Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом до відповідачів, уточнивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] передати йому ключі від брами подвір'я зазначеного, вхідних дверей та інших дверей зазначеної квартири для безперешкодного вселення і вселити його у квартиру [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він зареєстрований у квартирі по [ADDRESS] Однак, відповідачі не впускають його у спірну квартиру, з приводу чого він звертався у правоохоронні органи. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26.12.2013р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11.03.2014р, в задоволенні первісного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення та в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частки квартири - відмовлено. Згідно рішення суду було встановлено, що [PERSON] постійно проживав у спірній квартирі, дане помешкання не залишав, користується ним, сплачує комунальні послуги, самостійно за власні кошти зробив там ремонт та у 2008р. добудував у квартирі другий поверх. Конфлікти між сторонами носять стійкий характер та виникли після того, як був укладений договір дарування частки квартири між [PERSON] та його донькою [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення суду від 04.07.2012р. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжує проживати у квартирі як член сім'ї власників, оскільки у відповідності до ч.4 ст.156 ЖК України, припинення відносин із співвласником квартири [PERSON] не позбавляє його права на користування займаним приміщенням, до того ж він є батьком другого співвласника квартири - [PERSON] За наведеного, він змушений повторно звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що позивач, його дружина [PERSON] та донька [PERSON]. були співвласниками трьохкімнатної квартири по [ADDRESS], в якій вони проживали. В 2011 році позивач захворів і на вимогу дружини подарував належну йому частину квартири своїй доньці. З того часу відповідачі стали виганяти позивача з квартири і 25.08.2014р. позивач не зміг потрапити у квартиру, оскільки його колишня дружина замінила замок у вхідних дверях квартири. З того часу відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою, не впускають його у квартиру та не надають ключі від такої. З приводу неправомірних дій відповідачів позивач звертався із відповідними заявами в Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. Просять позов задовольнити. Відповідачі проти задоволення позову заперечили та зазначили, що на даний час власником квартири по [ADDRESS] є колишня дружина позивача - [PERSON] Після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати у спірній квартирі. Між ними та позивачем склалися неприязні відносини, позивач постійно влаштовував скандали, здійснював щодо них психологічне насильство, погрожував їм фізичною розправою та підпалом квартири, за що він двічі притягався до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї. В той час як [PERSON] відпочивала на морі, 24.08.2014р. позивач разом зі своєю матір'ю прийшли у спірну квартиру та вчинили сварку з [PERSON], в ході якої нанесли їй побої та тягали за волосся, внаслідок чого вона змушена була викликати карету швидкої медичної допомоги, яка встановила діагноз: забій голови, струс головного мозку, вегето-судинна дистонія по гіпертонічному типу, проте від госпіталізації вона відмовилася. Побоюючись за своє життя та здоров'я, [PERSON] замінила замок у вхідних дверях квартири. На даний час проводиться досудове розслідування по даному факту. Усі свої особисті речі [PERSON] забрав з квартири добровільно. З того часу позивач у спірну квартиру не навідувався і не звертався до них з проханням надати йому ключі від квартири. Вважають, що у позивача відсутнє право на звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідно до ст.405 ЦК України він, як член сім'ї власника житлового приміщення, втратив право користування таким, так як понад один рік без поважних причин не проживав у спірній квартирі. У червні 2016р. [PERSON] народила сина [PERSON], який разом з мамою, батьком та бабусею проживає у спірній квартирі, а відтак проживання у цій квартирі позивача, який хворіє на гепатит „С", з яким у них склалися неприязні відносини і який раніше створював такі умови проживання, що позбавляли їх нормального життя, сімейного затишку і становили загрозу їх здоров'ю і життю, є неможливим. Просять в позові відмовити. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів, дослідивши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, оглянувши матеріали справи №462/867/13-ц, суд приходить до переконання, що позов підставний і підлягає до задоволення частково. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. За правилами частин першої, другої та четвертої ст. 156 ЖК Україн члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тобто, правила ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ухвали Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06 відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Як встановлено судом, трьохкімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] і в такій зареєстровано троє осіб: [PERSON], її донька [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] /а.с. 66, 74,75/. Квартира має своє подвір"я, брама якого закривається на ключ. На даний час у квартирі проживають [PERSON], її донька [PERSON], внук [PERSON] та зять [PERSON] Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26 грудня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.03.2014р. залишено без змін, з задоволенні первісного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення відмовлено і зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частки квартири - відмовлено. Як вбачається з судових рішень, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 2012р. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] Квартираквартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та їх доньці [PERSON] У відповідності до договору дарування, укладеного 06 грудня 2011 року між[PERSON] та [PERSON], остання отримала в дар від свого батька 1/3 частину вказаної вище квартири. [PERSON], подарувавши належну йому частку в квартирі доньці, залишився без власного житла, хоча цю квартиру він отримав із своєю матір"ю, благоустроївши її для проживання новоствореної сім»ї. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжує проживати у квартирі як член сім"ї власників і конфлікти в сім'ї носять стійкий характер та виникли після того, як був укладений договір дарування частки квартири між [PERSON] та його донькою [PERSON] Ініціатором усіх конфліктних ситуацій був не лише відповідач. Встановивши фактичні обставини справи, суди прийшли до висновку, про недостатність для виселення [PERSON] із займаного ним жилого приміщення квартири наявності двох постанов суду в справах про адміністративне правопорушення, оскільки відсутні інші обов'язкові для цього підстави та про відсутність правових підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням вказаної квартири. Згідно договору дарування, укладеного 26 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON], остання отримала в дар від свої доньки 2/3 частини вказаної квартири. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі під №1-111 /а.с.74/. Також встановлено, що [PERSON] до 25.08.2014р. проживав у спірній квартирі. [PERSON] та його мати 24.08.2014р., перебуваючи у спірній квартирі, вчинили сварку з [PERSON], під час якої останній було спричинено тілесні ушкодження, після чого 25.08.2014р. [PERSON] поміняла замок у вхідних дверях квартири. З того часу відповідачі не впускають позивача у спірну квартиру і відмовляються надати йому ключі від вхідних дверей такої та брами подвір'я будинку, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні цією квартирою, а іншого житла у [PERSON] не має. З пояснень сторін встановлено, що Залізничним ВП ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження відносно [PERSON] за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.1 КК України. Суд не приймає до уваги покликання відповідачів про те, що відповідач з 25.08.2014р. не цікавився спірною квартирою, не навідувався у таку і не просив надати йому ключі від вхідних дверей квартири, оскільки таке спростовується показаннями позивача, повідомленнями Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області від 05.09.2014р. /а.с.9/ та Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 03.03.2016р. за результатами розгляду заяв [PERSON] щодо неправомірних дій його колишньої дружини [PERSON] /а.с.10/ та письмовою вимогою [PERSON] про видачу йому ключів від квартири від 31.03.2016р. /а.с.55/. Суд також критично оцінює покликання відповідачів, як на підставу для відмови в задоволенні позову, що у позивача відсутнє право на звернення до суду з даним позовом, так як він втратив право користування спірним житлом, у зв'язку з не проживанням у ньому без поважних причин понад один рік, тобто понад визначений ст.405 ЦК України річний термін, протягом якого за ним зберігалося право користування цим житлом, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідачі чинили позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом заміни замка у вхідних дверях, а відтак позивач не проживав у цій квартирі з поважних причин. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач як колишній чоловік власника спірної квартири [PERSON], у відповідності до ч.4 ст.156 ЖК України,має право на користування цією квартирою, а іншого житла у нього не має та що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та зобов'язати відповідачів не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], зобов'язати власника квартири надати позивачу ключі від вхідних дверей квартири та брами подвір'я вказаного будинку і вселити позивача у зазначену вище квартиру. На підставі наведеного та

Outcome: partial