Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

В лютому 2013 року позивач, ПАТ «Родовід Банк», звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №Д098/АК-004.08.2 від 17.01.2008 року. В лютому 2014 року позивач збільшив позовні вимоги та обґрунтував їх тим, що 17.01.2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Д098/АК-004.08.2, згідно умов якого позивач відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля загальною сумою 35 319 доларів США за умови сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 9% річних та щомісячної плати за проведення розрахунків в розмірі 0.2% від суми виданого кредиту, з кінцевим строком повернення 17.01.2015 року. На виконання умов кредитного договору №Д098/АК-004.08.2 між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] 12.06.2009 року було укладено договір поруки №Д098/АК-004/2.08.2, у відповідності до якого [PERSON] зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за своєчасне і повне виконання [PERSON] своїх обов'язків за кредитним договором. Відповідачі порушили умови кредитного договору, тому позивач скористався своїм правом вимагати повернення кредитних коштів достроково, що не було виконано відповідачами добровільно. Просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 25694, 38 доларів США, заборгованість за нарахованими відсотками 11170,96 доларів США, заборгованість за сплату комісії 35680 грн. 21 коп., пені за прострочку виконання зобов'язання в сумі 8 368 880 грн. 98 коп., індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми в сумі 40589 грн. 10 коп., сплачений судовий збір в сумі 3654 грн. 00 коп., загалом стягнувши з відповідачів на користь позивача 36 865,34 доларів США та 8 445 150 грн. 29 коп. В липні 2013 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про розірвання кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтував тим, що при укладенні кредитного договору 17.01.2008 року між ним та ПАТ «Родовід Банк» останнім було порушено його права, як споживача, не надано повної інформації про вартість кредиту. Також під час зростання курсу валюти кредиту - долару США, він не був проінформований належним чином про суттєве зростання вартості кредиту, також був позбавлений права розірвати кредитний договір. Тому на підставі викладеного просив розірвати кредитний договір №Д098/АК-004.08.2, укладений 17.01.2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - [PERSON], про визнання договору поруки недійсним. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є поручителем за кредитним договором №Д098/АК-004.08.2, укладеним 17.01.2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] При укладенні договору поруки фактично не було визначено строк, коли має бути припинена його дія. Таким чином вважає, що строк дії договору мав бути припинений в зв'язку з закінченням шестимісячного терміну від дня настання строку виконання зобов'язання, оскільки до нього, як до поручителя не була пред'явлена вимога. В уточненій позовній заяві [PERSON] також просив визнати кредитний договір №Д098/АК-004.08.2, укладеним 17.01.2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] недійним та розірвати його. Просив уточнені позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнав в повному обсязі, суду надав пояснення, в яких виклав позицію аналогічно зустрічній позовній заяві, яку просив задовольнити в повному обсязі. Також підтримав зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - [PERSON], про визнання договору поруки недійсним та просив його задовольнити. В задоволенні первісного позову просив відмовити в повному обсязі. Представник позивача, Ващенко О.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що [PERSON] при укладенні договору був ознайомлений з усіма його пунктами належним чином до моменту його підписання та повідомлений про вартість послуг згідно умов договору. Його не примушували до отримання кредиту в доларах США. Також між банком та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність в разі невиконання [PERSON] умов кредитного договору. Умовами кредитного договору не передбачена можливість передоручення. Після укладення договору поруки його текст не змінювався, строк пред'явлення за ним до січня 2015 року, банк звернувся з позовом в лютому 2013 року. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача Мізинчук А.І. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтримавши позов з підстав, зазначених в заяві, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в їх задоволенні відмовити. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк» про розірвання кредитного договору підтримав, також підтримав зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - В.І., про визнання договору поруки недійсним, на задоволенні якого наполягав з викладених в ньому підстав. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що при укладенні кредитного договору [PERSON] не був ознайомлений належним чином з усіма його умовами. Під час суттєвого збільшення курсу валюти кредиту, долару США, позивачем не було здійснено заходів для інформування відповідача про суттєве збільшення вартості кредитного продукту, чим було порушено його права як споживача. Також позивач позбавив [PERSON] його права на розірвання кредитного договору, фактично одноосібно вирішивши питання про зміну його умов на свою користь. Звернула увагу суду на те, що при збільшенні позовних вимог позивачем не було належним чином виконано вимоги чинного цивільно - процесуального законодавства, тому уточнені вимоги також не визнала. Зазначила, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийняв рішення про впровадження своєї тимчасової адміністрації до 20.03.2016 року. Виконавчим директором Фонду 25.04.2016 року було продовжено повноваження тимчасової адміністрації до рішення НБУ. Строк пред'явлення вимог до поручителя в особі [PERSON] позивачем вважає пропущеним, тому договір поруки вважає припиненим. Заборгованість за тілом кредиту не визнала оскільки позивач уклав додаткову угоду , якої змінив суму щомісячного платежу, заборгованість за відсотками не визнає оскільки вони не відповідають ставці нарахування, також не визнала нараховану суму комісії та пені. Підтримала зустрічний позов [PERSON] про розірвання кредитного договору, в задоволенні первісного позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення первісного позову на підставі наступних правових норм та встановлених обставин справи. Судом встановлено, що 17.01.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір Д098/АК-004.08.2, згідно умов якого [PERSON] було відкрито відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля загальною сумою 35 319 доларів США 00 центів США. ( т. №1, а. с. 5-9) Позивач виконав свої зобов'язання, надавши вказані кредитні кошти [PERSON] (т. №1, а. с. 12) Відповідач [PERSON] погодився з всіма умовами кредитного договору, про що свідчить його особистий підпис в тексті кредитного договору. 12.06.2009 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору Д098/АК-004.08.2, якою було змінено графі погашення заборгованості за кредитним договором ( т. №1, а. с. 10-11) [PERSON] був належним чином ознайомлений з умовами додаткової угоди, про що свідчить його особистий підпис в її тексті. [PERSON] з текстом додаткової угоди позивачем ознайомлений не був, його згоди на її умови позивач не отримував. Для забезпечення виконання умов кредитного договору 12.06.2009 року між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк» було укладено договір поруки Д098/АК-004/2.08.2, згідно умов якого він зобов'язується солідарно відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] умов кредитного договору Д098/АК-004.08.2 (т. №1, а. с. 25) [PERSON] був належним чином ознайомлений з умовами вказаного договору та підтвердив згоду на його укладення своїм особистим підписом. 18.01.2013 року в зв'язку із порушенням умов кредитного договору ПАТ «Родовід Банк» звернувся до [PERSON] з вимогою про дострокове повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків (т. №1, а. с. 15) Вказана вимоги була отримана представником [PERSON] за довіреністю, однак вказана вимога не була ним добровільно виконана в семиденний термін (т. №1, а. с. 16) 18.01.2013 року в зв'язку із порушенням [PERSON] умов кредитного договору ПАТ «Родовід Банк» звернувся до [PERSON] з вимогою про дострокове повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків (т. №1, а. с 15) Рішенням Подільського районного суду м. Київ від 13.06.2013 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Родовід Банк», третя особа - Управління у справах захисту прав споживачів в м. Києві про визнання кредитного договору недійсним (т. №1, а. с. 155-157) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.08.2013 року в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на рішення Подільського районного суду м. Київ від 13.06.2013 року відмовлено, рішення суду першої інстанції залишено в силі (т. №1 а. с. 158-159) 19.12.2014 року ПАТ «Родовід Банк» збільшило позовні вимоги до [PERSON], надавши відповідний розрахунок заборгованості (т. №2, а. с. 2-27) Згідно розрахунку заборгованість становить 36 865,34 доларів США та 8 445 150 грн. 29 коп. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.11.2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - [PERSON], про захист прав споживача, визнання кредитного договору та додаткового договору недійсним. Аналізуючи тексті рішень, суд приходить до висновку, що хоча позовні вимоги були викладені дещо різним способом, але вони по суті своїй є тотожними, також позови об'єднує присутність в них одних й тих самих сторін - [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк», також спільною є вимога про визнання недійсним кредитного договору №Д098/АК-004.08.2 від 17.01.2008 року, тому в суду є підстави вважати, що позовні вимоги зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] вже неодноразово розглядались судами та в їх задоволенні було неодноразово відмовлено. [PERSON] постійно мешкає на території м. Маріуполь Донецької області за адресою: [ADDRESS]. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Національна валюта - гривня в даному випадку має статус не лише національної валюти, а й може бути визначена в якості універсального платіжного засобу, яка без обмежень приймається на території України. Обіг інших платіжних засобів, зокрема в даному випадку іноземної валюти - долару Сполучених Штатів Америки обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Обіг іноземних платіжних засобів регламентований статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов'язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Враховуючи місце мешкання відповідача [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У п.3.4. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України(справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (Справа N 1-10/2004) зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р та від 02.12. 2015 року № 1275-р, місто Маріуполь (Маріупольська міська Рада) відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється антитерористична операція. Отже, незважаючи на те, що дія Переліку пунктів, де проводиться антитерористична операція, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №1079-р була зупинена, в подальшому було прийнято розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року за № 1275-р, Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, в тому числі стаття 2, яка забороняє нарахування пені та/або штрафних санкцій на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами, підлягає застосуванню, оскільки цей закон не скасований, а також у зв'язку із тим, що прийняті інші нормативні акти, що визначають райони проведення АТО. Отже, враховуючи те, що відповідач є громадянином України, який зареєстрований та постійно проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за укладеним ним кредитним договором нараховувати заборонено, а тому позов банку в частині стягнення пені та штрафу, які нараховані після 14.04.2014 року, є необґрунтованим та задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, суд не погоджується з розрахунком позивача за первісним позовом, вважаючи, що оскільки з позовом до суду про стягнення заборгованості ПАТ «Родовід Банк» звернулось до [PERSON] 18.02.2013 року, то нарахування відсотків після цієї дати є таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Провівши перерахунок, суд вважає обґрунтованою суму відсотків за користування кредитом станом на 12.02.2013 року, яка складає, згідно перевірених розрахунків позивача, 7743, 46 доларів США. Також суд, перевіривши розрахунки пені та штрафів, з урахуванням особливого режиму, що діє на території м. Маріуполь Донецької області, вважає, що сума штрафних санкцій в розмірі 8 445 150 гривень 29 копійок є завищеною, та такою, що нарахована з порушенням вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції". Сума штрафних санкцій, що підлягає стягненню з [PERSON] загалом складає 6 323 729 гривень 79 копійок, що дорівнює 400997 доларів США 45 центів США, та яку складають пені за основним боргом в розмірі 262944 (двісті шістдесят дві тисячі дев'ятсот сорок чотири) долари США 33 центи США за курсом НБУ станом на 19.12.2014 року дорівнює 4 146 632 (чотири мільйони сто сорок шість тисяч шістсот тридцять дві) гривні 07 копійок, суму пені за нарахованими відсотками в розмірі 114606 (сто чотирнадцять тисяч шістсот шість) доларів США 07 центів США, що за курсом НБУ станом на 19.12.2014 року дорівнює 1 807 337 (один мільйон вісімсот сім тисяч триста тридцять сім) гривень 73 копійки, суми пені за прострочення виконання зобов'язань зі своєчасної сплати комісії в розмірі 21560 (двадцять одна тисяча п'ятсот шістдесят) доларів США 75 центів США, що за курсом НБУ станом на 19.12.2014 року дорівнює 340 013 (триста сорок тисяч тринадцять) гривень 96 копійок, 3% річних за прострочення виконання зобов'язань зі своєчасного повернення кредиту в розмірі 1298 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.12.2014 року дорівнює 20470 (двадцять тисяч чотириста сімдесят) гривень 68 копійок, 3% річних в розмірі 588 (п'ятсот вісімдесят вісім) доларів США 21 цент США, що за курсом НБУ станом на 19.12.2014 року дорівнює 9276 (дев'ять тисяч двісті сімдесят шість) гривень 15 копійок. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. За зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк» про розірвання кредитного договору суд приходить до наступних висновків. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають на підставі договору або правочину. Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимогами ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно Закону України «Поро захист прав споживачів »- споживачем фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно п.6 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - заява про захист прав споживача має містити відомості : про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилось; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, що яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази ,що підтверджують позов. Згідно ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»(в редакції на час укладення спірного кредитного договору) - договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог вказаних пунктів ст..203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі(ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,що обумовлені ним(ч.5). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12Постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до Постанови №5 від 2012 р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року за №168, також вбачається, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо. Згідно ч. 6ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. У відповідності до п.3 ч.7ст.11Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином,Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Однією з засад судочинства, регламентованих ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В укладеному між сторонами у письмовій формі договору, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Стосовно стверджень позивача та його представника, що під час укладання кредитного договору позивач був введений в оману з боку банку -суд вважає, що дані вимоги також не доведені з наступних підстав. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, та Верховного Суду від 01 серпня 2018року справа №445/1011/17. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. При укладенні договору позичальник був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано. Позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Також позивач користувався наданими йому кредитними коштами та виконував умови договору. Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. За зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - [PERSON], про визнання договору поруки недійсним Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України, частини першої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору. Отже, правове значення має, чи відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя під час виконання боржником основного зобов'язання. Умовами договорів поруки передбачено, що поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісії пені, інших платежів, передбачених договором, відшкодування збитків та підтверджує, що він ознайомлений з умовами кредитного договору, а також має право самостійно виконувати зобов'язання за кредитним договором. Зміна вартості кредиту була проведена без повідомлення поручителя [PERSON], в якого суттєво виріс об'єм зобов'язань. Однак суд зазначає, що це не є підставою для визнання кредитного договору в цілому, оскільки порука є похідним спеціальним додатковим заходом майнового характеру, який не можливий без основного договору. Тому суд, відмовляючи [PERSON] в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, зазначає, що право вимоги до нього в ПАТ «Родовід Банк» відсутнє, тому позовні вимоги про стягнення з [PERSON] за кредитним договором №Д098/АК/004.08.02 від 17.01.2008 року задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, частково задовольняючи позовні вимоги, суд стягує на користь ПАТ «Родовід Банк» з [PERSON] судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2740 грн. 50 коп.

Outcome: partial