Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

В липні 2013 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], просила визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS], укладений між сторонами в справі 20 лютого 2008 року. В обґрунтування вимог представник позивача послалась на ті обставини, що відповідач скориставшись тим, що [PERSON] на час укладення спірного правочину не усвідомлювала належним чином значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок наявних психічних розладів, схилила позивача до підписання безоплатного договору на відчуження єдиного наявного в неї житла. За твердженням представника її довіритель на час підписання договору дарування не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними також внаслідок отриманої безпосередньо перед укладенням договору травми у вигляді струсу головного мозку, що обтяжило психічне захворювання. Як на підтвердження обставини неможливості [PERSON] на час укладення спірного правочину керувати своїми діями представник послалась на те, що позивач не змогла його підписати, виклавши лише невірну указівку свого прізвища, ім'я та по-батькові. Як на правові підстави позову позивач послалась на ст. 225, ч. 2 ст. 203 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, підтвердила суду ті обставини, що на час укладення договору дарування внаслідок наявного психічного захворювання, ускладненого травмою голови, що мала місце 07 жовтня 2007 року, [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Наполягала не незаконності договору, внаслідок якого втратила право на єдине наявне в неї житло, чого до своєї смерті наміру робити не мала, та через неправомірні дії відповідача не має змоги на теперішній час ним користуватись для власного проживання, змушена проживати у сусідів та інших небайдужих сторонніх осіб. Відповідач та її представник позов не визнали, посилаючись на чітке усвідомлення позивачем своїх дій на час укладення договору, та бажання останньої саме подарувати, а не заповісти, своїй племінниці [PERSON] як єдиній родичці будинок. За такого вважали, що правові підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що в особистому житті [PERSON] будь-яких відхилень в розумовій діяльності не проявляє, сторонньої допомоги у побуті не потребує, здатна доглядати себе самостійно. Інших істотних для справи обставин свідок суду не повідомила. 25 червня 2014 року позивач подала суду "уточнену позовну заяву", згідно тексту якої фактично змінила підстави позову, прохаючи про визнання правочину недійсним з підстав ст. 229 ЦК України, тобто як договору, що укладений внаслідок помилки. Проте, відповідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити підставу позову виключно до початку розгляду справи судом по суті. Оскільки заяву про зміну підстав позову подано під час розгляду справи судом по суті, суд продовжив розгляд справи в межах первісно заявлених предмету та підстав позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування, відповідно умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар цілий жилий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Договір посвідчений нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 814. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2009 року, постановленого у справі № 2-12-6236/09, встановлено, що саме [PERSON] була ініціатором укладення спірного договору, оскільки сама викликала племінницю [PERSON] з м. Орджонікідзе для розмови щодо "відписання будинку по смерті", вона також особисто зверталась до КП ММБТІ для отримання витягу з реєстру прав власників для відчуження будинку. Після укладення договору дарування відносини між сторонами залишились незмінними, - син [PERSON] доглядав [PERSON] Проте, з травня 2009 року, після переїзду [PERSON] до будинку [ADDRESS] для власного проживання та проживання своєї родини, між сторонами виник конфлікт з приводу проживання у цьому ж будинку співмешканця [PERSON] - [PERSON] через що позивач не маючи іншого власного житла стала проживати у [PERSON] Відповідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. В силу ч. 2 ст. 203 ЦК України однією з загальних вимог, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. А згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушено. З акту амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи № 465 від 10 жовтня 2011 року, проведеної в рамках цивільної справи № 2-617/2011г, слідує, що [PERSON] з 1991 року знаходиться на обліку в Миколаївській обласній психіатричній лікарні. З 1996 року в [PERSON] спостерігаються ознаки церебрального атеросклерозу зі зниженням когнітивних функцій, що мають стійкий, помірно прогресивний характер. Під час дослідження в [PERSON] виявлене значне зниження пам'яті на поточні події, розлад уваги, її нестабільність, підвищена стомлюваність та виснажуваність психічної активності. вона не здатна зрозуміти абстрактний сенс, не відрізняє головного від другорядного. Враховуючи загальноосвітній рівень позивача, наявні когнітивні порушення, такі індивідуально-психологічні особливості як: навіюваність, емоційна лабільність та підвищений рівень тривожності, на час підписання договору дарування інформація нею сприймалась у такому вигляді, що її цінність та вагомість не викликали в неї сумніву, оскільки не піддавались достатньому аналізу та в її діях не відслідковувалась активна розумова діяльність, яка дала б змогу на достатньому рівні оцінити юридичне значення ситуації для її особистості в тому числі і роз'яснення нотаріуса. Таким чином, на час підписання договору дарування 20 лютого 2008 року [PERSON] була обмежена у здатності як розуміти та усвідомлювати значення своїх дій так і керувати ними. Разом з цим, як слідує з ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 04 липня 2012 року суд касаційної інстанції погодився з тим, що рішеннями Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2009 року та апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2010 року встановлене розуміння позивачем значення своїх дій під час підписання спірного правочину. Проте доводи представника позивача щодо неспроможності [PERSON] керувати своїми діями під час укладення договору дарування свого відображення в цих рішеннях не знайшли. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що станом на 20 лютого 2008 року [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а саме: не були спроможна керувати своїми юридично значимим діями, як-то: відмовитись від підписання договору дарування, наполягати на зміні його змісту щодо строку передачі дарунку вигодонабувачу, тощо. Таке мало місце як внаслідок наявного психічного захворювання так і внаслідок травми у вигляді струсу головного мозку, що мала місце 07 жовтня 2007 року. Суд вважає, що позбавлення себе єдиного власного житла шляхом укладення безоплатного договору на його відчуження саме по собі свідчить про неспроможність позивача керувати своїми діями внаслідок хвороби, хоча така хвороба і не позбавила її спроможності усвідомлювати їх значення. Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved