Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Згідно позовної заяви, заяви про зменшення та уточнення позовних вимог, пояснень представника позивачки в судовому засіданні, 27.11.2015 року між [PERSON] та агентством з працевлаштування ПП «Норвей Стафф» був укладений договір №27/11/2015-3 про надання послуг з посередництва по працевлаштуванню за кордоном, згідно умов якого відповідач зобовязався надати послуги посередництва у працевлаштуванні в Норвегії, а саме: сприяти в укладенні трудового договору з працедавцем. Пунктом 1.2. договору встановлено строк виконання послуги від 60 до 90 днів з моменту внесення авансового платежу. На виконання умов договору 02.12.2015 року позивачка здійснила авансовий платіж в розмірі 18550 гривень, відповідно до наданої їй квитанції про оплату за № 08-2015.27/11/2015-3, що на момент платежу було еквівалентно 700 Євро. В подальшому представник відповідача в телефонній розмові підтвердив отримання від позивачки зазначених коштів та інших необхідних документів, повідомив про наявність контракту з роботодавцем та пояснив, що вже скоро буде оформлена робоча віза. З її сторони вимагалось здійснення другого платежу за договором. Представник відповідача пояснив, що після поступлення другого платежу контакт буде відправлено на підпис та закінчено оформлення інших процедурних питань. 24.12.2015 року, відповідно до поставленої вимоги, [PERSON] здійснила передбачений договором, другий платіж в розмірі 13665 гривень, що на момент платежу було еквівалентно 500 Євро. Таким чином, позивачка свої зобовязання за договором виконала повністю, однак відповідач не тільки не виконав взятих на себе зобов'язань, а й спонукав її, шляхом зловживання довірою, здійснити другий платіж до отримання нею примірника трудового контракту. На момент розгляду справи, відповідач так і не виконав свої обов'язки по договору і не повідомив про причини такого невиконання. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] на неодноразові телефонні дзвінки не відповідають. Представник позивачки вважає, що договір про надання послуг з посередництва по працевлаштуванню за кордоном №27/11/2015-3 від 27.11.2015 року є недійсним з моменту його укладення, оскільки відповідач немає відповідної ліцензії на здійснення господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, що підтверджується листом Міністерства соціальної політики України, попри те, що вказана діяльність підлягає обовязковому ліцензуванню. Таким чином, відповідач вчинив шахрайство відносно позивачки, яке полягає у замовчуванні факту відсутності ліцензії на право провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та, відповідно, отримання коштів за послуги, які він не мав законного права надавати. На підставі наведеного, представник позивачки просить визнати недійсним договір №27/11/2015-3 на послугу посередництва у працевлаштуванні за кордоном від 27.11.2015 року, укладений між агентством по працевлаштуванню ПП «Норвей Стафф» та [PERSON], стягнути з відповідача на користь позивачки кошти, сплачені нею на виконання вказаного договору, в розмірі 32215 гривень та судові витрати. Представник також не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся, згідно вимог ст.ст.74, 76 ЦПК України. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.11.2015 року між ПП «Норвей Стафф» в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено договір на послугу посередництва в працевлаштуванні за кордоном №27/11/2015-3. Згідно п.1.1 договору, позивачка доручила, а відповідач взяв на себе зобовязання з надання послуг посередництва в працевлаштуванні на роботу в Норвегії, сприяння позивачці в укладенні трудового договору між нею і роботодавцем. В п.1.2 договору строк виконання послуги відповідачем встановлено від 60 до 90 календарних днів з моменту оплати позивачкою "авансового платежу". Згідно п.4 позивачка [PERSON] прийняла на себе зобов'язання оплатити відповідачу винагороду за послуги, передбачені даним договором в розмірі 1500 Євро. Оплата вказаної винагороди здійснюється в національній валюті України на карту або готівкою в касу підприємства. Оплата здійснюється в три етапи: а) оплата авансового платежу в розмірі 700 Євро, б) оплата платежу за договір в розмірі 500 Євро, в) оплата комісійних відповідача в розмірі 300 Євро. На виконання п.4 вказаного договору, позивачка [PERSON] 02.12.2015 року здійснила оплату авансового платежу в розмірі 18550 гривень, а 24.12.2015 року - оплату платежу за договір в розмірі 13665 гривень, що підтверджується квитанціями № ОТСМ54449 від 02.12.2015 року та № ОТСМ 64415 від 24.12.2015 року. Відповідно до наданих квитанцій, оплату вказаних коштів здійснено шляхом поповнення карткового рахунку №4149507018781896 відкритого на імя [PERSON] Зазначений номер карткового рахунку повністю відповідає реквізитам ПП "Норвей Стафф", що зазначені в п.9.1 договору. Відповідно до п.20 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», такий вид господарської діяльності як посередництво у працевлаштуванні за кордоном підлягає ліцензуванню. Згідно листа Міністерства соціальної політики України за №5798/0/14-16/021 від 19.04.2016 року, відповідно до бази даних субєктів господарської діяльності, які провадять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, станом на 19.04.2016 року ПП «Норвей Стафф» ліцензію на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном не отримувало. З наведеного вбачається, що відповідач здійснював господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном без наявності відповідної ліцензії. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.203 ЦПК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно роз'яснень викладених в п.п.7, 10, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивачки про визнання недійсним договору на послугу посередництва в працевлаштуванні за кордоном №27/11/2015-3 від 27.11.2015 року підлягає задоволенню, оскільки вказаний договір вчинено відповідачем без наявності в нього відповідної ліцензії на посередництво у працевлаштуванні за кордоном. Крім того, правомірною є вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь коштів в розмірі 32215 грн., сплачених нею на виконання вищевказаного договору, оскільки вказане відповідає вимогам ст.216 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача також слід стягнути на користь позивачки судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1102,40 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 137,80 грн., враховуючи те, що вказана заява судом була задоволена частково, а всього: 1240,20 грн.

Outcome: approved