Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до Юнаківської сільської ради в якому просить встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 5,11 в умовних кадастрових гектарах, що знаходилась у колективній власності САПТЗТ ім. Ульянова, розташована на території Юнаківської сільської ради Сумського району відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ № 015229 , виданого на ім`я [PERSON] та право на земельну частку (пай) розміром 5,11 в умовних кадастрових гектарах, серії СМ № 015637 , виданого на ім`я [PERSON] . Свою заяву мотивує тим, що її діду належало дві земельних ділянки (паї) та її мати фактично прийняла спадщину після смерті свого батька, однак в установленому законом порядку не здійснила переоформлення. При зверненні до приватного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності за законом після смерті матері [PERSON] , оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на вказані земельні ділянки (паї). В судове засідання позивач та її представники не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача по справі - Юнаківської сільської ради Сумської області у судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньо досліджених наявні у справі докази вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка [PERSON] , є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб згідно якого позивач змінила прізвище з « [PERSON] на « [PERSON] » (а.с.14,16) Позивач після смерті матері спадщину прийняла, оскільки на день смерті матері була неповнолітньою (ч.4 ст. 1268 ЦК України). Померлій, [INFO] [PERSON] фактично належали дві земельні частки (паї) в розмірі 5,11 в умовних кадастрових гектарах, які остання успадкувала від [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.20), яка 09.12.1991р. склала заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Юнаківської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області, за яким вона заповідала все своє майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося своєму сину [PERSON] (а.с.21). Згідно довідки, виданою Юнаківською сільською радою 24.09.2019р. за № 813 на час смерті [INFO] [PERSON] , проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] та разом з нею на день смерті був зареєстрований та проживав її син [PERSON] , який був спадкоємцем після її смерті за заповітом та який фактично прийняв спадщину вступивши в управління спадковим майном, але не оформив свої спадкові права, що також зазначається у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій видану 23.10.2019 р. приватним нотаріусом Каблучко О.М. (а.с.58) . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.19). Згідно довідки, виданої Юнаківською сільською радою Сумського району Сумської області 24.09.2019р. № 812, [PERSON] який помер [INFO] , на час смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] та на час смерті був зареєстрований один (а.с.56). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану [PERSON] , не перебував в зареєстрованому шлюбі (а.с.50). Згідно довідок зі спадкового реєстру спадкові справи після [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] , не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.45,46). Згідно наданих письмових пояснень свідка [PERSON] , які додані представником позивача, [PERSON] , періодично проживала з покійним батьком ( [PERSON] ), після його смерті здійснила його поховання та поминання, крім того [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті батька [PERSON] , доглядала за житловим будинком та обробляла земельну ділянку, яка належала померлому (а.с.30-33). Померла [PERSON] за життя не переоформила спадкове майно після смерті свого батька [PERSON] - вищевказані земельні частки (паї) так як їй не було відомо про їх існування, спадщину вона прийняла фактично шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п`ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року. Передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Статтею 551 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Стаття 525 ЦК Української РСР 1963 року, визначає, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК Української РСР 1963 року, передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Таким чином, суд вважає за необхідне заяву [PERSON] в частині встановлення факту задовольнити та встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, позивач звернулася до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Каблучко О.М. з заявою про прийняття спадщини за законом, але згідно постанови приватного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні частки (паї), оскільки недостатньо додано документів, які необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , та відсутні правовстановлюючі документи на спадщину - втрачено оригінали двох сертифікатів на право на земельні частки (паї)(а.с. 58). Згідно довідки виданої Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області від 21.10.2019р. № 1556/115-19, на ім`я [PERSON] зареєстровано сертифікат на земельну частку (пай) серії СМ № 015229 за № 229 від 28.03.1996р., про що зроблено запис в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Сумською районною державною адміністрацією № 91 від 20.03.1996р., розмір земельної частки (паю) складає 5,11 в умовних кадастрових гектарах, та на ім`я [PERSON] зареєстровано сертифікат на земельну частку (пай) серії СМ № 015637 за № 710 від 28.03.1996р., про що зроблено запис в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Сумською районною державною адміністрацією № 91 від 20.03.1996р., розмір земельної частки (паю) складає 5,11 в умовних кадастрових гектарах (а.с.25). Згідно ч. 2 ст. 315 Цивільно-процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до пункту 3.1. Листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. При цьому, суд звертає увагу позивача, що за положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вбачається , що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю (пункт 17 розділу Х Перехідні положення ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року , вбачається, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акту про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року (561-12), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст. 1225 ЦК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. На підставі абз. 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (п. 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зважаючи на вищевикладене суд вважає за необхідне задовольнити також вимогу про визнання за [PERSON] права власності на вказані земельні частки (паї), площею по 5,11 в умовних кадастрових гектари після смерті [PERSON] , оскільки в суді встановлено, що спадкодавєць за життя набув право на дані земельні частки (паї).

Outcome: approved