Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшла заява КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку, за участю заінтересованих осіб [PERSON], [PERSON] Заява обґрунтовується тим, що [PERSON] 12.01.2017 року був доставлений спеціалізованою бригадою швидкої допомоги до КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» у супроводі цивільної дружини [PERSON] Зі слів цивільної дружини, пацієнт звернувся до дільничного психіатра, був оглянутий лікарем [PERSON] За заявою [PERSON] протягом останніх 1,5 місяців хворий, змінився у поведінці, став дратівливим, підозрілим, стверджував, що дружина прослуховує його мобільний телефон, звинувачував її у якійсь «змові», відмовлявся від їжі, погрожував її придушити. Після цього ходив по дому, до батьків дружини та просив вибачення «за все що скоїв». Вдома не спав, виявляв агресію до дитини, двічі було викликано психіатричну бригаду, проте у транспортуванні до психіатричного стаціонару з метою госпіталізації було відмовлено. Після огляду дільничного психіатра хворому було встановлено попередній діагноз: «Шизофренія» та видано направлення на стаціонарне лікування. Прямо до поліклініки було викликано бригаду швидкої допомоги, пацієнт був доставлений до КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» ЗОР та госпіталізований до психіатричного-наркологічного чоловічого відділення. До лікувального закладу також була запрошена мати пацієнта яка повідомила, що в її сина є певні відхилення в поведінці, в зв'язку з чим також просила його госпіталізувати для проведення обстеження. При надходженні [PERSON] був досяжний продуктивному контакту, орієнтований правильно, на запитання відповідав з роздратуванням, при цьому уникав прямих відповідей на запитання, був напружений, підозрілий. Не заперечував, що деякі факти, викладені у заяві дружини, дійсно мали місце, але все було не так, дружина перебільшує. При надходженні [PERSON] відмовився надати добровільну згоду на обстеження та лікування, у зв'язку з чим КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» вимушена звернутись до суду з цією заявою. Представник КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради та лікар-психіатр Тарасенко Ю.С. в судовому засіданні заяву підтримала в повному обсязі, пояснила, що у [PERSON] є психічні розлади, має місце параноїдна симптоматика. Однак, агресії він не виявляв ні під час перебування в лікарні, ні в судовому засіданні. Пацієнт був оглянутий 9 лікарями, у всіх була різна думка щодо нього. Однак, всі погодились з тим, що в нього є психічні розлади. Потім все ж таки на ЛКК було прийнято рішення, що [PERSON] може вчинити дії, що можуть загрожувати життю дружини та їх дитині, що може розглядатися, як потенційна небезпека для оточуючих, а тому прийшли до висновку, що він потребує примусової госпіталізації. Однак, до прийняття судом рішення, вони його не лікували, а лише спостерігали за ним. Згідно ЗУ «Про психіатричну допомогу», якщо не має агресії у пацієнта, лікарі не мають права його лікувати. На обліку у лікаря-психіатра [PERSON] не перебував, в їх лікарні також раніше не перебував. [PERSON] не агресивний. Однак, в них була заява дружини, про те що [PERSON] проявляє агресію щодо неї та їхньої малолітньої дитини та були виявлені в нього психічні розлади, а тому він був госпіталізований. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала заяву КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради, просить госпіталізувати її цивільного чоловіка. Суду пояснила, що проживає разом з [PERSON] з 12.07.2008 року в одному дворі з її батьками. З 2009 року вона помітила, що [PERSON] став підозрілим, намагався її контролювати. В сім'ї траплялися побутові конфлікти. Однак, він хороший батько, працьовитий, забезпечує родину. Приблизно, півтора місяці назад [PERSON] почав дивно себе поводити, йому здавалося, що за ним слідкують, намагався в будинку шукати прослуховуючи пристрої. 08.01.2017 року вона знайшла ніж в кімнаті, [PERSON] пояснив, що почув якісь звуки на вулиці та виходив подивитися, а ніж взяв для захисту. У [PERSON] з'явилися складності у вираженні думок. Однак, він весь час стверджує, що нормальний. З 12.01.2017 року у [PERSON] з'явилась агресія, він міг накричати на неї, погрожував що відірве голову, придушить, проте фізично її та їхню дитину не кривдив. Останнім часом [PERSON] не спить ночами. У ніч з 10 на 11 січня 2017 року [PERSON] намагався кудись винести їх дитину, взяв її на руки та поніс до виходу. 12 січня 2017 року вона разом з [PERSON] звернулися до дільничного лікаря - психіатра, при огляді лікар повідомив, що [PERSON] необхідно терміново госпіталізувати. Вона відчуває небезпеку для себе та дитини. Самостійно [PERSON] лікуватися не буде, а тому підлягає госпіталізації. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала заяву КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради, просить госпіталізувати її сина [PERSON] Суду пояснила, що з 12.07.2008 року син проживає окремо від неї з цивільною дружиною та дитиною. Раніше працював на будівництві. До цього часу нічого підозрілого в синові вона не помічала. В цьому році, після Нового року, коли син прийшов до неї, вона помітила, що у нього задумливий, далекий погляд. Вона спитала, що сталося, він сказав, що нічого. З 10 на 11 січня 2017 року, вночі їй подзвонила невістка та сказала, що син не спить, стогне, постійно дивиться на телефон, каже, що в нього болить голова. Вона подумала, що це пов'язано з травмою, яку він колись отримав. Викликала швидку допомогу, яка відвезла сина до травмпункту. Потім робили МРТ, все було в порядку. Вважає, що сина треба обстежити, здати аналізи та підлікувати. Особа, відносно якої ставиться питання про госпіталізацію в психіатричне відділення [PERSON] в судовому засіданні заявив, що він проти госпіталізації, оскільки він не хворий. Півтора місяці він знаходиться в депресії, оскільки на даний час не працює, хвилюється за документи, які йому слід зробити - паспорт громадянина України та закордонний паспорт. Хоче поїхати за кордон на заробітки. Він проживає з дружиною, з донькою, він їх любить. В сім'ї іноді виникають суперечки, однак вони всі побутові. Усі його підозри про прослуховування телефону, слежці за ним були жартами, оскільки він розуміє, що ніхто слухати та слідкувати за ним не може. Доньку, він нікуди виносити не хотів, а лише взяв її на руки, щоб підвинути на середину дивана, бо та лежала накраю та могла впасти. Ніж він також брав у руки, оскільки вночі почув якийсь шорох на вулиці. Взяв ніж для самозахисту, бо родина мешкає в приватному будинку, міг хтось залізти. Вважає, що не представляє ніякої загрози ні для себе, ні для дружини з дитиною, ні для оточуючих. Лікування йому не потрібно, а конфлікт з дружиною їм треба урегулювати самостійно. Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» про примусову госпіталізацію [PERSON], вважає що заява є передчасною, на теперішній час підстав для його госпіталізації не має. Під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] дійсно має певні психічні розлади, однак агресії він не виявляє, загрози не несе ні для себе, ні для оточуючих. Під час перебування у стаціонарі КУ «Мелітопольського психіатричного диспансеру» з 12.01.2017 по 16.01.2017 року [PERSON] агресії ні до себе, ні до лікарів, ні до оточуючих не проявляв. В судовому засіданні його дружина підтвердила, що він фізично її не кривдив. Лікар-психіатр також підтвердила, що агресії в нього немає. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, заінтересованих осіб, особи відносно якої ставиться питання про госпіталізацію в психіатричне відділення, думку прокурора, вивчивши доводи заяви та матеріали цивільної справи, вважає, що заява задоволенню не підлягає за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України, за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Судом встановлено, що 12 січня 2017 року до КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради у супроводі цивільної дружини [PERSON] був доставлений спеціалізованою бригадою швидкої допомоги [PERSON], [INFO]. До цього, 12 січня 2017 року [PERSON] було оглянуто лікарем-психіатром та було встановлено попередній діагноз «Шизофренія». Згідно копії заяви [PERSON], яка є цивільною дружиною [PERSON], вона звернулася до КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради з заявою про надання [PERSON] психіатричної допомоги, у зв'язку з тим, що він протягом останніх 1,5 місяців змінився у поведінці, став дратівливим, підозрілим, стверджував, що дружина прослуховує його мобільний телефон, звинувачував її у якійсь «змові», відмовлявся від їжі, погрожував її придушити. Після цього ходив по дому, до батьків дружини, та просив вибачення «за все що скоїв». Вдома не спав, виявляв агресію до дитини, двічі було викликано психіатричну бригаду, проте у транспортуванні до психіатричного стаціонару з метою госпіталізації відмовився (а.с.7). Згідно ч. 2 ст. 280 ЦПК України до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Згідно висновку ЛКК від 13 січня 2017 року встановлено, що [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні у чоловічому психіатрично-наркологічному відділенні КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради з 12.01.17 р. з діагнозом: «Параноїдний синдром». Під час огляду пацієнт досяжний продуктивному контакту, орієнтований правильно, на запитання відповідав з роздратуванням, при цьому уникав прямих відповідей, відповідає питанням на запитання. Напружений, підозрілий. Не заперечує, що деякі факти викладені у заяві дружини дійсно «мали місце, але все було не так, дружина значно перебільшує». Розповів, що «якось спитав у дружини чи не прослуховує вона його телефон, тому, що телефон працював некоректно». Стверджує, що «не збирався душити дружину, вибачення у батьків просив за те, що грубіянив». Пояснив, що «звільнився з роботи, аби більше часу проводити вдома з родиною та тому-що мало платили». Проговорився, що мав підозри стосовно того, що «доки він працює, дружина з кимось крутить». Відмови від їжі заперечує, каже, що «харчувався у місті...вдома не хотів їсти...це не Ваша справа». Проте не зміг чітко пояснити що саме відбувалося вдома та з якого приводу пацієнт дозволяв собі висловлювати погрози та звинувачення на адресу дружини, виявляє паралогічність та різноплановість мислення. Намагається переконати лікарів, що факти викладенні у заяві громадянки [PERSON] «насправді є лише побутовим конфліктом». Наявність розладів сприйняття заперечує, чітко сформованих маячних ідей не висловлює. Критики до своїх вчинків немає. Комісія дійшла висновку, що у хворого має місце параноїдний синдром. Був госпіталізований в примусовому порядку, оскільки за своїм психічним станом може виявити потенційну небезпеку для оточуючих. Пацієнт має психічний розлад та згідно заяви дружини може вчинити дії, що можуть загрожувати життю дружини та їх дитини, що може розглядатися як потенційна небезпека для оточуючих, внаслідок чого хворий [PERSON] потребує примусової госпіталізації (а.с.3). Проти, вирішуючи питання про госпіталізацію у примусовому порядку для подальшого нагляду та здійснення адекватного лікування [PERSON], судом не було встановлено підстав, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» для його примусової госпіталізації. Статтею 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] страждає на психічний розлад, згідно висновку ЛКК від 13 січня 2017 року йому встановлено діагноз: «Параноїдний синдром». Допитана в судовому засіданні лікар-психіатр Тарасенко Ю.С. підтвердила, що [PERSON] дійсно має певні психічні розлади, йому встановлено діагноз: «Параноїдний синдром». ЛКК прийшла до висновку про його примусову госпіталізацію, лише на підставі тих фактів, які були викладені його цивільною дружиною в заяві та тієї обставини, що [PERSON] має психічні розлади. Однак, під час перебування у стаціонарі КУ «Мелітопольського психіатричного диспансеру» з 12.01.2017 по 16.01.2017 року [PERSON] агресії ні до себе, ні до лікарів, ні до оточуючих не виявляв. З пояснень в судовому засіданні заінтересованої особи [PERSON] - матері [PERSON] вбачається, що лише один раз, коли син приходив до неї, вона побачила в нього задумливий та далекий погляд. Про його повідку його дружина їй ніколи нічого не розповідала, вона про це нічого не знала. Ніколи [PERSON] не виявляв агресію. До показань цивільної дружини [PERSON] про те, що він виявляв агресію до неї та її дитини, суд відноситься критично, оскільки під час розгляду справи таких обставин встановлено не було, навпаки [PERSON] пояснювала, що [PERSON] ніколи ані її, ані їх доньку фізично не кривдив. [PERSON] хороший батько, працьовитий. Тому, доводи цивільної дружини, що [PERSON] може вчинити дії, що можуть загрожувати її життю та життю її дитини є лише припущеннями, оскільки під час розгляду справи доказів на підтвердження таких обставин жодною із сторін надано не було. Те, що [PERSON] бачила ніж, який лежав на кріслі, [PERSON] пояснює необхідністю самозахисту, оскільки вночі він почув на подвір'ї шорох та, з метою захисту себе та своєї родини, взяв ніж. Судом встановлено, що цим ножем [PERSON] ні дружині, ні дитині не погрожував. Та обставина, що [PERSON] має певні дивацтва в поведінці, що вбачається з копії заяви цивільної дружини та її пояснень в судовому засіданні, пояснюється тим, що він дійсно має психічний розлад, йому встановлено діагноз: «Параноїдний синдром». Однак, під час розгляду справи не було встановлено, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Таким чином, підстав для примусової госпіталізації [PERSON], відповідно до вимог Закону України «Про психіатричну допомогу» під час розгляду справи встановлено не було. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed