Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

В червні 2017 року позивач КП "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.09.2010 р. по 01.07.2014р. у розмірі основного боргу - 16153,73 грн.; інфляційні нарахування у розмірі - 1156,79 грн., 3,0 % річних в сумі - 753,91 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є користувачем нежитлового приміщення в будинку [ADDRESS], куди йому надаються та отримуються ним комунальні послуги, але він не в повному обсязі сплачує плату за користування ними. Так, за час користування вказаним житловим приміщенням відповідачам надавались комунальні послуги, а саме: холодне водопостачання, гаряче водопостачання, користування тепловою енергією, вивезення побутових відходів, водовідведення, газ, а також інші послуги з утримання будинку та прибудинкової території. До того ж відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату за комунальні послуги, однак платежі здійснював не регулярно, внаслідок чого утворився борг за період з 01.09.2010 р. по 01.07.2014р. у загальній сумі - 16153,73 грн., а оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашає, тому позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтримавши свої письмові пояснення, заперечуючи проти заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки вказаний строк переривався шляхом часткової сплати відповідачем заборгованості, а тому при зверненні до суду із цим позовом строк позовної давності пропущено не було. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просила суд застосувати строк позовної давності до усіх вимог, оскільки він був пропущений позивачем при подачі вказаного позову до суду. Крім того, вказала, що жодних договірних відносин між сторонами немає, та проект договору на підписання не надавався. У приміщенні відповідача відсутнє опалення та такі послуги туди не надаються, не обігрівається воно тривалий час, система опалення не функціонує. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - Позивач) створено відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 року № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001 року. Згідно статуту КП «ЦОС Шевченківського району» від 2012 року передбачено: 2.2.1 Забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених Підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених Підприємством безпосередньо зі споживачами послуг. 2.2.1.Здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень. 2.2.2.Забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг. 2.2.4. Здійснення комплексних заходів по підвищенню платіжної дисципліни населення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом - відповідач [PERSON] є користувачем нежитлового приміщення [ADDRESS], що не заперечувалось сторонами та підтверджується самими листами відповідача до різних підприємств та організацій, що додані до письмових пояснень. Згідно із ч. 3 ст. 815 ЦК України, ч. 1 ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов'язки за договором найму житла є солідарними (ч. 3 ст. 816 ЦК України). Згідно із п. 5) ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками та споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Також, за умовами Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. №630 (далі - Правила), плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Наявність взаємовідносин між позивачем та відповідачем, а отже, і виникнення цивільних прав і обов'язків, підтверджується діями сторін: позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг до помешкання відповідачів (водопостачання, опалення), а відповідачі отримують та користуються даними послугами та відповідно зобов'язані здійснювати оплату наданих житлово-комунальних послуг. Перевіряючи вірність нарахованих сум заборгованості за період з 01.09.2010 року по 01.07.2014 року судом встановлено наступне. Так, як вбачається з розрахунку заборгованості, то за період за вказаний період позивач просить стягнути на свою користь лише заборгованість по сплаті коштів за спожиту теплову енергію (опалення), нарахування коштів за надання таких послуг проводилось спочатку у відповідності до діючих тарифів згідно розпоряджень Київської міської державної адміністрації №758 від 30.06.2009 року, №859 від 01.06.2011 року, №2316 від 07.12.2011 року, №2308 від 07.12.2011 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію та встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води виконавцям цих послуг усіх форм власності для здійснення розрахунків з населенням». Вказані розпорядження діяли на час виникнення спірної заборгованості та спочатку регулювали тарифи на отриману теплову енергію за відсутності теплового лічильника в будинку по тарифу - 707 грн., а потім по - 29,14 грн. за опалювальну площу - 52,9 кв.м. При цьому, судом було враховано та перевірено заперечення відповідача щодо безпідставності здійснення позивачем вказаних нарахувань за опалення, але вказані заперечення свого підтвердження в судовому засідання не знайшли, оскільки правомірність нарахування коштів боргу за опалення було встановлено в судовому засіданні та вона була частково оплачена відповідачем за певні періоди. У відповідності до п.12 постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. Також, судом встановлено про обґрунтованість вимог про стягнення коштів за постачання теплової енергії у гарячій воді відповідачу, оскільки позивач вправі надавати та надає такі послуги як правонаступник КП УЖГ Шевченківського району м.Києва згідно договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.02.2006 року. В той же час, протягом тривалого розгляду вказаної справи судом, відповідачем у відповідності до вимог ст.10, 57-59 ЦПК України не було надано жодних доказів щодо не надання або неналежного надання до приміщення послуг з опалення, а з наданих документів не вбачається про не надання таких послуг за спірний період або відключення в установленому законом порядку від теплопостачання відповідного приміщення, що перебуває в користуванні відповідача. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача [PERSON] за спожиту та нараховану на площу приміщення теплову енергію утворилася, внаслідок систематичної не сплати нарахувань за період з 01.09.2010 р. по 01.07.2014 р. в сумі - 8 571,83 грн. Між тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідачів боргу за період по 01.09.2010 року, оскільки в розумінні вимог ст.10,57-60 ЦПК України, представником позивача не було доведено в судовому засіданні належними і допустимими доказами обґрунтованість і підстави нарахування визначеної ним заборгованості до цієї дати в сумі - 7581,90 грн. Посилання представника позивача на те, що документи про нарахування такої заборгованості не збереглись, не є належним доказом стягнення такого боргу, оскільки у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, підстав для застосування строків позовної давності до іншого періоду та розраховану відповідну суму коштів суд не вбачає, оскільки періодичні проплати коштів боргу відповідачем за визначений у позові період вказує на визнання нею свого боргу і обумовлює переривання строку позовної давності у відповідності до вимог ч.1 ст.264 ЦК України. З врахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 20.10.2010 року по 01.07.2014 року нараховані на основну суму боргу в розмірі - 7581 грн. 90 коп., зважаючи на наданий розрахунок та виникнення боргу саме з цього часу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати грошових коштів за житлово-комунальні послуги є обґрунтованими і в цій частині позов також підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом їх стягнення на користь позивача за період з 20.10.2010 року по 01.07.2014 року, що були перевірені та перераховані судом на основну суму боргу - 7581,90 грн. становлять зокрема - інфляційні нарахування у розмірі - 1156 грн. 79 коп. та 3% річних від суми боргу у розмірі - 753 грн. 91 коп. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі, що пропорційних сумі задоволених позовних вимог, у сумі - 1378 грн.

Outcome: partial