Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України ( № 115 )», Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, мотивуючи тим, що наказом Міністерства юстиції України «Про призначення виконувачем обов`язків» № 161-к від 11.01.2020 року призначено [PERSON] з 14 січня 2020 року виконувачем обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)» - заступника начальника державної установи Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва з посадовим окладом згідно зі штатом для керівника цього підприємства на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення» № 3271/к від 28.10.2020 року звільнено з роботи [PERSON] , виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)» - заступника начальника державної установи Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва, 02 листопада 2020 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 та пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Вважає наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» № 3271/к від 28.10.2020 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Зважаючи на відсутність умов укладення строкового договору, зазначених у ч. 2 ст.23 КЗпП України та на відсутність у заяві [PERSON] про прийняття на роботу від 02.01.2020 року будь-яких посилань щодо укладання трудового договору на визначений строк, що означає відсутність погодження працівника, - трудовий договір між Позивачем та Відповідачем-1, котрий оформлено Наказом Міністерства юстиції України «Про призначення виконувачем обов`язків» № 161-к від 11.01.2020 року є безстроковим трудовим договором. За таких умов, звільнення Позивача на підставі п.2 ст. 23 та п. 2 ст. 36 КзПП (припинення договору внаслідок закінчення строку трудового договору, укладеного на визначений строк, встановлений за погодженням сторін) є неможливим та незаконним, оскільки укладений трудовий договір є безстроковим. Наразі, починаючи з 22.10.2020 року, Позивач перебуває на амбулаторному лікуванні, що підтверджується, зокрема, Наказом «Про покладення виконання обов`язків» №107/ОД-20 від 22.10.2020 року, котрим визначено: «на період тимчасової непрацездатності з 22 жовтня 2020 року до дати фактичного виходу виконувача обов`язків директора державного підприємства Сільськогосподарське підприємство ДКВС України (№ 115)» [PERSON] , виконання обов`язків директора підприємства покласти на [PERSON] головного інженера державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство ДКВС України (№ 115)». Окрім цього, відповідно до п.п.1.1, 2.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 455 від 13.11.2001 року тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. У разі захворювання чи травми на весь період тимчасової непрацездатності до відновлення працездатності або до встановлення групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) видається листок непрацездатності, що обраховується в календарних днях. Так, враховуючи, що листок непрацездатності видається на весь період тимчасової непрацездатності до відновлення працездатності та факт того, що амбулаторне лікування Позивача досі триває, - листок непрацездатності Позивача буде надано до суду одразу після його отримання, тобто, в момент відновлення працездатності. Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Таким чином, Наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» № 3271/к винесено 28.10.2020 року, тобто, на сьомий день тимчасової непрацездатності Позивача, що знову ж таки вказує на грубе порушення трудового законодавства Відповідачем-2 та на протиправність Оскаржуваного наказу. Просив суд поновити [PERSON] на посаді виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва, визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» № 3271/к від 28.10.2020 року, яким звільнено з роботи [PERSON] . виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)» - заступника начальника державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва. 02 листопада 2020 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 та пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)» - заступника начальника державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва ( а. с. 1-7 ). Ухвалою судді від 20 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 37-38 ). 18 грудня 2020 року за вх. № 50167 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач МЮУ просив суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що відповідно до Наказу Міністерства юстиції України «Про призначення виконувачем обов`язків» №161-к від 11.01.2020 року (далі - Наказ 161-к) [PERSON] з 14.01.2020 року призначено виконувачем обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника Кагарлицька виправна колонія (№115)» з виробництва, з посадовим окладом згідно зі штатом для керівника цього підприємства на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. Наказом Міністерства юстиції України «Про звільнення» №3271/к від 28.10.2020 року (далі - Наказ №3271/к) [PERSON] було звільнено з роботи 02.11.2020 року відповідно до п.2 ч. 1 ст. 23 та п. 2 ч. 1 ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Таким чином, з вищевикладеного слідує, що [PERSON] було призначено на посаду виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника «Кагарлицька виправна колонія (№115)» з виробництва строково, а саме на період з 14.01.2020 року по день прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. Так, відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Зазначають, що у своїй заяві про призначення [PERSON] просив призначити його на посаду виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника «Кагарлицька виправна колонія (№115)» з виробництва на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. Таким чином, Наказом №161-к від 11.01.2020 року, яким було оформлено трудовий договір, передбачено обставини строковості призначення Позивача на посаду. Так, початком виконання обов`язків визначено конкретну дату - 14.01.2020 року, строком виконання обов`язків [PERSON] на вказаній посаді визначено період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. З даним Наказом Позивач був ознайомлений, заперечень та зауважень щодо його змісту не мав. Твердження Позивача щодо того, що формулювання Міністерством у Наказі №161-к від 11.01.2020 року «на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління» трактувалось сторонами як період до прийняття рішення про укладення контракту саме із Позивачем є хибним та не відповідає дійсності. Надавши згоду на призначення на посаду виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника «Кагарлицька виправна колонія (№115)» з виробництва на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, [PERSON] мав усвідомлювати, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до вирішення питання щодо призначення його на вказаній посаді, а відтак і те, що його може бути звільнено у випадку, якщо у погодженні його кандидатури уповноваженим органом управління буде відмовлено. Таким чином, призначення [PERSON] на посаду виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника «Кагарлицька виправна колонія (№115)» було строковим, а після закінчення строку дії трудового договору було видано наказ про звільнення працівника. Щодо звільнення Позивача в період його тимчасової непрацездатності, то Міністерством юстиції України прийнято Наказ №3382/к від 10.11.2020 року «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 28.10.2020 року №3271/к «Про звільнення»» (далі - Наказ №3382/к), відповідно до якого датою звільнення варто вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення його тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. Таким чином, твердження Позивача щодо грубого порушення трудового законодавства Міністерством у зв`язку з прийняттям Наказу №3271/к від 28.10.2020 року є хибним, оскільки Відповідачем 2 було дотримано усіх норм трудового законодавства ( а. с. 42-50 ). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача Міністерства юстиції України Кириченко О.О. заперечував проти позовних вимог, просив відмовити позивачу в задоволені позову, врахувавши позицію, яка викладена у відзиві на позов. Відповідач державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України ( № 115 )» в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що відповідач отримав судову повістку 24.02.2021 року. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України ( № 115 )» належним чином повідомлений та завчасно про дату, час та місце слухання справи . Заяв та клопотань від державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України ( № 115 )» на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника Міністерства юстиції України, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що наказом Міністерства юстиції України «Про призначення виконувачем обов`язків» № 161-к від 11.01.2020 року призначено [PERSON] з 14 січня 2020 року виконувачем обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)» - заступника начальника державної установи Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва з посадовим окладом згідно зі штатом для керівника цього підприємства на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. Підстава заява [PERSON] від 02 січня 2020 року ( а. с. 13 ). Відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення» № 3271/к від 28.10.2020 року звільнено з роботи [PERSON] , виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)» - заступника начальника державної установи Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва, 02 листопада 2020 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 та пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України ( а. с. 14 ). Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивач вважає наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» № 3271/к від 28.10.2020 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Встановлено, що у своїй заяві про призначення [PERSON] , останній просив призначити його на посаду виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника «Кагарлицька виправна колонія (№115)» з виробництва на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління ( а. с. 59 ). Отже, наказом №161-к від 11.01.2020 року, яким було оформлено трудовий договір, передбачено обставини строковості призначення позивача на посаду. Так, початком виконання обов`язків визначено конкретну дату - 14.01.2020 року, строком виконання обов`язків [PERSON] на вказаній посаді визначено період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. З даним наказом позивач був ознайомлений, заперечень та зауважень щодо його змісту не мав. Крім того, твердження позивача щодо того, що формулювання Міністерством у Наказі №161-к від 11.01.2020 року «на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління» трактувалось сторонами як період до прийняття рішення про укладення контракту саме із позивачем є хибним та жодним чином не підтверджено. Тому, надавши згоду на призначення на посаду виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника «Кагарлицька виправна колонія (№115)» з виробництва на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, позивач [PERSON] мав усвідомлювати, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до вирішення питання щодо призначення його на вказаній посаді, а відтак і те, що його може бути звільнено у випадку, якщо у погодженні його кандидатури уповноваженим органом управління буде відмовлено. Дана правова позиція узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 310/2284/17, від 16 травня 2018 року у справі № 756/5123/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц. Таким чином, призначення [PERSON] на посаду виконувача обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» - заступника начальника «Кагарлицька виправна колонія (№115)» було строковим, тобто на певний період, а саме до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. Таким чином, аналіз вищезазначеного дозволяє зробити висновок про хибність тверджень позивача стосовно протиправності Наказу №3271/к від 28.10.2020 року. Так, згідно із ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; набрання законної сили рішенням суду про визнання необгрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; підстави, передбачені контрактом; підстави, передбачені іншими законами. Таким чином, трудовим законодавством розмежовуються такі підстави припинення трудового договору як закінчення строку трудового договору (п. 2 4.1 ст. 36 КЗпП України) та розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (п. 4 ч. 1 ст.36 КЗпП України). Так як, Наказом №3271/к від 28.10.2020 року [PERSON] було звільнено відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 та п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, то застосування норм ч. 3 ст. 40 КЗпП України, на які посилається позивач є безпідставними. Відповідно до ст. 40 КЗпП України передбачено випадки, за яких за ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності. Частиною 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 вказаної статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. З аналізу вищенаведеного випливає, що звільнення працівника у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору не є ініціативою роботодавця, а є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору, з урахуванням чого застосування заборони на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не застосовується у даному випадку. Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року в справі №640/498/17. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі щодо відповідності Конституції України ( конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини. Натомість, у висновках Верховного Суду у справі №205/4196/18 від 15.09.2020 року, враховуючи рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2019 від /4.09.2019 та з метою узгодження практики застосування частини третьої статті 40 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 640/10761/14-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки). Однак, вказаними висновками передбачено, що Висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 2 квітня 2014 року у справі №6-19цс14, що підстави для відступу від нього відсутні, оскільки цей висновок стосувався припинення контракту за пунктом 2, а не пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Постанова Верховного Суду України від 2 квітня 2014 року у справі №6-19цс14 містить висновок, що звільнення особи з роботи в період її тимчасової непрацездатності заборонене лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), а не при звільненні особи звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Поряд із тим, відповідачем Міністерством юстиції України прийнято наказ № 3382/к від 10.11.2020 року «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 28.10.2020 року №3271/к «Про звільнення», відповідно до якого датою звільнення варто вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення його тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність ( а. с. 62 ). Таким чином, твердження позивача щодо грубого порушення трудового законодавства Міністерством юстиції України у зв`язку з прийняттям Наказу №3271/к від 28.10.2020 року не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної цивільної справи, а з боку відповідача при звільненні позивача було дотримано усіх норм трудового законодавства. Оскільки не підлягає до задоволення вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення» № 3271/к від 28.10.2020 року не підлягають задоволенню і вимоги про поновлення позивача на посаді виконувачем обов`язків директора державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)» - заступника начальника державної установи Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» з виробництва. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed