Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором до [PERSON] і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідач [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 23 травня 2006 року, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позичальник порушив зобов`язання за кредитним договором і станом на 30 червня 2020 року має заборгованість 135159,61 грн., яка складається з: 670,59 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 134489,02 грн. -заборгованість за відсотками за період з 23.05.2006 по 29.04.2019. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 135159,61 гривень за кредитним договором б/н від 23 травня 2006 року та 2102,00 гривень - судові витрати. Представник позивача до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги не визнала. Згідно з наданим відзивом на позовну заяву відповідач зазначила, що дійсно нею була подана заява 23 травня 2006 року, на підставі якої їй було відкрито картковий рахунок. У анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 23.05.2006 року процентна ставка не зазначена. Відповідач зазначила, що позивачем було пропущено строк позовної давності, у зв`язку з тим, що строк дії платіжної картки, на яку було надано кредит, скінчився у травні 2013 року. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. Після цієї дати добровільного погашення не було, а примусове списання коштів без згоди боржника не перериває строку позовної давності. Крім того, вона не погоджувалась на умови надання кредиту і не ознайомлювалась з правилами надання кредитних послуг, як зазначив позивач у своїх заявах суду. Також без відома відповідача, у порушення вимог законодавства, позивач змінював процентну ставку за кредитом. Тому відповідач просить застосувати до спірних правовідносин положення про строк позовної давності та відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог. Представник позивача у відповіді на відзив з доводами відповідача не погодилася. Послався на наявність у відповідача боргу у зазначеному позивачем розмірі. Також вказано, що при підписанні кредитного договору відповідач погодився на те, що Банк має право списувати грошові кошти з будь-яких рахунків боржника, відкритих у Банку. Щодо пропуску строку позовної давності представник позивача зазначила, що відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором збільшений до 50 років. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.05.2006 року відповідач [PERSON] подала до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку б/н, в якій зазначено, що ця заява складає між цими сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 23, 24-29). Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 30.06.2020 року в результаті порушення відповідачем умов договору за нею за період з 23.05.2006 по 29.04.2019 утворилася заборгованість в розмірі 135159,61 грн., у тому числі заборгованість за кредитом - 670,59 грн., заборгованість за відсотками - 134489,02 грн. (а.с. 5-13). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 23 травня 2006 року зазначена процентна ставка у розмірі 3% на місяць із розрахунку 350 днів на рік. За розрахунком позивача у період з 16.06.2006 по 31.12.2012 використана процентна ставка 36% (поточна) і 72% (прострочена), у період з 01.01.2013 по 31.08.2014 - 30% (і поточна, і прострочена), у період з 01.09.2014 по 31.03.2015 - 34,8% (і поточна, і прострочена), а з 01.04.2015 по 30.06.2020 - 43,2% (і поточна, і прострочена). Щодо зазначених розмірів процентної ставки в заяві від 23.05.2006 вказівки відсутні. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23 травня 2006 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодилась з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15), Верховного Суду від 3 липня 2019 року(справа N 342/180/17, провадження N 14-131цс19) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (23 травня 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (1 вересня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату прострочених відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Крім того, під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування позовної давності. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана представником банку 03.082020, до суду надійшла 01.09.2020. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості і виписку по рахунку останній платіж за отриманим кредитом відповідачем було здійснено 20.09.2017 року в сумі 1500 грн. і здійснений він шляхом автоматичного списання коштів з рахунку (а.с. 5-13). Відповідач у заяві від 11.01.2021 повідомила, що не надавала згоди на відрахування з її зарплатної картки коштів на погашення кредиту. Анкет-заява від 14.09.2017 року стосувалась відкриття зарплатного рахунку і ніякого відношення до кредиту не має (а.с.144). Згідно довідки позивача [PERSON] згідно кредитного договору б/н надано картку № [NUMBER] зі строком дії 05.2013 року (а.с.22). Таким чином дія кредитної картки, отриманої відповідачем за договором від 23.05.2006, закінчилась в останній день травня 2016 року. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 19.03.2014 по справі № 6-14цс14) відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Оскільки останній платіж на погашення отриманого кредиту було здійснено відповідачем 28.08.2013 року та дія кредитної картки закінчилась в останній день травня 2016 року, а позов подано до суду позивачем в серпні 2020 року, трирічний строк позовної давності, про застосування якої просить відповідач, на момент звернення до суду закінчився. Суд не приймає доводи позивача про те, що згідно п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років на підставі ч.1 ст.259 ЦК України. Так, Верховним Судом України щодо вказаних обставин висловлена правова позиція (постанова ВСУ від 11.03.2015 по справі № 6-16цс15, постанова ВСУ від 04.11.2015 по справі № 6-192цс15), яка полягає в наступному. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, якими встановлено збільшену позовну давність, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У зв`язку з вищевикладеним суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню також внаслідок спливу трирічного строку позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений судовий збір відшкодуванню позивачу не підлягає. На підставі ст.ст.256-261, 267, 530, 612, 634, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed