Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 4,1931 га, що знаходиться на території Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області та відповідно до умов договору оренди від 17 квітня 2000 року він передав указану земельну ділянку відповідачу строком на 5 років. Після закінчення строку дії договору, з 2005 року він неодноразово звертався до орендатора з проханням повернути йому земельну ділянку, проте відповідач відмовлявся це зробити, посилаючись на різні причини, зокрема, на автоматичне продовження строку дії договору оренди в 2005 році на 5 років, а в 2010 році - на те, що підприємство засіяло на земельній ділянці пшеницю. На його заяву в вересні 2012 року, відповідач повідомив його про існування договору оренди земельної ділянки, укладеного між ними 02 січня 2005 року строком на 8 років. З огляду на зазначені обставини, а також на те, що цей договір він не підписував, згоди на його укладення не давав, просив взнати його недійсним та, крім того, зобов'язати відповідача повернути йому земельну ділянку. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року вищезазначений позов [PERSON] задоволено, договір оренди земельної ділянки від 02 січня 2005 року, зареєстрований 08 червня 2009 року у Волноваському РВ ДРФП «ЦДЗК» під №040815000214 визнаний недійсним. Публічне акціонерне товариство «Екопрод» (далі: ПАТ «Екопрод») зобов'язано повернути [PERSON] земельну ділянку, площею 4,1931 га, яка знаходиться на території Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області у придатному стані. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок щодо доведеності позову [PERSON]. Представник відповідача Семенчук О.Г., діючий за довіреністю, в апеляційному суді підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник позивача - адвокат [PERSON], в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, зокрема, дійшов висновку, що позивач особисто договір оренди земельної ділянки від 02 січня 2005 року не підписував та не мав наміру на укладення цього договору, а тому цей правочин підлягає визнанню недійсним. Проте повністю погодитись із такими висновками суду не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно із ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 4,1931 га, що знаходиться на території Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області (а.с.8) та відповідно до умов договору оренди від 02 січня 2005 року він передав указану земельну ділянку відповідачу строком на 8 років. Зазначений договір оренди 08 червня 2009 року був зареєстрований у Волноваському РВ ДРФП «ЦДЗК» під №040815000214. З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду даної цивільної справи за клопотанням представника позивача було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновків даної експертизи № 432 від 14 липня 2014 року, підпис від імені [PERSON] в актах прийому-передачі земельної ділянки без дати виконаний не [PERSON] Встановити, чи виконані [PERSON] підписи від його імені в графі «Арендодатель» у наданих на дослідження договорах оренди земельної ділянки від 02 січня 2005 року не уявилось можливим, так як в ході порівняльного дослідження даних підписів зі зразками почерку та підпису [PERSON] були встановлені як співпадаючи, так і розбіжні ознаки. Ознаки підпису, що співпадають відносяться до несуттєвих, які зустрічаються в середньо вироблених почерках, тобто є розповсюдженими. Що стосується розбіжностей, то визначити їх стійкість не є можливим, так як в почерку та підпису [PERSON] наявна значна варіаційність ознак. Дані підписи виконані однією особою. (а.с. 128-134 ). Таким чином, судово-почеркознавча експертиза не зробила категоричного висновку про те, чи підписаний оспорюваний договір оренди орендодавцем [PERSON] Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки зазначена експертиза не дала відповіді на поставлене судом питання, яке би з чіткістю підтверджувало позовну вимогу про визнання договору оренди недійсним, то зазначений висновок експерта оснований на припущеннях, не може бути безспірно покладено в основу судового рішення, що у порушення наведених норм процесуального права зробив суд першої інстанції. Отже, судом першої інстанції договір оренди земельної ділянки від 02 січня 2005 року з підстав, зазначених позивачем, був необґрунтовано визнаний недійсним. Разом з тим, договір оренди землі є чинним протягом строку, на який його укладено, після закінчення цього строку договір оренди припиняється (ст. 19, 31 Закону України "Про оренду землі"). Статтею 34 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що у разі припинення договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. З урахуванням вимог наведеного законодавства та з огляду на встановлені судом обставини щодо відсутності у відповідача правових підстав для користування спірною земельною ділянкою на час розгляду справи судом, оскільки закінчився строк дії договору, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов [PERSON] в частині зобов'язання відповідача повернути землю. За таких обставин ухвалене у справі судове рішення в частині задоволення позову про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає частковому скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову. В решті оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Outcome: partial