Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 21.10.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.10.2020 року. Позивач, [PERSON] , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що між нею та [PERSON] , 05.11.2011 року укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів того ж дня зроблено відповідний актовий запис № 327 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . За час їх проживання як сім`ї у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що сімейне життя між ними поступово стало погіршуватися. За твердження позивача відповідач зраджував дружині, окрім того з його сторони мало місце фізичне та психічне насильство в сім`ї, що підтверджується зокрема, талоном від 26.05.2020 року травматологічного пункту Центральної міської клінічної лікарні м. Ужгород. У позовній заяві вказано, що такі дії відповідача в кінцевому результаті призвели до фактичного припинення шлюбних відносин та роздільного проживання. Відповідач проживає окремо з іншою жінкою. Позивач вказує, що їх шлюб фактично перестав існувати, вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них та примирення між ними неможливе. Позивач стверджує, що спору про поділ майна, що є їх спільною власністю, немає оскільки відповідач забрав все належне йому при переїзді до іншої адреси проживання. У позовній заяві вказано, що їх спільна із відповідачем дитина залишається проживати із матір`ю. позивач вказує, на те, що відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Позивач зазначає, що зважаючи на індивідуальний обов`язок батьків утримувати своїх дітей, беручи до уваги працездатність відповідача, та перебування дитини на повному утриманні позивача, з метою убезпечення дитини,достатнім (не мінімальним) рівнем збереження здоров`я та розвитком, [PERSON] вважає, що достатнім буде присудження аліментів у сумі 5000,00 грн. на підтвердження необхідності стягнення із відповідача саме такої суми аліментів позивач зазначає, що всебічний розвиток здібностей дитини вимагає від батьків, окрім матеріальних витрат, також зусиль спрямованих на формування індивідуальності дитини, для розвитку фізичних, інтелектуальних здібностей та духовних якостей, від яких відповідач самоусунувся, внаслідок чого від позивача вимагається більше зусиль, в тому числі, і матеріальних які б були посильними у разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. У зв`язку із наведеним позивач просить суд: шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстрований 05.11.2011 року виконкомом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 327 - розірвати. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] ( [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) аліменти на утримання дитини - [PERSON] . [INFO] , в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з урахуванням індексації відповідно до закону, з дня звернення з позовною заявою до суду до досягнення дитиною повноліття. Допустити негайне виконання рішення суду, в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.09.2020 року відкрито провадження у вказаній справі. Позивач, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Просила суд розірвати шлюб, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини. Відповідач в судовому засіданні, вказав що не заперечує проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Разом із тим, відповідач вказав, що сплачувати аліменти в сумі 5000 грн. він не може, та зазначив, що максимальна сума яка йому посильна це 3000 грн. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 05.11.2011 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів того ж дня зроблено відповідний актовий запис № 327 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 09.04.2012 р. Чоловік та дружина на даний час проживають окремо. Син проживає разом із позивачем. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. В судовому засіданні було з`ясовано, що майновий спір між сторонами відсутній. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що спору щодо місця проживання сина у подружжя не має. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб укладений 05.11.2011 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] який зареєстровано у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів того ж дня зроблено відповідний актовий запис № 327 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] слід розірвати. Сина , [PERSON] залишити проживати разом з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Так, позивач просила стягнути з відповідача [PERSON] , на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання сина у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. Згідно довідки №149 від 04.09.2020 року виданої директором Чопського прикордонного загону ЗРУ ПСУ [PERSON] працює у ВЧ 1493 на посаді Дільни.інспектора 1 кат. Та отримав заробітну плату за період з березня 2020 по серпень 2020 рік у розмірі 107476,64 грн. (до видачі 86518,71 грн.) Разом із тим суд констатує, що в судовому засідання позивач не заперечувала проти сплати відповідачем аліментів щомісячно на її користь на утримання їх спільної дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000, 00 (три тисячі) грн.. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 184 Сімейного кодексу України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків, а також те, що відповідач проти позову заперечує в цій частині частково. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 7 ЗУ "Про державний бюджет" прожитковий мінімум у 2020 році складає: для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень. Згідно ст. 8 ЗУ "Про державний бюджет" мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня 2020 року становить - 4723 грн. Виходячи з встановлених обставин, суд вважає можливим визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн.. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, стан його здоров`я, матеріальне становище відповідача, а тому вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти у сумі 3000 грн. щомісячно починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду та до досягнення дитиною повноліття, тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в цій частині. Суд разом з тим не вбачає і підстав для стягнення аліментів у меншому розмірі, враховуючи, що відповідач працездатний, інших утриманців не має, і він не довів наявності у нього будь-яких обставин, які б заслуговували на увагу для стягнення аліментів у меншому розмірі. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений права в майбутньому звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, зміни способу їх стягнення, а відповідач з позовом про зменшення розміру аліментів. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що обов`язок утримування, забезпечення дитини в однаковій мірі покладається на обох батьків, а також те, що позивач не має змоги самостійно утримувати дитину, разом із тим судом встановлено, що на утриманні у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків не має та приходить до висновку, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача на утримання їх доньки, аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. що місячно, але не менше , ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку з врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи із дня звернення до суду із даним позовом та до досягнення дитиною вісімнадцяти років. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволен ню. Згідно ч.1,3 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує :1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір, у сумі 840,80 грн., а також судовий збір на користь держав у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: partial