Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 08.08.2010р. у позивачки, та відповідача народився син - [PERSON]. 25.01.2010р. шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано згідно з рішенням Старобільського суду, яке набрало чинності 08.02.2016 р. 09.06.2015 позивачка отримала від [PERSON] заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд за кордон, в якій зазначено що вона засвідчена в м. Антрацит приватним нотаріусом [PERSON] Але, в подальшому їй стало відомо, що нотаріальні документи видані в м. Антрацит не є чинними. Зараз місце знаходження відповідача позивачці невідоме, від будь яких контактів він ухиляється, безвідповідально ставився до виконання своїх батьківських обовязків. Він не приймає участі в вихованні дитини, не сплачує аліменти. Зараз місцезнаходження його невідоме. Будь які засоби звязку з ним відсутні. Зокрема, відповідач ігнорує виконання свого повноваження на надання дозволу на перетин кордону позивачкою з їхньою дитиною. Позивачка має намір тимчасово виїхати за кордон разом з дитиною з метою відпочинку та оздоровлення. Також позивачці необхідно виїжджати на територію підконтрольну Україні, що також потребує дозволу батька дитини, від виконання чого він ухиляється. У даний час дитина проживає з позивачкою, вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивачка просить суд надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], до досягнення дитиною повноліття. Дозволити позивачці без згоди батька дитини оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу дитини за межі України до досягнення нею повноліття. Позивачка до судового засідання не зявилась, у позовній заяві зазначила, що просить справу розглядати у її відсутність. Відповідач до судового засідання не зявився, про день та час судового засідання повідомлялась належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8\~розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] народився 08.08.2010 року, у свідоцтві про народження батьками зазначено: мати [PERSON], батько [PERSON] (а.с.4). Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 25.01.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.6). В матеріалах справи є копія заяви про надання згоди на тимчасовий виїзд за кордон від 29.06.2015 року, відповідно до якої [PERSON] надав згоду своєму малолітньому сину на тимчасовий виїзд за кордон з метою відпочинку до міст Російської Федерації, Автономної Республіки Крим, Туреччини, до країн Шенгенської угоди та в разі необхідності у інші країни світу без будь яких обмежень у супроводі рідної матері, яка зобовязується повернути сина на України не пізніше 9 червня 2016 року (а.с.5). Таким чином, згода [PERSON] на виїзд дитини за кордон не була безстроковою та безумовною. Мате дитини повинна була повернути дитину до України до 9 червня 2016 року. Статтею 141 СК України\~передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно частини 2\~ст. 150 СК, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 3\~ст. 313 ЦК України\~визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розвязання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року\~\~№ 3857-XII. Частина 2\~ст. 3 зазначеного Закону\~визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього\~Закону\~та інших законів України. Зазначені правила затверджені\~постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»\~передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного\~статтею 5 Закону України "Про громадянство України"\~або\~статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"\~особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Виходячи з аналізу частини 3\~ст. 313 ЦК України, частини 2\~ст. 4 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пунктів 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, відповідно і через лінію зіткнення на тимчасово окуповану територію, без згоди та супроводу батька є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку до конкретної країни із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Але, як вбачається з матеріалів справи, позивачка просить дозволити виїзд неповнолітньої дітини без згоди і супроводу батька до досягнення нею повноліття, тобто фактично на майбутнє, та без обмеження будь-яким терміном, що чинним законодавством України не передбачено. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою ВР Української РСР № 789-XII від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Однак, забезпечення інтересів дітей має відбуватись на підставі та у спосіб, передбачений діючим законодавством. \~Не надано позивачкою належних та допустимих доказів і на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дитини, зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїздними квитками для повернення в Україну. Оскільки чинним законодавством України не передбачено надання дозволу на багаторазові виїзди за межі України неповнолітніх дітей без згоди і супроводу батька, без зазначення країни виїзду та без обмеження будь-яким терміном суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, тому не підлягають задоволенню. Разом з тим слід зазначити, що в разі неотримання згоди батька на виїзд дитини за кордон при дотриманні певних умов, встановлених законодавством, позивачка не позбавлена можливості повторно звернутися до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітньої дитини без згоди батька з зазначенням при цьому конкретного часу та місця перебування дитини. З врахуванням викладеного,

Outcome: dismissed