Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті батька який помер и05.01.2017 року в м. Луганськ. В судове засідання заявник не з'явилась попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Від заінтересованої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, не заперечуючи проти задоволення заявлених вимог. Від свідка [PERSON] до суду надійшла заява в якій вона засвдічує факт того, що її чоловік [PERSON], [INFO], помер - [INFO]. у м. Луганськ від анемії, внутрішньої кровотечі шлунково-кишкового тракту. Також вказала, що підтверджуючим документом є свідоцтво про смерть видане у ЛНР. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку , що заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження [NUMBER] від 21.08.1967р., та Свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 24.06.1989р., - померлий, [PERSON] є батьком заявниці - [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] в населеному пункті - м. Луганськ - помер громадянин України [PERSON] [INFO] Померлий похований в місті Луганську. Причина смерті: анемія, шлунково - кишкова кровотеча, гострі виразки шлунково- кишкового тракту. Єдиними наявними документами у заявника, що підтверджують факт смерті померлого на території, непідконтрольній державній владі території України, що відповідно до Постанови Верховної ради України від 17.03.2015 року №254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» одночасно є тимчасово окупованою територією України, є: довідка про причину смерті від «05» січня 2017 року б/№ ; свідоцтво про смерть від «05»січня 2017 року [NUMBER], що видані медичними закладами, незаконними органами реєстрації, що знаходяться на території, непідконтрольній державній владі України Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а)лікарське свідоцтво про смерть (форма № 1 Об/о) установленої форми; б)фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-І/о) установленої форми; в)лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г)рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д)повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е)повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Факт смерті, - [PERSON] заявник підтверджує наступними документами: довідкою про причину смерті від «05» січня 2017 року б/№ ; свідоцтво про смерть від «05»січня 2017 року [NUMBER], що видані медичними закладами, незаконними органами реєстрації, що знаходяться на території, непідконтрольній державній владі України. Однак, вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями". У зв'язку з цим наявні документи не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно заявнику для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Факт смерті [PERSON], також підтверджується письмовими поясненнями свідка - [PERSON], яка була дружиною померлого. Статтями 234-235, 256-259 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку. Відповідно до статті 257-1 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, зазначені в Законі України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» також визначаються як тимчасово окуповані території. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні з порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Виходячи наведеного суд, вважає, що в судовому засіданні встановлено факт того, що [INFO] в населеному пункті - м. Луганськ, помер громадянин України [PERSON] [INFO], який похований в місті Луганську, а тому заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а рішення підлягає негайному виконанню. На підставі наведеного та

Outcome: approved