Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.12.2018 року по бульв. Верховної Ради, 14, в м. Києві з вини відповідача сталася ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль Toyota Rav 4, д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві власності. В результаті ДТП позивач зазнав ушкодження здоров`я. Прибувши на місце ДТП, бригада швидкої медичної допомоги встановила, що внаслідок ДТП у позивача стався гіпертонічний криз, але від госпіталізації він письмово відмовився. В подальшому стан здоров`я [PERSON] не стабілізувався, тому він вимушений був пройти стаціонарне лікування з 10.04.2019 року по 03.05.2019 року в Центральній поліклініці МВС України. Отже внаслідок ДТП у позивача стався розлад здоров`я, що завдало йому емоційних переживань та фізичних страждань. Також його автомобіль зазнав механічних пошкоджень, через що він був позбавлений можливості тривалий час повноцінно користуватись своїм транспортним засобом. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000, 00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди передано на розгляд за підсудністю до Макарівського районного суду Київської області. Постановою Київського апеляційного суду від 19.06.2019 року Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2019 року відкрито провадження у справі позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. 16.09.2019 року від відповідача до суду надійшов Відзив, відповідно до якого він зазначає, що не заперечує той факт, що 01.12.2018 року відбулась ДТП, за результатами якої працівники поліції склали відносно відповідача протокол про адміністративне правопорушення, що передбачено ст. 124 КУпАП. Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340, 00 грн. Проте відповідач повністю не згоден із правовою позицією позивача, оскільки обставини, викладені у позовній заяві, є надуманими, необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами. Згідно виписки з історії хвороби № 6684 встановлено, що [PERSON] перебував на лікуванні в госпіталі МВС України з 01.10.1997 року по 20.10.1997 року через наслідки закритих черепно-мозкових травм, які він отримав поетапно у 1981 році та 1996 році. Відповідач зазначає, що розлад здоров`я у [PERSON] відбувся не в результаті ДТП. Сам факт пошкодження автомобіля і неможливість користування ним певний період не являється ознаками наявності моральної шкоди. Крім того, ігноруючи вимоги ст. 177 ЦПК України, позивач не обтяжує себе поданням будь-яких доказів чи навіть посиланням на докази, якими підтверджуються обставини та обґрунтування його позову та вимог. Позивач також не зазначає, якими належними доказами підтверджується факт заподіяння йому моральної шкоди та у чому така шкода полягає, у чому полягають понесені ним моральні страждання. На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01.12.2018 року о 13 годині 20 хвилин на бульв. Верховної Ради, 14 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, при цьому водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки KІА д\\н [NUMBER] [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Toyota Rav 4, д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив п.16.11 ПДР України. Винність [PERSON] у даній ДТП підтверджується постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року, відповідно до якої відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (340, 00 грн.) (а.с. 9). Як вбачається із письмових матеріалів справи, внаслідок отриманих травм позивач перебував на лікуванні в Центральній поліклініці МВС України. Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що внаслідок ДТП у нього стався розлад здоров`я, що завдало йому емоційних переживань та фізичних страждань. Також вказує про те, що його автомобіль зазнав механічних пошкоджень, через що він був позбавлений можливості тривалий час повноцінно користуватись своїм транспортним засобом. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Постановою Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 роз`яснено, що суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4, розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювана, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить. Згідно роз`яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВС України, моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи обставини, при яких позивачу була завдана шкода, глибину, тяжкість його моральних страждань, а також, виходячи з матеріального стану відповідача та засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 5000,00 гривень. Що стосується заперечень відповідача проти позову, викладених у відзиві, то судом вони до уваги не приймаються, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, а також такими, що суперечать встановленим по справі обставинам. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial