Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Заявник - [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м.\~Черкаси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в обґрунтування якої зазначив, що він народився 02 грудня 1986 року в м. Іловайськ Донецької області, проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO] (Зугрес) Донецької області. Крім того, вказує, що він одружений з [PERSON], із якою перебуває в шлюбі з 10 липня 2010 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У червні 2016 року він, разом із своїми малолітніми дітьми був вимушений переселитися із вищевказаного місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області до м. Черкаси. На даний час проживає за адресою: [INFO], про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 28 червня 2016 року № 080100259. Крім того, заявник зазначив, що після російської збройної окупації Донецької області, він втратив не лише дім, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, можливість планувати своє життя, а й душевний спокій. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод», Протоколом Першим до цієї Конвенції та Протоколом Чотири Конвенції, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. В заяві про встановленя факту, що має юридичне значення, заявник також зазначив, що він отримав довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, що діє безстроково, проте, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Тобто, вказана довідка лише посвідчує факт вимушеного переселення, проте, не містить зазначення причин такого переселення. Крім цього, вказав, що має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12\~серпня 1949\~року (жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, чинним діючим законодавством України не передбачено, а тому, він вимушений звернутись до суду із вказаною заявою. На підставі вищевикладеного, заявник просить суд, - встановити юридичний факт, що його ([PERSON], [INFO]) вимушене переселення, разом з малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у червні 2016 року з окупованої території Донецької області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року в справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами окремого провадження. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 04 березня 2019 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомлено, заперечення на заяву не подано. Заінтересована особа - представник\~Російської Федерації (в особі посольства Російської Федерації в Україні), в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомлено, заперечення на заяву не подано. Враховуючи думку заявника, вивчивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, заявник [PERSON] Сергійович, [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] (Харцизьк) Донецької області, що підтверджується відповідними відомостями, які містяться в паспорті заявника (серія КС номер 168251). Крім того, згідно даних Свідоцтва про шлюб № 224370 вбачається, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який вони зареєстрували у Новомихайлівській сільській раді Мар?їнського району Донецької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 2 від 10 липня 2010\~року. Також встановлено, що від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується даними Свідоцтва про народження ([PERSON] І-НО № 428132 від 27 грудня 2011 року) та [PERSON], [INFO], що підтверджується даними Свідоцтва про народження ([PERSON] І-НО № 556277). З даних довідки від 15 червня 2016 року № [NUMBER] вбачається, що [PERSON], [INFO] прибув, як внутрішньо переміщена особа з місця постійного проживання: [INFO] (Харцизьк) Донецької області, на фактичне місце проживання: [INFO]. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених\~статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. За наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної [PERSON] України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, її військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної [PERSON] України «Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних збройних формувань «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею найманців, під час якої була анексована [PERSON] Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також, Парламентська асамблея [PERSON] Європи 12 жовтня 2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт визначений як "російська агресія" і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу. Крім того, резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 19 грудня 2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної [PERSON] ООН "Ситуація з правами людини в Автономній [PERSON] Крим та місті Севастополь (Україна)" та визнано Російську Федерацію державою окупантом. До того ж, 19 грудня 2017 року Генеральна асамблея ООН схвалила оновлену резолюціюпро стан дотримання прав людини в окупованому Росією Криму Постановою Верховної [PERSON] України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЕ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Резолюція Парламентської [PERSON] Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Положеннями\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Відповідно до абзацу 6\~преамбули Закону України від 18 січня 2018 року\~«Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~вказаного Закону, датою початку окупації частини території України є дата, визначена\~Законом України від 15\~квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тобто 20 лютого 2014\~року. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених\~частиною першою\~статті 1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав (ч.2 ст. 2 згаданого Закону). [PERSON] передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить встановити заявник. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року (із змінами, які мали місце протягом 2015-2018) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до Додатку 1 до розпорядження КМУ №1085 від 07 листопада 2014 року (в редакції розпорядження КМУ від 13 червня 2018 року № 410-р) місто обласного значення Харцизьк (у тому числі м. Зугрес, яке адміністративно підпорядковане Харцизькій міській раді) віднесено до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №\~8?рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої\~статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої\~статті 64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп\~(справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другу\~статті 124 Конституції України\~необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто, їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням внесених змін до\~Конституції України\~Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказані Рішення Конституційного Суду України не втратили свого значення у контексті права на доступ до суду. Частина четверта\~статті 10 ЦПК України\~і\~стаття 17 Закону України від\~23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення\~ECHR у справі «Sargasyan\~v.\~Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення\~ECHR у справі «Catan\~та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення\~ECHR у справі «Sargasyan\~v.\~Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст. 293 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України). Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника та його малолітніх дітей з окупованої території Донецької області, пов?язане з збройною агресією Російської Федерації та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області, а тому заява [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей може бути вирішена у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Таким чином, відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі, частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено\~статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,\~частиною четвертою\~статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»,\~та підтверджує факт того, що вимушене переселення у червні 2016 року [PERSON] та його малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області. Заявник [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], довів, що від встановлення юридично значимого для нього та його малолітніх дітей факту вимушене переселення з окупованої території Донецької області України, - залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він та його малолітні діти, через дії Російської Федерації, вимушено беруть участь. Враховуючи викладене, а також те, що заявник [PERSON] та його малолітні діти [PERSON] і [PERSON] вимушено переселилися у червні 2016 року з території Донецької області до міста Черкаси з метою збереження життя, здоров'я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки, совісті і релігії внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупацією Російською Федерацією частини Донецької області України, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення. При вирішенні даної цивільної справи, судом враховані висновки Верховного Суду у постановах від 07 березня 2018 року по справі № 759/759/17, від 14 березня 2018 року по справі № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 року по справі № 428/13977/16-ц, які є обовязковими для судів першої інстанції. На підставі викладеного та,

Outcome: approved