Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстроване місце проживання відповідача, яка там не проживає. Сторони проживали у вказаному житловому будинку з 1982 року під час перебування у шлюбі. З 1997 року сторони спільно не проживають, шлюб між ними розірвано в 2001 році. Так, з 1997 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, виїхала за кордон, не бере участі у витратах по утриманні житлового будинку, не дбає про його схоронність, не сплачує комунальних послуг, там відсутні будь-які речі відповідача. Факт реєстрації місця проживання відповідача порушує право позивача на розпорядження та користування майном. Тому позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування зазначеним житловим будинком. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 23.01.2020 року подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в його відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином - за зареєстрованим місцем проживання, що в [ADDRESS] , поштові повідомлення повернулися неврученими з відміткою за закінченням терміну зберігання. Відповідач не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності і не подала відзив на позов. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ѕ частки будинку від 28.10.1982 року, що зареєстроване того дня Коломийським МБТІ за №1849, та договору дарування на ј частку будинку від 01.12.1976 року, посвідченого державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Маркеловою І.М. (за реєстровим №Д-1005), що зареєстроване Коломийським МБТІ за №1849, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] (а.с. 8,9). Згідно із будинковою книгою, розпочатою 15.12.1956 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання позивача та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-16). Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано 14.11.2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.11.2001 року серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Як встановлено судом, спірний житловий будинок є майном (житлом) позивача, відповідач є колишнім членом його сім`ї, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами ЦК України. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням, оскільки вона більше року там не проживає. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та,

Outcome: approved