Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Заявленими та уточненими заявою від 10 червня 2020 року вимогами позивач просить суд ухвалити рішення, яким виділити позивачеві належну йому 1/2 частину із спільного майна, яким є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позивачем суду повідомлено наступне. Сторони у справі є співвласниками зазначеного будинку та земельних ділянок згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом та після визначення часток сторін по 1/2 за кожним дане майно є спільним частковим. В теперішній час позивач просить виділити в натурі йому частку з такого майна. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження і підстав для переходу до іншого виду проваджень судом не встановлено. Відповідач не скористалася своїм правом надати до суду відзив на позов, свого ставлення до позовних вимог не висловила. Проаналізував заявлений позов та ставлення відповідача до нього, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, є співвласником спірного майна у 1/2 частині з 2010 року, отримував код платника податків (а.с.25-26) та поніс судові витрати при вирішенні даного спору. [INFO] померла мати сторін - [PERSON] . На момент смерті останній на праві приватної власності належало спірне майно. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 31.03.2010 року, виданих державним нотаріусом Третьої Житомирської державної нотаріальної контори Семенюк В.Ю., позивач є власником 1/2 частини спірного майна (а.с. 8, 11-12). Інша частина такого майна згідно цих же свідоцтв про право на спадщину за заповітом належить відповідачу - [PERSON] . Відповідач має зареєстроване місце проживання у м. Житомирі з 2000 року (а.с.29), про існування даної справи повідомлялася як за адресою реєстрації, так і за такою фактичного місця проживання (а.с. 38-39, 43-44). Висновком проведеної у справі експертизи №907/04-2020 від 23 квітня 2020 року встановлено наступне. Поділ спірного житлового будинку відповідно до часток співвласників по 1/2 частці, не вбачається можливим. Суду запропоновано чотири варіанти поділу житлового будинку, господарських будівель і споруд із відступом від рівності часток співвласників. Рішенням органу місцевого самоврядування (виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області) № 66 від 21 травня 2020 року надано дозвіл на поділ спірного будинку та господарських споруд у запропонованих висновком експерта №907/04-2020 варіантах. Після проведення експертизи та надання згоди на поділ спірного майна органом місцевого самоврядування позивач звернувся до суду із клопотанням, яким просив виділити йому у власність майно відповідно до 1 варіанту поділу житлового будинку з відступом від рівності часток. В той же час, враховуючи висновок експерта, відмовився від позовної вимоги №2 про поділ земельних ділянок. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Згідно статті 1 Першого Протоколу від 20 березня 1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1 статті 356 ЦК України передбачає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року по справі № 6-12цс13, кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У відповідності до частини першої статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Положенням статті 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною третьою статті 364 цього Кодексу визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25 грудня 2015 №1127. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 3 квітня 2013 року по справі №6-12цс13, аналізуючи зміст норм статей 183, 358, 364 Цивільного кодексу України, зробила висновок, що виділ часток (поділ) майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину майна із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання такого майна в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Крім того, за змістом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України наведених в п.14 постанови від 22 грудня 1995 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", об`єкт нерухомого майна, який є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі (виділу частки з нього), якщо можливо виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі приміщення або які можна переобладнати в такі. У відповідності до пункту 1.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. № 7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що дане спірне майно є їх спільною частковою власністю. Позивач, як його співвласник, виявив бажання виділити свою частку у такому майні. Дані вимоги позивача є ґрунтовними та такими, які передбачені законодавством України, а отже можуть бути задоволені судом. Аналіз даних фактичних обставин справи дає достатні підстави суду вважати, що між сторонами наявний спір, який підсудний даному суду і має бути ним вирішений відповідно до зазначених норм матеріального закону. Відповідно до висновку експертизи та листа органу місцевого самоврядування поділ житлового будинку є можливим та відповідає будівельним та іншим нормам. Суд вирішує виділити позивачеві його частину із спірного майна за першим варіантом експертизи, як такий, який задовольнить потреби сторін щодо даної власності. Вирішив даний спір по суті, суд вирішує стягнути з відповідача судові витрати за розгляд даної справи, які складаються із сплаченого судового збору у розмірі 1 148 гривень. Доказів про інші витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, суду не надано та не заявлялося позивачем. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved