Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

В грудні 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати умови п. 12. 1 ст. 12 Договору фінансового лізингу № 00313 від 02.12.2014 р., несправедливими та такими, що обмежують права споживача; - стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь збитки в сумі 30000 грн. завдані йому шляхом застосування до нього несправедливих умов Договору фінансового лізингу № 00313 від 02.12.2014 р., що обмежують права споживача. Свої вимоги мотивував тим, що він вирішив придбати сільськогосподарську техніку та пристав на відшукану в мережі Інтернет пропозицію ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про придбання техніки 2013 року випуску за курсом 15,80 грн. за долар. З цією метою він приїхав в м.Кременчук та йому представниками ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» надана пакет документів на придбання трактора МТЗ, моделі 892. При цьому, при укладені вказаного договору представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ввела його в оману запевняючи, що трактор він отримає протягом 3 днів після сплати 10 % від вартості предмета лізингу. Він же сплатив 30000 грн. фактично за залучення клієнта до укладення договору. Вказує, що він направивши листа про відкликання згоди на укладення вказаного договору, отримав відповідь, що договір розірваний з 15 грудня 2014 р. та про відсутність підстав для повернення коштів. Посилаючись на п. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що сплачений адміністративний платіж в сумі 30 000 грн. є частиною першого платежу, а не всією сумою першого платежу, як зазначено у відповіді відповідача. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Посилаючись на ст.ст. 19, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що наявність п. 12. 1 ст. 12 Договору фінансового лізингу № 00313 від 02.12.2014 р. порушує принцип добросовісності, оскільки відсутня співмірність розміру платежу за організацію даного платежу виконаній послузі у виді виготовлення стандартної форми договору, яка в розумінні ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем. Вказані положення призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, що спричиняє йому шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів в сумі 30000 грн.. Застосувавши вимоги п. 12.1 ст.12 Договору лізингу та не повернувши сплачені кошти у розмірі 10 % вартості предмета Договору, відповідач обмежив встановленні ЦК України принципи свободи договору, справедливості розумності та добросовісності та обмежив його права споживача та завдав шкоду в сумі 30000 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково повідомив, що договір він укладав в м. Кременчук Полтавської області. Договір написаний дрібним шрифтом. Йому не дали можливість належним чином його опрацювати, проконсультуватись з юристами, а відтак він сплатив 30000 грн. за кілька сторінок договору. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову за його необґрунтованістю. Суть заперечення проти позову зводиться до того, що позивач отримав повну та достовірну інформацію про умови договору та додатки до нього; позивачем не надано жодного доказу щодо факту введення його в оману; договір лізингу відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільного кодексу України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Договір є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору , виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах. По справі встановлено, що 02.12.2014 р. між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 00313 з додатками до нього, згідно з умовами якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу (МТЗ-892) у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору. Слід зауважити, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. В даному договорі дано визначення наступним термінам: - «Адміністративний платіж», яким є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості Предмета лізингу; - «Перший платіж», яким є платіж, що складається з Адміністративного платежу, Авансового платежу які сплачуються у відповідності до умов даного Договору. Відповідно до п. 1.7 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених в п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених в п. 9.6 ст. 9 даного Договору. В додатку № 1 до даного договору вказано, що вартість предметі лізингу становить 18987,34 доларів США, авансовий платіж становить 50 %, сума виплат авансового платежу становить 9493,67 доларів США, адміністративний платіж становить 10 %, що становить 1898,73 доларів США, комісія за передачу становить 3 %, що становить 569,62 доларів США, вартість предмету лізингу становить 300 000 грн. за курсом НБУ 15,80 грн. за долар США. Вказаний Додаток № 1 підписаний позивачем. Згідно специфікації вартість трактора марки МТЗ, модель 892 складає 18987,34 доларів США. Згідно з квитанцією від 02.12.2014 р. № 16КС51811, [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 30000 грн., в якій в графі призначення платежу зазначено: «згідно договору № 00313 від 02.12.14». Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: · суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; · платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; · компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Аналізуючи умови договору, додаток № 1 та квитанцію, та ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд вважає хибним твердження позивача, що сплачені ним 30 000 грн. не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу, так як в даному випадку позивачем довільно тлумачаться норми закону та умови договору, якими чітко розмежовані терміни «адміністративний платіж», «перший платіж». Згідно з ч. 2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Норми Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є зокрема розмір лізингових платежів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Оспорюваним є п. 12.1 статті 12 вказаного Договору, який передбачає, що лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку, поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу, та/або частини Авансових платежів, 40% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, сторони при укладенні договору погодили відповідні лізингові платежі, в тому числі і адміністративний платіж, та погодили, що у разі односторонньої відмови лізингоодержувача від договору, лізингодавець такий платіж та частину та частину авансового платежу не повертає, що зараховується в якості штрафу за дострокове припинення цивільно-правового договору. По справі встановлено, що 11.12.2014 р. [PERSON] направив по пошті на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» заяву про відкликання згоди на укладення договору фінансового лізингу від 02.12.2014 р. № 00313, в якій посилаючись на п. 6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" відкликав таку згоду та вимагав повернути йому на підставі п. 11 даної статті 30000 грн., сплачених ним згідно даного договору. Згідно листа від 29.12.2014 р. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомила [PERSON] про розірвання договору фінансового лізингу від 02.12.2014 р. № 00313 з 15.12.2014 р. та, що сплачений адміністративний платіж в розмірі 30000 грн. за умовами п. 12. 1 ст. 12 даного Договору не повертається. Відповідно до положень ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього Закону, зокрема: - встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця /п.3/; - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору /п.4/; - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) /п.7/; - установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору /п.10/. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", та правовий висновок, якій викладений в Постанові Верховного Суду України від 11 червня 2013 р. № 6-40цс13, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: - умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; - умови договору завдають шкоди споживачеві. Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами із застосуванням нечесної підприємницької практики, що його діяльність щодо позивача є агресивною, а також доказів на підтвердження підстав для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зважаючи на те, що халатність позивача при підписанні оспорюваного договору не може бути підставою для визнання певних його умов несправедливими та такими, що обмежують права споживача, суд знаходить, що відсутні підстави для визнання умов п. 12. 1 ст. 12 Договору фінансового лізингу № 00313 від 02.12.2014 р. несправедливими та такими, що обмежують права споживача, тому в цій частині позову слід відмовити. Враховуючи те, що судом не встановлено, що умови п. 12.1 статті 12 Договору фінансового лізингу № 00313 від 02.12.2014 р. є несправедливими та такими, що обмежують права споживача, то відсутні підстави для стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] збитків в сумі 30000 грн., тому і в цій частині позову слід відмовити.

Outcome: dismissed