Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк»), в якому просить визнати недійсним повністю кредитний договір № KF 53125, укладений 10 жовтня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Фольксбанк». В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що оскаржуваним договором передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентів за користування кредитом всупереч вимогам ч.4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ч.ч.2,3 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вважає несправедливою умову договору, якою передбачено, що визнання недійсними окремих частин правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, оскільки така обмежує права позичальника. Також покликається на те, що несправедливою є умова, якою передбачено встановлення додаткових обов'язків позичальника залежно від строків надіслання повідомлення банком про здійснення внесків, час яких не настав, а не отримання повідомлень банку позичальником. В судовому засіданні 16 квітня 2014 року представник позивача подав заяву про зміну предмета позову, в якій просить суд визнати недійсним повністю кредитний договір № KF 53125, укладений 10 жовтня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «ВіЕс Банк» та визнати недійсними повністю додатки №2 та №3 від 04 листопада 2008 року до вказаного кредитного договору. Обґрунтуванням заяву тим, що додатки є невід'ємними частинами договору, а тому дані вимоги підлягають до спільного розгляду. Позивач в судові засідання жодного разу не з'явився, хоча належним чином був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи, у зв'язку із чим ухвалою від 17 вересня 2014 року позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду. Вказана ухвала скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року. У зв'язку із неявкою позивача та за його клопотаннями судове засідання відкладалось 31 березня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 01 жовтня 2015 року, 16 листопада 2015 року. Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні суду з 04 лютого 2014 року, позивач жодного разу не з'явився до суду, розгляд справи неодноразово відкладався через неявку та за його клопотаннями, а тому, з метою забезпечення доступу [PERSON] до правосуддя та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, уникнення судової тяганини, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача на підставі наявних у справі даних і доказів, які суд вважає достатніми. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надав письмові заперечення, в яких вказує, що [PERSON] та ПАТ «Фольксбанк» погоджено всі істотні умови оскаржуваного кредитного договору, такий укладений згідно вимог чинного законодавства, позивач був ознайомлений з усіма умовами договору та добровільно погодився на такі, про що свідчать його підписи. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, права, обов'язки сторін та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 жовтня 2008 року між ВАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та [PERSON] укладено Кредитний договір № KF 53125, відповідно до п.1.1. якого, Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти в сумі 226800,00 доларів США строком на 15 років (а.с.6-8). 04 листопада 2008 року між сторонами був укладений Додаток №2 до Кредитного договору № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, предметом якого є те, що сторони дійшли згоди змінити процент за користування кредитом, встановлений Кредитним договором № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, у зв'язку із чим, процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 15,00% річних (а.с.30). Також 04 листопада 2008 року між сторонами був укладений Додаток №3 до Кредитного договору № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, предметом якого є те, що з 04 листопада 2008 року внести зміни в п.1.1,1.2 Кредитного договору № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року та викласти його в наступній редакції: «п.1.1 Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти в сумі 213675,00 доларів США; п.1.2. Позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених Кредитним договором. Позичальник зобов'язується починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати повернення кредиту щомісячно частинами в сумі не менше 1187,00 доларів США в термін не пізніше останнього робочого дня місяця. Останній платіж сплачується в розмірі залишку заборгованості по кредиту в термін не пізніше 10 жовтня 2023 року.» (а.с.31). В укладеному кредитному договорі № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема, щодо форми договору (проста письмова форма), суми кредиту (226800,00 доларів США), строк на який укладається кредитний договір (15 років), річна відсоткова ставка за користування коштами (13,5 %), куди буде спрямовано отримані кошти (погашення заборгованості по споживчому кредиту в ЛФ КБ «Західінкомбанк»). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. За вимогами ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, заключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач стверджує, що під час укладання договору про надання споживчого кредиту не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Позивач посилається на те, що ненаданням вказаної інформації його введено в оману щодо дійсних умов кредитного договору, а відповідно і сформувало в нього хибну думку щодо умов кредиту. Однак, в судовому засіданні встановлено за допомогою належних та допустимих доказів, які були перевірені судом, що відповідачем повністю дотримано вимог щодо оформлення даного правочину, що підтверджується належними копіями Заяви - Анкети заповненої Позивачем від 01 жовтня 2008 року, кожен аркуш якої підписаний заявником, Додатком до Заяви - Анкети, Анкети - Опитувальника (Додатку № 2 до Заяви - Анкети), Повідомлення про надання споживачеві достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (Додаток № 3 до Заяви - Анкети) від 01 жовтня 2008 року, Розрахунку платежів та ефективної ставки за кредитом від 01 жовтня 2008 року. Копії даних доказів свідчать про те, що відповідачем доведено до відома інформацію позивачу в межах визначених законом. Суд не приймає до уваги, як належні та допустимі твердження позивача про неможливість надати належну оцінку укладеному договору та фінансового ризику оскільки при оцінці фінансового стану позичальника, позивач особисто подав інформацію про місце праці, про освіту, інші дані. Згідно отриманої інформації, відображеної в Заяві - Анкеті, він здобув вищу економічну освіту і надавав посередницькі послуги при купівлі продажу нерухомості. Також, він користувався кредитними коштами у Банк «Львів», «Укрсиббанк», «Правекс банк» та «Західінкомбанк», а отже як фізична особа міг та усвідомлював економічну ситуацію в країні і мав можливість прогнозувати її розвиток. Окрім того, мав можливість порівняти умови кредитування в різних фінансових установах. А отже дані обставини свідчать про те, що у нього був належний рівень знань та особистого досвіду, який дозволив йому спрогнозувати і врахувати можливі ризики при укладені правочину даної категорії. Як вбачається з договору кредиту позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору. Так, в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. Окрім того, в розділі Х Кредитного договору, позичальник - позивач, повторно наголосив на тому, що погоджується з істотними умовами договору, свою дієздатність та правоздатність, а також про факт підтвердження повідомлення позивача у письмовій формі про умови кредитування у Банку. Також представником відповідача в судовому засіданні наголошено, що банк жодним чином не змушував підписувати договір. Позивач мав право на вільний вибір будь - якої фінансової установи для укладення такого правочину, тому дані щодо неможливості укладення іншого договору, як у цьому банку так і в іншій фінансовій установі суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений договір про надання споживчого кредиту був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився зі всіма вказаними істотними умовами. Згідно договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позичальника повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони діяли добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать підписи на договорі. З наявної в договорі кредитування інформації не вбачається нечіткості, двозначності, незрозумілості та інших ознак використання нечесної підприємницької діяльності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання такого недійсним. Крім цього, Відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», отримав Банківську ліцензію № 31 від 10 жовтня 1991 року за номером 25, з відповідними дозволами, якою надано право на укладення правочинів з використанням іноземної валюти. Відповідно до п.11 Постанови № 5 Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з цим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ дійшов до висновку, що суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги позивача безпідставними, так як такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження позовних вимог, а тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed