Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Після уточнення позовних вимог, кінцево просив визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м., житловою площею 64,0 кв. м, який складається з житлового будинку - літера «А-1»; тамбуру - літера «а»; сараю - літера «Б»; погрібу - літера «В»; вбиральні - літера «Г»; сараю - літера «Д»; літнього душу - літера «Ж»; колодязю - літера «К»; воріт - літера «N»; огорожі - літера «N1». В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між ним та відповідачем було укладено шлюб 20 серпня 1988 року, який було розірвано 31 жовтня 2018 року. За час сімейного життя вони вирішили збудувати власне житло. Для цього за його заявою Протоколом № 4 загальних зборів членів колгоспу ім. Щорса від 06 жовтня 1990 року було надано земельну ділянку по [ADDRESS] . Рішенням Нововодолазької селищної ради № 11 від 13 листопада 1990 року було надано дозвіл на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] його дружині - відповідачу по справі. До 2001 року будівництво житлового будинку за адресою [ADDRESS] було закінчено. Ними було збудований житловий будинок, загальною площею 94,9 кв. м., житловою площею 64,0 кв. м, який складається з житлового будинку - літера «А-1»; тамбуру - літера «а»; сараю - літера «Б»; погрібу - літера «В»; вбиральні - літера «Г»; сараю - літера «Д»; літнього душу - літера «Ж»; колодязю - літера «К»; воріт - літера «N»; огорожі - літера «N1». 19 вересня 2001 року на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке зареєстроване 21 вересня 2001 року Нововодолазьким МДПТІ у реєстрову книгу № 42 за реєстровим № 5168. Сторони зареєстровані у спірному будинку, але на даний час позивач не проживає там. Ніяких домовленостей щодо часток майна або шлюбного договору у них не було. Вважає, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, як майно набуте у період шлюбу, тому він має право на 1/2 частку вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. 29 травня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірний будинок побудовано подружжям у період перебування у шлюбі, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, просила визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] позов фактично визнала, суду пояснила, що мешкали з відповідачем однією родиною. Шлюб було зареєстровано. У період шлюбу збудували будинок. Відповідач говорить суду не правду, але вона згодна, що половина будинку належить чоловікові. Представник відповідача [PERSON] просила визнати за сторонами право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. 20 серпня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Нововодолазьким районним відділом ЗАГС Харківської області, актовий запис № 63 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 7). 31 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвано, про що Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис № 47 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 8). Відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння від 19 вересня 2001 року [PERSON] є у цілому власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] » на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради від 11 вересня 2001 року № 437(а. с. 87). Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» 28 грудня 2018 року було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , в якому наявна наступна інформація. Власником будинку є [PERSON] . Інвентаризаційна справа № 6111, реєстровий № 42-5168. Вказаний будинок складається з: житлового будинку - літера «А-1»; тамбуру - літера «а»; сараю - літера «Б»; погрібу - літера «В»; вбиральні - літера «Г»; сараю - літера «Д»; літнього душу - літера «Ж»; колодязю - літера «К»; воріт - літера «N»; огорожі - літера «N1». (а. с. 82 - 86). Згідно з довідкою Комунального підприємства «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» № 55 від 18 січня 2020 року про технічні показники об`єкта нерухомого майна, наявність (відсутність) нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту, перепланування згідно інвентаризаційної справи № 6111 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого, станом на 31.12.2012 року, є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, від 19 вересня 2001 року Нововодолазької селищної ради, зареєстровано у Нововодолазькому МДПТІ 21.09.2001 року, загальна площа об`єкта - 94,9 кв. м, житлова площа - 64,0 кв. м. Об`єкт складається з: житлового будинку - літера «А-1»; тамбуру - літера «а»; сараю - літера «Б»; погрібу - літера «В»; вбиральні - літера «Г»; сараю - літера «Д»; літнього душу - літера «Ж»; колодязю - літера «К»; воріт - літера «N»; огорожі - літера «N1». Дата проведення технічної інвентаризації - 28 грудня 2018 року. Збільшилася площа - 4.9 кв. м. за рахунок не врахованої раніше площі холодного приміщення. Відомостей стосовно видачі дублікату правовстановлюючого документу на вказане майно в архівах підприємства, станом на 31.12.2012 - не мається. Відомостей про наявність арештів (заборон) на вказане майно станом на 31.12.2012 в архівах підприємства - не мається. Самочинне будівництво, перепланування, реконструкція - не проводилися. (а. с. 95). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на побудування спірного будинку в період шлюбу, тобто придбання спірного майна під час перебування у шлюбі. Між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, які регулюються цивільним та Сімейним кодексом України. Також, правовідносини щодо майнових прав подружжя роз`яснені у постанові Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, надані позивачем докази свідчать про те, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони набули майно, а саме, житловий будинок [ADDRESS] , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними( ст. 63 СК України). Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, розподіл може бути здійснено як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. За приписами п. 5 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно нажите подружжям за час шлюбу. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майнабула більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю сторін, що не оспорюється відповідачем по справі. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано. Отже, питання про поділ майна між сторонами необхідно вирішити ураховуючи рівність часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частину вказаного майна. При ухваленні рішення, суд вважає за потрібне зауважити наступне. Вимоги щодо визнання права власності на Ѕ його частину житлового будинку [ADDRESS] , були заявлені тільки одним з подружжя, а саме, позивачем. Відповідач не скористалась своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 193 ЦПК України, й не звернулась із зустрічним позовом про розподіл майна. Незважаючи на те, що у справі були наявні вимоги тільки одного з подружжя (позивача) про визнання спільним сумісним майном об`єкт нерухомості, право власності на який зареєстровано за іншим з подружжя (відповідачем), та розподіл такого майна шляхом визнання за [PERSON] права власності на Ѕ будинку, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо правового статусу іншої Ѕ частини майна, яка фактично залишається при розподілі за відповідачем. Враховуючи, що спір стосується саме вимоги про розподіл майна, суд має за кожним із подружжя визначити частку, що не може бути виходом за межі позовних вимог. Крім того, право власності у частці визнається за позивачем, що може ускладнити подальшу реєстрацію права власності на це майно відповідачем. Питання про розподіл судових витрати позивачем не ставилося. На підставі викладеного та

Outcome: approved