Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

В липні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2006 року по 01 червня 2014 року в сумі 150057,37 грн., відшкодування моральної шкоди. В подальшому відповідно до заяви від 17 вересня 2014 року позивачка відмовилась від позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Відповідно до заяви від 26 травня 2015 року (т. 2 а.с. 95-96) збільшила свої позовні вимоги, відповідно до яких просила стягнути з відповідачів заборгованість по заробітній платі за період роботи з 01 вересня 2008 року по 01 червня 2014 року разом з індексацією в сумі 131516,73 грн. (розрахунок т. 2 а.с. 118), грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з 01 червня 2006 року по 01 червня 2014 року в розмірі 10000 грн., вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 1250 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 17137 грн. (розрахунок т. 2 а.с. 123) та моральну шкоду в розмірі 2000 грн.. В судовому засіданні позивачка, яка була допитана ще і в якості свідка, та її представник підтримали свої позовні вимоги і просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі перед позивачкою відсутня, оскільки вона отримувала заробітну плату, куди входила і індексація, що підтверджується відповідними видатковими касовими ордерами, в яких ставила свій підпис про її отримання, вихідна допомога їй також була виплачена на підставі видаткового касового ордеру від 04 червня 2014 року, у звязку з чим підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку немає; компенсація за невикористані відпустки стягненню не підлягає, оскільки позивачка фактично була відсутня на робочому місці, тому відповідно до приписів ст. 82 КЗпП України та ст. 9 ЗУ «Про відпустки», підстав для надання відпусток позивачці не було, вимоги щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. Суд, вислухавши позивачку, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Маріупольською філією ТОВ ТД «Кампус [PERSON]» з 01 червня 2006 року по 01 червня 2014 року. (т. 1 а.с. 42-43). Наказом № 2 від 01 червня 2014 «Про скорочення чисельності працівників» [PERSON] звільнено з посади заступника директора Маріупольської філії ТОВ ТД «Кампус [PERSON]» у звязку зі скороченням чисельності працівників, повязаним зі зміною в організації праці за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку. (т. 1 а.с. 115) Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема п. 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Видатковим касовим ордером від 04 червня 2014 року підтверджується факт виплати вихідної допомоги позивачці (т. 1 а.с. 270), тому її позовні вимоги в цій частині суд вважає безпідставними. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. [PERSON] було звільнено 01 червня 2014 року. Згідно табелю обліку робочого часу вказаний день був вихідним. Між тим, суд не перевіряє законність звільнення позивачки, оскільки відповідно до заяви [PERSON] від 28 жовтня 2014 року остання відмовилась від позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т. 1 а.с. 65), вказана відмова була прийнята судом, про що постановлено ухвалу від 29 жовтня 2014 року. (т. 1 а.с. 108) З заявою про виплату вихідної допомоги позивачка не зверталась, розрахунок з нею було проведено 04 червня 2014 року за ініціативою роботодавця, тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Позивачка, збільшивши розмір позовних вимог, просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01 вересня 2008 року по 01 червня 2014 року. Між тим, доказів щодо невиплати їй заробітної плати за вищевказаний період суду не представлено. Натомість відповідачем були надані завірені копії видаткових касових ордерів, відповідно до яких встановлено, що позивачка отримувала заробітну плату в вересні 2008 року (видатковий касовий ордер серія 01АААВ 944071 (т. 1 а.с. 218-а), в жовтні 2008 року (видатковий касовий ордер 01АААВ 944073 (т. 1 а.с. 219), в листопаді 2008 року (видатковий касовий ордер серія 01АААВ 944081 (т. 1 а.с. 219), в грудні 2008 року (видатковий касовий ордер серія 01АААВ 944089 (т. 1 а.с. 219-а), в січні 2009 року (видатковий касовий ордер серія 01АААВ 944095 (т. 1 а.с. 223), в лютому 2009 року (видатковий касовий ордер серія 01АААВ 944100 (т. 1 а.с. 223), в березні 2009 року (видатковий касовий ордер (т. 1 а.с. 224), в квітні 2009 року (видатковий касовий ордер (т. 1 а.с. 224), в травні 2009 року (видатковий касовий ордер (т. 1 а.с. 225). Оригінали перелічених ордерів суду не надано у звязку з їх знищенням внаслідок затоплення, що підтверджується відповідним актом від 17 квітня 2015 року (т. 3 а.с. 56). Крім того, в якості доказу виплати заробітної плати позивачці відповідачем були надані видаткові касові ордери за період з червня 2009 року по червень 2014 року, з яких вбачається, що позивачка щомісяця протягом вказаного періоду отримувала заробітну плату на підприємстві відповідача. За клопотанням позивачки по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, якою слід було зясувати чи належить підпис у видаткових касових ордерах [PERSON], для чого в розпорядження експертові було надано оригінали видаткових касових ордерів за період з червня 2009 року по червень 2014 року. Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 160 від 12 травня 2015 року визначити ким, [PERSON] або іншою особою виконано підписи в графі «Підпис одержувача» у видаткових касових ордерах за період з червня 2009 року по червень 2014 року включно не є можливим, оскільки були виявлені як збіжні ознаки так і розбіжні ознаки з підписами [PERSON] Встановлені збіжні ознаки по відношенню до наданих підписів не суттєві, так як в своїй більшості відносяться до числа ознак, які часто зустрічаються в простих за складом почерках багатьох осіб. Що ж стосується розбіжних ознак, то зясувати їх походження (чи є вони результатами варіаційності підпису [PERSON] чи викликані іншими причинами) не є можливим із-за малого обєму графічного матеріалу, що обумовлено стислістю підписів. (т. 2 а.с. 71-88) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює на підприємстві відповідача з 2006 року. [PERSON] отримувала заробітну плату щомісяця, про що ставила свій підпис у видаткових касових ордерах. Між тим, вона фактично не працювала, а з*являлась на роботі в середньому 5-6 разів на місяць. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] виходила на роботу приблизно 5-8 разів на місяць. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка виходила на роботу приблизно 5-6 разів на місяць, між тим отримувала заробітну плату під підпис у відповідних видаткових касових ордерах. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі у підприємства відповідача перед позивачкою відсутня у звязку із своєчасною виплатою заробітної плати. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення індексації з компенсацією, суд зазначає, що відповідно до ст. 33 Закону України Про оплату праці в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України Про індексацію грошових доходів населення та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Обєктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З наданих представником відповідача відомостей про виплату індексації заробітної плати [PERSON] В.П., вбачається, що під час роботи останньої на підприємстві за період з 01 червня 2006 року по 01 червня 2014 року їй нараховувалась індексація внаслідок чого за вказаний період відсутня заборгованість з індексації та компенсації. (т. 3 а.с. 57-59) Зазначений розрахунок позивачкою не оспорюється та не спростовується, він перевірений судом і визнається таким, що відповідає вимогам Порядку, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». У звязку з цим суд не може погодитись з розрахунками позивачки, які проведені без зазначення базових місяців, якими відповідно до положень п. 5 Порядку є місяці, в яких відбувалось підвищення розмірів заробітної плати випереджаючим шляхом. Тому розрахунок позивача не може бути визнаний вірним та братися до уваги при вирішенні спору. За таких обставин вимоги позивачки про стягнення невиплаченої індексації з компенсацією задоволенню не підлягає. Позивачкою також заявлені позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки в період з 01 червня 2006 року по 01 червня 2014 року в сумі 10000 грн., на стягненні якої вона наполягала в судовому засіданні, яке відбулось 30 липня 2015 року, між тим не надавши суду детального розрахунку вказаної суми. З приводу зазначеної вимоги суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають в трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітна плата. Згідно з вимогами ст. 82 КЗпП України, ст. 9 Закону України «Про відпустки», час, коли працівник перебував у трудових відносинах, але фактично не працював, не включається до стажу роботи, що дає право на чергову відпустку. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що для обрахування стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, в першу чергу має значення час фактичної роботи протягом робочого року, за який надається відпустка. Як вже зазначалось, в судовому засіданні було встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з підприємством відповідача, між тим, аналізуючи надані відповідачем табелі обліку робочого часу за весь період роботи позивачки, а саме з червня 2006 року по червень 2014 року (т. 2 а.с. 136-169, т. 3 а.с. 1-53), суд підсумовує, що в них зафіксовано від 2 до 10 явок позивачки на роботу щомісяця протягом вказаного періоду. Факти регулярних неявок на роботу підтвердили в судовому засіданні і свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З огляду на встановлені факти суд вважає, що вимога позивачки про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки є безпідставною, оскільки позивачка не набула такого права. У звязку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відсутні підстави для відшкодування і моральної шкоди. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: dismissed