Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

В листопаді 2014 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що 20.06.1954 р.був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON],які є,відповідно, дідусем та бабусею позивача. В період шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.02.1991 р.ними був придбаний у спільну сумісну власність житловий будинок по [ADDRESS],який був зареєстрований у ЗМБТІ на ім*я [PERSON] [INFO] р.[PERSON]помер,спадщину за законом у виді 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] фактично прийняла [PERSON]шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном,нотаріально право власності на спадкове майно [PERSON]не оформила,проте фактично після смерті [PERSON]спірний будинок належав [PERSON] цілому. [INFO] р.[PERSON]померла,заповіту не залишила. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON]по праву представництва як онук,оскільки його мати [PERSON](донька спадкодавця)померла раніше [INFO] р. Позивач,який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї,прийняв спадщину у виді житлового будинку по [ADDRESS],який належить йому на праві власності з часу відкриття спадщини. 29.10.2014 р.позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину у встановленому законом порядку,проте йому було повідомлено про наявність зареєстрованого права власності на спадковий будинок за іншою особою. Так,10.08.2014 р.на підставі договору купівлі продажу,укладеного між [PERSON].в особі представника [PERSON]та [PERSON],нотаріально посвідченого приватним нотаріусом [PERSON],право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON] 16.10.2014 р. на підставі договору купівлі продажу,укладеного між [PERSON]та [PERSON],нотаріально посвідченого приватним нотаріусом [PERSON],право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON] Посилаючись на те,що на час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку 10.08.2014 р.[PERSON], від імені якого вчинявся цей правочин представником,вже 15 років ,як помер,внаслідок незаконно відчуження спірного будинку, який входить до складу спадщини,порушені права позивача як спадкоємця та власника,позивач з підстав,передбачених ст.203,216,228,387-388,1216-1223,1258,1261,1266,1268-1270 ЦК України просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу житлового будинку по [ADDRESS], укладений 10.08.2014 р.між [PERSON].в особі представника [PERSON]та [PERSON],нотаріально посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності від 10.08.2014 р.на житловий будинок по [ADDRESS],проведену на ім*я [PERSON]державним реєстратором приватним нотаріусом [PERSON] визнати за [PERSON]право власності на житловий будинок по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON],яка померла [INFO] р. витребувати житловий будинок по [ADDRESS] із незаконно володіння [PERSON] скасувати державну реєстрацію права власності від 16.10.2014 р.на житловий будинок по [ADDRESS],проведену на ім*я [PERSON]державним реєстратором приватним нотаріусом [PERSON] В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON]позов підтримала в повному обсязі та пояснила,що з 1991 р. житловий будинок по [ADDRESS] на праві власності належав [PERSON],а після його смерті у 1999 р.був успадкований дружиною [PERSON] квітні 2014 р.померла [PERSON],єдиним спадкоємцем якої за законом є [PERSON],котрий в процесі оформлення спадкових прав дізнався про наявність договору купівлі-продажу спірного будинку,на підставі якого невідома особа,з використанням підроблених документів,здійснила відчуження цього будинку [PERSON],а останній,в свою чергу,продав спірний будинок [PERSON],чим порушені права позивача як власника на успадкований будинок. Наслідком правочину,укладеного особою,яка не мала права на відчуження будинку [PERSON],є витребування будинку від добросовісного набувача [PERSON] Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON], який неодноразово викликався належним чином за місцем зареєстрованого проживання шляхом направлення судових повісток,в жодне судове засідання не з*явився з невідомих суду причин,заперечень на позов або заяв про розгляд справи за його відсутності,не подавав,про зміну місця проживання(перебування)суд не повідомляв. В зв*язку з неявкою відповідача [PERSON] в судові засідання з невідомих причин, суд на підставі ст.169 ЦПК України розглянув справу без його участі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував та пояснив,що за оголошенням у мережі «Інтернет» у жовтні 2014 р. він підшукав для придбання житловий будинок по [ADDRESS],який оглянув за участю представника агентства нерухомості,за поясненнями котрого власники нетривалий час володіють ним і терміново продають будинок через нестабільну ситуацію в державі та виїзд закордон. Будинок знаходився у занедбаному стані,без речей побутового вжитку. Домова книга,за поясненнями власника [PERSON] ,була втрачена,а наявні комунальні борги він обіцяв погасити в короткі терміни. Покладаючись на професійність нотаріуса,[PERSON] особисто ніяких питань,пов*язаних з придбанням будинку,не з*ясовував. Після підписання договору купівлі-продажу отримав від [PERSON] технічний паспорт будинку станом на 2007 р.та ключі,розпочав нову домову книгу. Через два дні після купівлі будинку прибув до нього,але потрапити в приміщення не зміг,оскільки будинок був опечатаний слідчим Шевченківського РВ ,як з*ясувалося згодом,в процесі розслідування кримінального провадження за заявою [PERSON] про вчинення шахрайства. На теперішній час [PERSON] разом із сім*єю проживає у спірному будинку,вважає себе його власником і заперечує проти задоволення позову,так як не має іншого житла. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в процесі розгляду справи підтримав позицію свого довірителя. Треті особи приватні нотаріуси [PERSON],[PERSON].в судове засідання не з*явились,надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін,допитавши свідка,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного. Судом встановлено та перевірено доказами,що 20.06.1954 р.був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON],після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища чоловіку та дружині [PERSON] та [PERSON],про надана копія свідоцтва про одруження(а.с.8) На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.02.1991 р.,за [PERSON].в цілому було зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS],про що надана копія договору купівлі-продажу з реєстраційним написом ЗМБТІ за № 34964 в реєстровій книзі № 190 від 18.03.1991 р.(а.с.7) В судовому засіданні був оглянутий оригінал договору купівлі-продажу від 20.02.1991 р.з дорученням до матеріалів справи його завіреної копії в порядку ст.64 ч.2 ЦПК України. Свідок [PERSON].в судовому засіданні показав,що за даними інвентарної справи на житловий будинок по [ADDRESS],яка була заведена за результатами технічної інвентаризації 09.03.1963 р.,на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.1991 р.,укладеного між представником місцевої ради Самарською Л.О.та [PERSON],за останнім було зареєстровано право власності на цей будинок,технічна інвентаризація із складанням технічного паспорту проводилась востаннє 18.03.1991 р. Від [PERSON] як від власника цього будинку на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16.10.2014 р.22.10.2014 р.надійшла заява про виготовлення дублікату технічного паспорту,яка була йому видана 03.11.2014 р.із внесення даних інвентаризації від 18.03.1991 р. Інших документів ,які свідчили б про перехід права власності на будинок,до інвентарної справи на житловий будинок не надавалося,у 2007 р.технічна інвентаризація не проводилась та технічний паспорт не складався. Оглянутий в судовому засіданні оригінал договору купівлі-продажу спірного будинку від 20.02.1991 р.за формою та змістом відповідає договору купівлі-продажу цього ж будинку від 20.02.1991 р.,який міститься в матеріалах інвентарної справи ОП ЗМБТІ,в зв*язку з чим суд приймає його до уваги як письмовий доказ,який відповідає вимогам чинного процесуального законодавства щодо належності та допустимості. Відповідно до ст.22 КпШС України,який діяв на час виникнення права власності на спірний будинок,набуте подружжям в період шлюбу,належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного доходу.При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, що було встановлено ч.1 ст.28 цього ж Кодексу. Таким чином,оскільки право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON]на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу,в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], він являвся спільною сумісною власністю [PERSON]та [PERSON],в якій кожному з подружжя на праві власності належала 1/2 частина житлового будинку. [INFO] р.[PERSON]помер(а.с.9),відкрилася спадщина за заповітом на 1/2 частину спірного будинку,спадкоємцем майна [PERSON]визначив дочку [PERSON](а.с.113). Як роз*яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 р.застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі, щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. За приписами ст.548,549 ЦК УРСР ,який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON],для набуття спадщини спадкоємцю необхідно її прийняти протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Спадкоємець визнається таким,що прийняв спадщину,якщо він протягом вказаного строку фактично вступив у володіння або управління спадковим майном чи подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. Спадкоємиця за заповітом [PERSON]протягом встановленого законом строку не вчинила дій,які б свідчили про фактичне прийняття нею спадщини за заповітом після смерті [PERSON],до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON]не подавала,спадкова справа не заводилась(а.с.56) Відповідно до ст.553 ЦК УРСУ ,який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON],спадкоємець за заповітом вважається таким,що відмовився від спадщини,якщо не вчинив жодної із дій,що свідчать про прийняття ним спадщини. За таких обставин,після смерті [PERSON]відкрилася спадщина за законом,яку відповідно до ст.524,529,548,549 цього ж Кодексу прийняла [PERSON]як дружина померлого,яка фактично вступила в управління та володіння успадкованим майном,про що свідчать довідки № 291 та № 292 від 29.10.2014 р.квартального комітету № 104,за змістом яких [PERSON].з 1969 р.була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] до часу смерті,вела спільне господарство з [PERSON].(а.с.68-69) Оскільки протягом шести місяців з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON],спадкоємиця за законом [PERSON]від неї не відмовилася, спадщина у виді 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] належала їй в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON].з часу відкриття спадщини. Таким чином,після смерті [PERSON]його дружині [PERSON]житловий будинок по [ADDRESS] належав в цілому(1/2 частка у майні подружжя + 1/2 частка успадкована за законом). Документально спадкові права та право власності після смерті [PERSON],його спадкоємиця [PERSON]не оформила. [INFO] р.[PERSON]померла,заповіту не залишила,відкрилася спадщина за законом,яку прийняв [PERSON]як онук померлої,який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини(а.с.69,95-98,102),а 30.10.2014 р.звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]із відповідною заявою(а.с.64),де була заведена спадкова справа № 37/2014 до майна померлої [PERSON](а.с.63) До складу спадщини після смерті [PERSON]входять житловий будинок по [ADDRESS] та грошові кошти у філіях Ощадбанку України. Як передбачено ст.1216,1218 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обов*язків(спадщини)від померлої фізичної особи (спадкодавця)до інших осіб(спадкоємців);до складу спадщини входять всі права та обов*язки ,які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Позивач [PERSON].в порядку,передбаченому ст.1258,1266 ЦК України,прийняв спадщину після смерті [PERSON].у встановленому законом порядку як спадкоємець,котрий постійно проживав разом з спадкодавцем на момент відкриття спадщини(а.с.68),тому відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України,незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Аналізуючи наведене,суд дійшов до висновку,що після смерті [PERSON]позивач [PERSON].в порядку спадкування за законом є власником житлового будинку по [ADDRESS] і заявлені вимоги про визнання права власності на спірний будинок ґрунтуються на законі та доведені доказами,які не спростовані. 30.10.2014 р.нотаріусом вихідним листом № 474/02-31 позивача [PERSON]було повідомлено про призупинення процедури оформлення спадкових прав після смерті [PERSON].в зв*язку з реєстрацією права власності на вказаний вище будинок за іншою особою. З матеріалів справи суд встановив, що 10.08.2014 р.між [PERSON].в особі представника [PERSON]та [PERSON]був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON],та зареєстровано право власності на будинок за [PERSON] За положеннями ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні,що гарантовано ст.41 Конституції України. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. З матеріалів справи суд встановив,що при укладанні вказаного вище договору купівлі-продажу спірного будинку обов*язки продавця виконав [PERSON]як представник власника цього будинку [PERSON],котрий 29.07.2014 р.видав нотаріально посвідчену довіреність та уповноважив [PERSON]вчинити вказаний правочин. Разом з тим,матеріалами справи беззаперечно доведено,що власник житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON]помер [INFO] р.і вочевидь не міг в порядку ст. 248 ЦК України видати довіреність [PERSON].у 2014 р.,оскільки за змістом статті 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов'язки є правоздатністю,яка виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Крім того,з матеріалів справи встановлено,що повноваження [PERSON]були надані від імені [PERSON],1965 р.н.,невстановленою особою,яка використала підроблений паспорт громадянина України і не була зареєстрована за адресою спірного будинку. В судовому засіданні була досліджена в оригінали домова книга про реєстрацію проживання громадян у житловому будинку по [ADDRESS],розпочата 18.04.1991 р.на 28 арк.,долучена до справи у копії,з якої встановлено,що реєстрація проживання за вказаною адресою [PERSON],1965 р.н.,не проводилась. За фактом шахрайства відносно майна [PERSON]слідчим відділом Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області проводиться досудове розслідування. Таким чином,з [INFO] р.з часу смерті [PERSON]його цивільні права та обов'язки припинено, а правочин, укладений після смерті [PERSON], але від його імені, не відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Відповідно до роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з частинами 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями частини 1, 2 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За роз'ясненнями до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч.1 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). За роз'ясненнями до п.10 Пленуму Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. За правилами ч.5 ст.12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд. Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач обрав спосіб захисту своїх прав,заявивши позов про витребування майна (віндикаційний позов) із чужого володіння. Суд погоджується із доводами позовної заяви та представника позивача, що позивачем обрано вірний спосіб захисту прав особи, яка вважає себе власником , шляхом пред*явлення віндикаційного позову, для чого є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Заперечення проти позову відповідача [PERSON]про те,що він не має іншого житла,придбав спірний будинок у передбачений законом спосіб шляхом укладення нотаріально посвідченого договору,не впливають на висновки суду,оскільки не передбачені законом як підстава для відмови законному власнику у захисті його прав. Доказів,наданих позивачем на підтвердження заявлених вимог,доказами відповідача не спростовано. Відповідно до ст.88 ЦПК України,на користь позивача суд стягує з відповідачів судові витрати у повному обсязі,оскільки позов задоволено у повному обсязі. Згідно ст.79 ЦПК України,судові витрати складаються з судового збору,сплаченого позивачем з вимог матеріального характеру у розмірі 2795 гр.,та з вимог немайнового характеру у розмірі 243 гр.60 коп. Суд задовольняє позов ,пред*явлений до двох відповідачів,тому кожен з них зобов*язаний компенсувати позивачеві половину понесених ним судових витрат,що складає суму 1519 гр.30 коп. (з розрахунку 2795 гр.+243 гр.60 коп.=3 038 гр.60 коп.:2) На підставі ст.ст.203,216,228,387-388,1216-1223,1258,1261,1266,1268-1270 ЦК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,ст.3,4,10-11,15,57,60,79,88,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

Outcome: approved