Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - інваліда, додаткових витрат викликаних хворобою дитини та стягнення аліментів на утримання матері у зв'язку з розірванням шлюбу та проживання з нею дитини - інваліда. Заявлені вимоги мотивує тим, що 15.07.2014 року зареєстрований шлюб між нею і відповідачем було розірвано. В шлюбі за час спільного проживання однією сім»єю з відповідачем народилася дитина - донька - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає з нею і знаходиться на її повному матеріальному утриманні, а батько дитини - [PERSON] на її звернення про надання доньці матеріальної допомоги не реагує. Зазначає, що відповідач являється дієздатною, фізичною особою - підприємцем; з 1993 року займається підприємницькою діяльністю, однак отримує мінливим і нерегулярний дохід; будь - яких стягнень відносно відповідача, як боржника по виконавчих документах не здійснюється. Посилається на те, що неповнолітня [PERSON], [INFO] є дитиною інвалідом з дитинства, потребує внаслідок свого незадовільного стану здоров»я додаткових витрат, зокрема пов»язаних із необхідністю придбання ліків та медичних препаратів, оскільки дитина за висновками лікарів потребує постійного медикаментозного та реабілітаційного лікування, вартість якого є для неї значно високою, дитина потребує постійного стороннього догляду, про що достеменно відомо відповідачу. В обгрунтування заявлених вимог також посилається і на те, що у зв'язку з тим, що з нею проживає неповнолітня дитина - інвалід, вона також потребує матеріальної допомоги на власне утримання у зв'язку з розірванням шлюбу. При цьому, вказує на те, що окрім спільної з відповідачем дитини інваліда, з нею також проживає і дитина - інвалід від першого шлюбу - син [PERSON], який також потребує матеріальної допомоги і її піклування. Зазначає, що відповідач свідомо ігнорує та не виконує своїх обов»язків щодо матеріального утримання як її так і їх спільної дитини інваліда; в неї на утримання доньки є достатньо мало коштів, в зв»язку з чим вона змушена звертатися в суд з вимогою про стягнення з відповідача аліментів. Посилаючись на вимоги ст.ст.76, 79, 80, 84, 88, 180, 181, 182, 184, 191 СК України, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення в суд і до досягнення донькою повноліття, а також стягнути з відповідача додаткові витрати, що викликані хворобою на утримання неповнолітньої дитини-інваліда - [PERSON], [INFO] в сумі 670,08 грн.; стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання як матері з якою проживає дитина-інвалід [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 500,00 грн., щомісячно починаючи з дня пред'явлення позову протягом всього часу проживання з нею; та судові витрати в розмірі 1948,80 грн., які складаються з з витрат пов»язаних з оплатою правової допомоги адвоката. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно викладеним в позові. Позиція позивача в судовому засіданні була підтримана і представником в її інтересах - [PERSON], який просить заявлені його довірителькою вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON], відповідно - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги визнали частково, зокрема в судовому засіданні, діючи в інтересах свого довірителя пояснили, що відповідач не ухиляється від матеріального утримання доньки [PERSON], 1997 року народження, спілкуванню з донькою; не відмовляється нести витрати на її утримання. Вважає справедливим встановлення розміру аліментів, з урахуванням прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, та визнали понесені вже позивачкою додаткові витрати. Що стосується стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача - вважають, що в цій частині заявлених вимог слід відмовити, а також вважають за необхідне відмовити в стягнення судових витрат позивачкою в сумі 1948,80 грн., оскільки вона не підтвердила дані витрати доказами. Заслухавши пояснення позивача, доповнення представника позивача, пояснення відповідно представників відповідача - [PERSON], [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з»ясувавши фактичні обставини справи, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті заявлених вимог, заперечень, в їх сукупності, у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Судом належними доказами установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, за період спільного проживання позивача і відповідача спільно однією сім»єю народилася дитина - донька [PERSON], [INFO], батьками якої є сторони, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.19). Разом з цим, шлюб зареєстрований між сторонами на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.07.2014 року було розірвано (а.с.16- 18). Як вбачається з дослідженої довідки ПП «Регіон-Центр» №3565 від 23.09.2014 року, неповнолітня [PERSON], [INFO] зареєстрована та фактично проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Медичний висновок №38 на дитину-інваліда віком до 18 років (а.с.20), а також лікарський висновок (а.с. 21) вбачається, що [PERSON], [INFO] має захворювання перенесене внаслідок органічного ураження ЦНМ в ранньому дитинстві (ДЦП) є інвалідом підгрупи А; потребує постійного медикаментозного та реабілітаційного лікування, постійного прийняття препаратів - «Цераксон»; «Гамалате»; «Алора», вартість яких згідно дослідженого чеку становить 449 грн., в сукупності з іншими ліками - 1124 грн. (а.с. 27, 128). Посвідчення (серія [NUMBER]) свідчить про те, що [PERSON], [INFO] є дитиною-інвалідом (а.с.22). отримує державну соціальну допомогу - пенсію з інвалідності, і як вбачається з доводів позивача вона становить більше 1500 грн.; разом з цим, з довідки з управління Пенсійного фонду у м. Чернівцях вбачається, що державна соціальна допомога позивачем на дитину інваліда - [PERSON] отримується в середньому розмірі в сумі 1254 грн. (а.с. 26). Крім наведеного, судом установлено, що відповідач є працездатною особою, зареєстрований як фізична особа - підприємець, разом підприємницькою діяльністю на даний час не займається. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, між сторонами не укладалися, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням у відповідача не має. З 27.10.2014 року внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с.56), офіційно не працевлаштований, перебуває на спрощеній системі оподаткування, про що свідчить свідоцтво платника єдиного податку (а.с. 25) та як свідчить довідка про доходи від підприємницької діяльності [PERSON] відсутній будь - який дохід (а.с. 50, 55). І дане повністю підтверджується, як дослідженими податковими деклараціями (а.с. 51 - 54, 58 - 62), так і показаннями свідків [PERSON] [PERSON] які в наданих відповідно поясненнях зазначали, що внаслідок того, що [PERSON] не має роботи, фактично його бізнес яким він займався перейшов до його колишньої дружини - [PERSON], він вимушений був виїхати в Росію, де як їм відомо зі слів [PERSON] він навчається і фактично почав нове життя. Факт виїзду відповідача за межі України підтверджується та визнається позивачем, оскільки саме [PERSON] в судовому засіданні надані докази про це підтверджуючі (а.с. 73 - 75). Тобто наведене, а також досліджені повідомлення державного реєстратора (а.с. 56, 57) свідчать про те, що [PERSON] припинив зайняття підприємницькою діяльністю. Аналогічно, з досліджених біржових контрактів купівлі-продажу майна (малі архітектурні споруди) - 20-тонний контейнер, площею 19,60 кв.м., 20-тонний контейнер площею 19,60 кв.м., 20 тонний контейнер (другий поверх) продані [PERSON] (а.с.69, 70, 71), фактично які позивачем оскаржують ся в суді (а.с. 78 - 91), а з повідомлення УДАІ УМВС України в Чернівецькій області, вбачається, що за відповідачем [PERSON], станом на 09.09.2014 року зареєстрований транспортний засіб марки «Opel Omega», 1987 року випуску, номер кузова [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] (а.с.72), а з повідомлення №8/3966 від 06.11.2014 р. за відповідачем [PERSON] станом на 05.11.2014 року транспортних засобів не зареєстровано (а.с.101). Крім цього, досліджені угоди про надання в користування торговельних місць від 01.01. 2013 року (а.с. 32 - 34), які були оформлені на [PERSON] після розірвання шлюбу останнього з позивачем були переоформлені, як вбачається з доводів позивача, а також показів свідків [PERSON] [PERSON] на [PERSON] При цьому судом береться до уваги і те, що позивач [PERSON] також є фізичною особою - підприємцем про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру (а.с. 24); остання є платником єдиного податку про що вбачається з дослідженого витягу (а.с. 99). Як вбачається з показів свідків [PERSON], [PERSON] видно, що позивач після розірвання шлюбу займається бізнесом, яким займався її колишній чоловік - а саме продажем пластмасових ємкостей. Дане було підтверджено і свідками [PERSON], [PERSON] Згідно дослідженого Державного акту на право приватної власності на землю вбачається, що останній було видано на ім'я позивача [PERSON] на підставі рішення Чернівецької міської ради від 07.07.1998 року №230/7 по [ADDRESS] передано земельну ділянку у приватну власність площею 0,0430 га та 0,0124 у спільному користуванні для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с.94) та відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю позивач [PERSON] рішенням 28 сесії 4 скликання Чернівецької міської ради від 02.12.2004 року №595 є власником земельної ділянки площею 0,0617 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с.95). На підставі договору довічного утримання від 22.03.1994 року (а.с.96), позивачу належить ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, розташованого в [ADDRESS]. Згідно висновку про вартість об'єкту оцінки незавершеного будівництвом житлової будівлі та земельної ділянки на [ADDRESS], на зазначеній земельній ділянці влаштовано залізобетонний фундамент площею забудови 122 кв.м., вартість об'єкта оцінки становить 293605,00 грн.(а.с.97). Вищенаведений доказ по справі повністю узгоджується і з показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які відповідно підтвердили наявність в позивача будинковолодіння по [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а також і те, що фактично на даний час дітьми - інвалідами займається [PERSON], їй допомагає її мати. Дане було підтверджено і вищенаведеними свідками. Доводи позивача в частині того, що путівка на санаторне - курортне лікування в м. Хмільник санаторій Поділля видавалася їй з дитиною органом соціального страхування спростовується, як дослідженими доказами по справі, а саме - прибутково - видатковою накладною № 939 від 15.11. 2012 року, з якої видно, що путівка виписувалася на [PERSON] (а.с. 47, 48), а також показаннями свідків [PERSON] [PERSON], які в судовому засіданні пояснювали відповідно, що [PERSON] часто придбавав для дитини і для [PERSON] путівки в санаторій. Крім цього, вказували, що позивач за рахунок [PERSON] щорічно їздила в Турцію на відпочинок. Крім цього, відповідно до звіту по кошторисах загально обов»язкового державного соціального страхування за 9 місяців 2013 року видно, що [PERSON] здійснювалися відрахування в фонд державного соціального страхування (а.с. 49). Саме і досліджені відомості Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Чернівецького обласного відділення свідчать про те, що [PERSON], будучи підприємцем перебував на обліку в Чернівецькій міській виконавчій дирекції з 17.10. 2012 року і зокрема останнім в період 2012р., 2013р. було отримано 2 путівки і тому числі і для дитини - інваліда [PERSON] та ним же оплачено, відповідно 20 і 10 % вартості загальної суми путівки (а.с. 98). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 4 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - інші обставини, що мають істотне значення. Частина 1 ст. 183 СК України передбачає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно частини 1 статті 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. У пункті 18 своєї постанови N 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що до передбаченої статтею 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Виходячи з сукупності досліджених доказів по справі, суд вважає, що при визначенні розміру аліментів слід враховувати, як матеріальне становище позивача так і матеріальне становище відповідача та обставини не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 650,00 гривень, щомісячно, починаючи з 01.10.2014 року до досягнення повноліття дитиною. Що стосується заявлених вимог відносно стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини інваліда додаткових витрат, то суд вважає, що ці вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. На підставі ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, частка кожного з батьків у додаткових витратах на дитину є предметом доказування. СК України передбачає обов'язок батьків брати участь у додаткових витратах на неповнолітніх дітей, які викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо; ст. 185 СК). Додаткові витрати на дитину можуть бути викликані тривалими або тимчасовими за своєю природою обставинами, і, відповідно, мати разовий або регулярний характер. Тому закон передбачає їх разове, періодичне або постійне покриття. Крім того, один із батьків, залежно від ситуації, що виникла, може за своїм вибором вимагати відшкодування вже понесених ним додаткових витрат на дитину, або вимагати фінансування іншим із батьків таких витрат наперед (ч. 2 ст. 185 СК). Розмір додаткових витрат визначається судом у твердій грошовій сумі. Сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат або з вимогою про їх попереднє фінансування, повинна надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їх розрахунки та обгрунтування. Батьки можуть передбачити порядок несення додаткових витрату своєму договорі про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК). У першу чергу таке вирішення питання може мати місце у разі тривалої хвороби дитини, постійної необхідності надання їй додаткових коштів. Укладення між батьками договору про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину (ч. 3 ст. 190 СК). Крім наведеного законодавцем визначено, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разових витрат, періодично або постійно, залежно від причини, що зумовила додаткові витрати. Доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що призвели до додаткових витрат на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на її навчання у платному навчальному закладі, на проведення з нею додаткових занять, на придбання спеціальних інструментів, призначених для роз витку здібностей дитини, і спеціальних допоміжних засобів, не обхідних для дитини з вадами фізичного розвитку, висновки МСЕК, судово-медичної експертизи, довідки медичних закладів, а також інші документи, які підтверджують те, що дитина страждає на тяжке захворювання або їй заподіяно травму, і свідчать про необхідність у зв'язку з цим збільшення витрат на придбання ліків, спеціальний медичний і звичайний догляд за дитиною, її побутове обслуговування, санаторно-курортне лікування тощо. Розмір додаткових витрат на дитину має обгрунтовуватись відповідними документами. Наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідками медичних закладів про вартість медичних послуг; витрати на лікування, протезування, санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками і рахунками, проїзними документами тощо. Отже, при визначенні розміру коштів, що стягуються як додаткові витрати, суд враховує як матеріальне становище позивача так і матеріальне становище відповідача незадовільний стан дитини, необхідність постійного придбання медикаментів, судом враховується при цьому і те, що фактично на придбання медикаментів [PERSON], як дитина - інвалід має знижки, що не заперечувалося в судовому засіданні позивачем, та підтверджувалося свідками [PERSON], [PERSON] Окрім того, розмір додаткових витрат має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Гаазька конвенція про право, застосовне до аліментними зобов'язаннями по відношенню до дітей, від 24 жовтня 1956 р. (беруть участь Австрія, Бельгія, Німеччина, Греція, Італія, Іспанія, Люксембург, Нідерланди, Норвегія, Португалія, Туреччина, Франція, Швейцарія, Японія) в якості основної колізійної прив'язки використовує звичайне місце проживання дитини. Конвенція застосовується лише у випадках, коли дитина має своє звичайне місце проживання на території держави - учасниці конвенції. Під дитиною розуміється будь законний, позашлюбний чи усиновлена дитина, не перебуває в шлюбі, у віці до 21 років (ст. 1). Відступ від основної колізійної прив'язки на користь закону відповідача допускається тільки в тих випадках, коли позов про стягнення аліментів заявлений в суд його держави і якщо він постійно в ньому проживає. Конвенція передбачає і пільгове для дитини правило: якщо закон місця проживання дитини відмовляє йому в праві на отримання аліментів, застосовується закон суду, який розглядає спір. Закон, який підлягає застосуванню в силу конвенції, визначає, коли, де, в яких розмірах і від кого дитина має право вимагати аліменти. По цьому ж закону вирішується питання про те, хто може пред'явити позов про аліменти і які терміни давності для такого позову. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], дитини - інваліда в розмірі 300 грн. Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд вважає, що не знайшли свого обґрунтування вимоги заявлені позивачем щодо стягнення аліментів на утримання матері у зв'язку з розірванням шлюбу та проживання з нею дитини - інваліда та стягнення витрат на правову допомогу, в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Статтею 75 СК України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного, зокрема, у випадках, коли один з подружжя, який є непрацездатним, тобто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи; потребує матеріальної допомоги, тобто заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу; - той із подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України. Слід також відмітити, що відповідно до частини 1 статті 76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Отже, після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо: - вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; - вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; - на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п'ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років; - у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 88 Сімейного кодексу України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі та сплачуються щомісячно,за взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Аліменти присуджуються від дня подання позовної заяви, однак якщо відповідач ухилявся від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв'язку з інвалідністю, їх сплата триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. Утримання присуджується одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Його розмір, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Таким чином, виходячи з наведеного судом установлено, що позивач дійсно є інвалідом 3 групи, загального захворювання, однак, як в судовому засіданні не заперечувала [PERSON], в її інтересах представник, що вона є працездатною особою, займається підприємницькою діяльністю, фактично до неї перейшов бізнес, яким до розірвання шлюбу займався її чоловік, а саме продажем металопластикових ємкостей. Дане в судовому засіданні було підтверджено і свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON]Крім наведеного, судом з достовірністю установлено, що позивач не являється особою пенсійного віку, офіційно не являється опікуном (чи піклувальником) неповнолітньої дитини інваліда [PERSON], 1997 року народження; не встановлено в засіданні і того, що [PERSON] протягом одного року від дня розірвання шлюбу стала непрацездатною, потребує матеріальної допомоги, у зв'язку з протиправною поведінкою [PERSON], натомість як встановлено вище дослідженими доказами по справі, [PERSON] на даний час є непрацездатною особою, його підприємницька діяльність припинена, останній як видно із показів свідків [PERSON] [PERSON] залишився без житла і без засобів існування в м. Чернівці, у зв»язку з чим вимушений був виїхати до Росії в пошуках роботи, що свідчить про неможливість надавати матеріальну допомогу своїй колишній дружині, а також із врахуванням того, що фактично [PERSON] визнано частково вимоги щодо наданням матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини - доньки [PERSON], 1997 року народження, яка є дитиною - інвалідом. Тобто, суд вважає, що право на аліменти у дружини, матері неповнолітньої [PERSON], 1997 року народження може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка. А, як свідчать вищенаведені докази в їх сукупності досліджені судом, у [PERSON] відсутня можливість сплачувати аліменти на утримання позивача, як колишньої дружини, матері неповнолітньої [PERSON], 1997 року народження у зв»язку з розірванням шлюбу та проживанням з нею дитини - інваліда. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яки суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 60 ч.1, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що не підлягають задоволенню і вимоги заявлені [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь всіх реально понесених судових витрат, розмір яких станом на день пред»явлення позову складає 1948 .80 грн., з огляду на таке. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі квитанції 008/2014 від 01.10. 2014р. позивач сплатила адвокату [PERSON] 1948.80 грн. (а.с. 38, 39) за надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 03.09. 2014 року (а.с. 35). Розрахунок суми гонорару на надану правову допомогу від 01.10. 2014 року (а.с. 37) свідчить про те, що адвокатом [PERSON], виходячи з характеру правової допомоги було витрачено 4 години, за які позивачем сплачено 1948,80 грн. останньому. Суд вважає, що в справі відсутні будь-які докази щодо фактичних затрат часу адвокатом на вивчення і правовий аналіз матеріалів справи, надання правової інформації, консультацій і роз»ясень стосовно спірних правовідносин, направлення адвокатських запитів, а також підготовки позовної заяви, аналізу судової практики, тобто про включення витрат клієнта на оплату послуг адвоката. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подачу позовів про стягнення аліментів. Крім цього, судом встановлено, що позивач є інвалідом 3 групи. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VI встановлено порядок компенсації судових витрат за рахунок держави. Статтею 2 цього Закону передбачено, якщо сторона у цивільній адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Разом з тим, вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням (надання юридичної консультації та складання позовної заяви) перевірити неможливо, оскільки у наданій адвокатом калькуляції (розрахунку а.с. 37), визначена лише загальна тривалість часу на складання позовної заяви та інші дії з підготовки до справи. Разом з цим, відповідно до положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з наведеного, суд вважає, що стягненню з відповідача в дохід держави судового збору відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та ст.ст. 180, 181, 182, 183, 184, 185, 189, 190, 191 Сімейного кодексу України, (п. 17) Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»від 15 травня 2006 року, №3, (п. п. 47, 48) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»; Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»; Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VI;

Outcome: partial