Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Заявники звернулись до суду із заявою, в якій зазначили, що між собою перебувають у зареєстрованому шлюбі, від сумісного проживання у подружжя народилась дитини донька [PERSON], [INFO]. Вони не можуть зареєструвати факт народження дитини доньки, оскільки дитина народилась на тимчасово окупованій території України в м. Луганськ, Луганської області. Просили суд встановити факт народження дитини [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON]. Заявники [PERSON] та [PERSON] до суду надали письмову заяву, в якій просили провести розгляд справи за їх відсутності. Свої вимоги підтримали та наполягали на їх задоволення. Представник заінтересованої особи Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області до суду не зявився, проте надав лист, згідно до якого просив розглянути справу без участі представника на розсуд суду. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення заяви з огляду на наступне. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представника дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно дублікату медичного свідоцтва про народження № 231 від 05.05.2016 року, у [PERSON], яка мешкає за адресою м. Свердловськ, Свердловський район, Луганської області, вул. Барбюса, б. 2 кв. 33, 01 вересня 2015 року о 13 год. 30 хв. в Луганському перинатальному центрі в м. Луганськ народилась дитина жіночої статі (а.с.17) З листа про відмову у проведенні державної реєстрації народження № 165.15.5-117 від 07.07.2016 року слід, що [PERSON] відмовлено у державній реєстрації народження, оскільки наданий дублікат медичного свідоцтва про народження не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України. (а.с.9). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України" особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Оцінюючи лікарське свідоцтво про народження, суд виходив з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів народження особи на окупованій території є істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. За наведених обставину інший спосіб, крім як за рішенням суду, факт народження дитини не можливо зареєструвати у державному реєстрі народження, з метою захисту прав і свобод громадян України, суд дійшов висновку про встановлення факту народження дитини, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, що надає можливість отримати громадянам України свідоцтво про народження дитини, виданого державним органом України. Разом із тим, заявники просили зазначити батьком народженої дитини громадянина України [PERSON], на підставі свідоцтва про шлюб виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Свердловського міського управління юстиції у Луганській області, дата видачі 08.08.2015 р., яке не може бути враховано судом оскільки факт реєстрації шлюбу відбувся на тимчасово окупованій території України (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у книзі реєстрації народження вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви в цій частині, у звязку із передчасністю заявленої вимоги, оскільки судом встановлено факт народження дитини, а при цьому ще не складено актовий запис про народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial