Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

в червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача АТ «Альфа-Банк», в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача безпідставно списані банком кошти в сумі 53040,00 грн., пеню в сумі 38984,40 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 29.05.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду № TDRM000232645 про розміщення вкладу відповідно до якої було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] . Відповідно до п. 5.1 цієї угоди, повернення вкладу та нарахованих на вкладі процентів буде здійснено на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий на підставі угоди про обслуговування платіжних карток від 27.05.2017 р. з наданням для використання платіжної картки Visa Platinum № [NUMBER] . Позивач вказує, що 05.06.2018 року з карткового рахунку № [NUMBER] , до якого було випущено платіжну карту Visa Platinum № [NUMBER] невстановленими особами, з використанням інтернет-ресурсу CARD2CARD UA SITEABUID, було здійснено несанкціоноване шахрайське перерахування гроових коштів в сумах: 14650,00 грн., 19195,00 грн., 19195,00 грн. З відповіді банку вбачається, що зазначені операції були проведені через інтернет-сервіс «My Alfa-Bank» 05.06.2018 року в період із 08-29 год. по 08-34 год. 05.06.2018 року о 08-35 год. під час бесіди з працівником контакт-центру банку позивачем було повідомлено про те, що таких операцій він не проводив та погоджено блокування та перевипуск карти. 05.06.2018 року позивач звернувся до відділення банку, де повідомив про проведення несанкціонованих ним операцій. Позивачу було повідомлено, що кошти із банку ще не виведені, однак, письмову заяву в цей день від позивача працівник банку відмовився приймати. 06.06.2018 року позивач подав відповідачу претензію, в якій висловив незгоду зі списанням 05.06.2018 року з карткового рахунку коштів, а також письмове звернення про повернення коштів. Позивачу було видано виписку із рахунку № [NUMBER] , відповідно до якої станом на 06.06.2018 року 14-22 год. на рахунку було заблоковано операції із перерахування 14650,00 грн., 19195,00 грн., 19195,00 грн. При цьому вказано, що доступна для використання сума, без врахування блокувань, складає 90218,84 грн., а з урахуванням блокувань - 37178,84 грн. Позивач вказує, що у виписці ці суми обліковувались, як заблоковані, але не списані за картковим рахунком. Крім того, за заявою позивача були внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за № 12018100030004919, та досудове розслідування здійснюється Деснянським УП ГУ НП у м. Києві. Позивач стверджує, що нікому не передавав свою платіжну карту, пін коди та паролі, та банк має довести відсутність своєї вини у несанкціонованому списанні коштів. З огляду на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути із відповідача на користь позивача безпідставно списані кошти та пеню. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24.06.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2020 року, було вирішено перейти від розгляду цивільної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Третя особа в судове засідання явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без її участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонам, що 29.05.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду № TDRM000232645 про розміщення вкладу відповідно до якої було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] . Відповідно до п. 5.1 цієї угоди, повернення вкладу та нарахованих на вкладі процентів буде здійснено на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий на підставі угоди про обслуговування платіжних карток від 27.05.2017 р. з наданням для використання платіжної картки Visa Platinum № [NUMBER] . Позивач, підписавши 27.05.2016 року Акцепту 1, фактично підписав із банком Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, публічна пропозиція якого була розміщена на інтернет-сторінці ПАТ «Альфа-Банк» www.alfabank.com.ua, та на час підписання акцепту діяла публічна пропозиція на укладення договору, яка була затверджена розпорядженням № 2385 від 20.07.2015 року. Так, відповідно до п.п. 4.2.5, 4.2.6 зазначеного договору, клієнт зобов`язаний особисто користуватися Карткою, виписаною на його ім`я, не передавати її в користування третім особам і вжити всіх можливих заходів для запобігання її втрати; нікому не повідомляти ПІН-код, М-ПІН, що застосовується для NFC Сім-картки та зберігати його у таємниці, щоб ні за яких умов він не став відомим третій особі. У випадку розголошення Клієнтом ПІН-код, М-ПІН, Клієнт позбавляється права на оскарження операцій по рахунку клієнта та банк не несе відповідальності перед Клієнтом за здійснені операції по Рахунку Клієнта, в тому числі операції, що здійснені будь-якими третіми особами. Згідно із п. 4.2.19 зазанченого договору, у разі не виконання умов п.4.2.5- 4.2.6 Держатель картки несе особисту відповідальність за можливі фінансові збитки, які стали наслідком використання Картки/реквізитів Картки третіми особами та зобов`язаний сплатити Банку комісію яка передбачена у Тарифах за перевипуск картки ( у разі її перевипуску), Правилами п. 4.2.21 зазначеного договору визначено, що у разі користування послугою Альфа-чек та виявлення будь-яких ознак втрати контролю над власною simкартою чи телефоном, на номер котрого надходять SMS повідомлення/повідомлення відправлені через альтернативний канал відправки повідомлень та PUSH-повідомлення (відсутність зв`язку, підозрілі дзвінки або операції по рахунку мобільного телефону тощо) негайно повідомляти про це Банк. Підписанням Договору Клієнт надає Банку свою безумовну письмову згоду на розкриття третім особам інформації, що може бути направлена Банком Клієнту, а також несе всі можливі ризики, пов`язані з тим, що направлена в SMS повідомленні /повідомленні відправленому через альтернативний канал відправки повідомлень іта PUSH-повідомленні інформація може стати відомою третім особам. Банк не несе відповідальності за результат доставки SMS повідомлення/повідомлення відправленого через альтернативний канал відправки повідомлень та PUSHповідомлення на номер телефону Клієнта. 05.06.2018 року з карткового рахунку № [NUMBER] , до якого було випущено платіжну карту Visa Platinum № [NUMBER] було здійснено списання грошових коштів в сумах: 14650,00 грн., 19195,00 грн., 19195,00 грн. Позивач в обґрунтування позову вказує, що зазначені списання відбулись не санкціоновано, він не давав на це згоду, будь-кому не передавав свої дані, в зв`язку з чим звернувся до відповідача із відповідними претензіями та заявами про повернення зазначених коштів. З листа АТ «Альфа-Банк» від 01.08.2018 року № 66703-23.1-б/б, вбачається, що зазначені операції були проведені через інтернет-сервіс «My Alfa-Bank», та коди підтвердження для здійснення цих операцій в інтернет-сервісі «My Alfa-Bank» були направлені на номер телефону - [NUMBER] . Позивачу було повідомлено, що проведення будь-яких операції з описаних дій з акуантом та картками було неможливим без кодів підтвердження, які направлялись на телефон позивача, а тому відповідальність за операції, які були здійснені із порушенням правил безпеки використання картки, надання доступу до особистого кабінету інтернет-сервісу «My Alfa-Bank», несе клієнт. В ході розгляду справи позивач вказував, що він дійсно використовує мобільний номер телефону - [NUMBER] , платіжна картка на момент зняття коштів знаходилась у нього, пін-коди та паролі, які надійшли на його телефон він нікому не передавав. Відповідно до листа ПрАТ «Київстар» від 20.10.2020 року № 14748/з, було встановлено, що на номер телефону [NUMBER] від відправника AlfaBank, були зафіксовані 05.06.2018 року в період із 08-29 год. по 12-50 год. сім відправлень. Крім того, було встановлено та не заперечувалось позивачем, що 05.06.2018 року о 08-35 год. на мобільний телефон позивача було здійснено дзвінок співробітником Контакт-Центру банку та повідомлено про перевищення ліміту операцій, в результаті чого було погоджено блокування та перевипуск карти. З наданих суду матеріалів встановлено, що 05.06.2018 року позивач контроль над власним телефоном із номером [NUMBER] не втрачав, а відтак, останнім, отримувались смс-повідомлення із кодами від банку, та доказів зворотному матеріали справ не містять. За заявою позивача були внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за № 12018100030004919. В матеріалах справи відсутні дані щодо ходу розслідування та/або прийняття у справі відповідного процесуального рішення. В обґрунтування позову було зазначено, що списання коштів із рахунку відбулось несанкціоновано, позивач жодних згод на ці операції не надавав, а тому банком ці кошти були списані безпідставно, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. В обгрунтування заперечень на позов, стороною відповідача було зазначено, зокрема, про те, шо банк не несе відповідальність за результат доставки смс-повідомлення на номер клієнта, а можливий ризик, пов`язаний із тим, що направлена інформація в смс-повідомленні може стати відомою третім особам лежить на позивачеві, оскільки, він мав повний контроль над телефоном, його не втрачав та користується і на даний час. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 1087 ЦК України, розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 1087 ЦК України, при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим Кодексом, законом та банківськими правилами. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами між клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнта банку. Пунктом 7 розділу Х Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів" (далі - Положення № 705) передбачено, що контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків. Користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень (п. 1 розділу VI Положення № 705). Відповідно до п. 6 розділу VI Положення № 705 користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. В ході розгляду справи судом встановлено, що в зв`язку із перевищенням ліміту зняття коштів працівник кол-центру банку зателефонував позивачу та повідомив про ці факти, та це відбулось вже після списання відповідних коштів. Доводи сторони позивача про те, що працівником банку було йому повідомлено, що фактично кошти перебувають в банку та не перераховані, в ході розгляду справи не були доведені достатніми доказами, а відтак суд їх до уваги не приймає. Згідно п. 8 розділу VI Положення № 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому від був перед виконанням цієї операції, чого відповідачем виконано не було. Згідно п. 8 розділу VI Положення № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Під час розгляду справи встановлено, що банківські операції по списанню коштів були виконані 05.06.2018 з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної карти та із введенням паролів, які були відомі лише позивачу, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено належне дотримання ним умов договору, винність дій відповідача, що призвело до списання коштів. Суд не погоджується з твердженнями позивача та вважає недоведеним посилання останнього на те, що відбулось незаконне, безпідставне та несанкціоноване позивачем списання коштів з рахунку банком, оскільки, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що позивач своїми діями чи бездіяльністю фактично сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду, кодів або іншої інформації, яка надсилалась йому банком, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача не було доведено обгрунтованість позовних вимог в частині несанкціонованого списання коштів з його карткового рахунку, а відтак в задоволенні позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача коштів слід відмовити. Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в частині позовної вимоги про стягнення безпідставно списаних коштів, а тому в частині вимоги про стягнення пені слід також відмовити, оскільки, вона є похідною від первісної позовної вимоги. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed