідача незаконним, суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, в окремих рішеннях якого зазначалось, що людина не повинна позбавлятись волі, доки не доведено, що людина є хворою; психічна хвороба має бути такого ступеню та характеру, які б виправдовували обов'язкове позбавлення волі; одним з необхідних елементів законності позбавлення волі психічно хворих є відсутність свавілля; позбавлення волі є такою суровою мірою, що воно може бути виправданим лише коли інші засоби, менш жорстокі, були недостатні для захисту особистого або суспільних інтересів. (справи: Коровіни проти Росії, Загідуліна проти Росії, Петухова проти Росії, Bures v Chech)

Outcome: approved