Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням: квартирою за [ADDRESS], так як [PERSON] не проживає в вищезазначеній квартирі, починаючи з серпня 2015 року по даний час без поважних причин, а проживає з серпня 2015 року по даний час за адресою: [ADDRESS] зі своїм батьком [PERSON] Вказуючи на те, що їй на праві приватної особистої власності належить квартира за [ADDRESS]. На жилій площі в даній квартирі вона не зареєстрована, а зареєстрований її син - [PERSON] і [PERSON], котра є рідною донькою [PERSON], з якою [PERSON] проживав однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу. [PERSON] померла [INFO]. А в серпні 2015 року після того, як [PERSON] захворіла та потрапила до лікарні, де й померла, приїхав батько [PERSON] - [PERSON] і забрав свою рідну доньку до себе додому, де вона на даний час і проживає. У зв'язку з тим, що [PERSON] не виконав їхню домовленість в серпні 2015 року щодо зняття своєї доньки з реєстрації з вищевказаної адреси, а їй необхідно оформити субсидію щодо користування природним газом та електроенергією, вона позбавлена можливості розпорядитися своєю квартирою: оформити договір дарування чи договір купівлі-продажу, тобто [PERSON] перешкоджає їй користуватись і розпоряджатись своєю власністю, позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Представник [PERSON] - адвокат Шумейко П.П. в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності. [PERSON] - законний представник [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, позов визнав. Служба у справах дітей та сім'ї Васильківської районної адміністрації в судове засідання представника не направила, повідомлена належним чином про розгляд справи (а.с.35). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власницею квартири під [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування квартири від 27.04.2012 року серії ВРС № 133421, посвідченим нотаріально та зареєстрованим в електронному Реєстрі прав (а.с. 9, 10). Як вбачається з Довідки Виконавчого комітету Саливонківської сільської ради від 17 жовтня 2016 року № 963, в [ADDRESS] зареєстровано 2 чоловік: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). З акту обстеження побутових умов від 17 жовтня 2016 року вбачається, що під час обстеження проживаючих в квартирі в [ADDRESS], було встановлено, що за даною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON], в квартирі дійсно проживає один [PERSON], [PERSON] не проживає в даній квартирі з серпня 2015 року. На даний час вона проживає разом із своїм батьком [PERSON] в Кіровоградській області Добровеличківський район село Піщаний Брід (а.с. 16). Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 163 ЖК України, встановлено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частинами 1 та 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами те, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], [PERSON] не є членом сім'ї позивача і з серпня 2015 року не проживає в даній квартирі, тобто більше шести місяців, її реєстрація за вказаною адресою порушує права власника, враховуючи визнання позову законним представником [PERSON], яка, як малолітня, проживає за місцем проживання свого батька, то останню слід визнати такою, що втратила право користування спірною квартирою. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved