Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про поділ спільного майна подружжя. Вказаний позов вмотивований тим, що 08.08.2003 року позивач уклала шлюб з відповідачем [PERSON] Від вказаного шлюбу у сторін по справі є донька [PERSON], [INFO]. Через 13 років спільного проживання однією сім'єю у сторін по справі погіршилися стосунки та у них почалися виникати суперечки та непорозуміння, сім'я почала руйнуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Станом на сьогоднішній день та з врахуванням вищезазначеної ситуації кожен має має діаметрально протилежні погляди на цінності інституту шлюбу та сім'ї, родинні цінності такі, як повага один до одного та здорова морально психологічна атмосфера. За час спільного проживання в шлюбі сторонами по справі було придбано та набуто наступне майно: 27.04.2006 року трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 84,80 кв.м. 30.08.2013 року транспортний засіб - автомобіль марки BMW, 2008 року випуску, модель 520, типу седан-В , номер шасі [NUMBER] сірого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований на ім'я позивача. З урахуванням уточненої позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності на: ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 84,80 кв.м.; транспортний засіб - автомобіль марки ВМW, 2008 року випуску, модель 520, типу седан-В, номер шасі [NUMBER] сірого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Всього майна на загальну суму: 1316 719, 00 грн. Визнати за відповідачем по справі [PERSON] наступне майно: ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 84,80 кв.м. Всього майна на загальну суму: 899522,00 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Позивач суду пояснила, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу за спільні сімейні кошти. Просила розподілити спільно нажите майно з урахуванням його вартості за висновком судового експерта, залишивши автомобіль у її користуванні. Відповідач в судове засідання не з'явився. На адресу суду надіслав заяву про визнання позовних вимог про поділ спільного майна подружжя. Вислухавши думку позивача, представника позивача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 08.08.2003 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сімї (а.с.13). Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.14). 27.04.2006 року між ТОВ «ГАРАЗД ФІНАНСИ» та [PERSON] було укладено Договір №88-С про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» житлового будинку [ADDRESS] (а.с.19-22). Відповідно до п. 1.1.вказаного Договору [PERSON] передає ТОВ «ГАРАЗД ФІНАНСИ» на певний строк грошові кошти в управління, а ТОВ «ГАРАЗД ФІНАНСИ» зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цими грошовими коштами в інтересах [PERSON] з метою фінансування об'єкта інвестування в складі об'єкта будівництва. Відповідно до Додатку 1 та Додатку 2 до Договору №88-С від 27.04.2006 року кількість закріплених квадратних метрів об'єкта інвестування складає 85,35 кв.м. (а.с.23,24). Відповідно до копії свідоцтва про право власності №1531-С/КІ від 28.12.2011 року виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення квартира [ADDRESS] складається з 3 кімнат, житловою площею 49,30 кв.м., загальною площею 84,80 кв.м., дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.42). Відповідно до копії технічного паспорт на квартиру [ADDRESS] вказана квартира складається з 3 кімнат житловою площею 49,3 кв.м., загальною площею 84,8 кв.м. (а.с.44) Відповідно до звіту про оцінку майна №160721-003 від 21.07.2016 року житлової трикімнатної квартири, загальною площею 84,8 кв.м, за адресо: [ADDRESS] складеного оцінювачем ТОВ «Київський інститут оціночної діяльності» [PERSON] вартість спірної квартири складає 1799044,00 грн. (а.с.25-37). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу BMW, 2008 року випуску, модель 520, типу седан-В, номер шасі [NUMBER] сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], власником автомобіля є [PERSON] (а.с.46,47). Відповідно до висновку про оцінку майна №160721-004 транспортного засобу BMW, 2008 року випуску, модель 520, типу седан-В, номер шасі [NUMBER] сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] складеного оцінювачем ТОВ «Київський інститут оціночної діяльності» [PERSON] вартість автомобіля складає 417197,00 грн. (а.с.48-55). При цьому позивач стверджувала, що зазначене вище майно було придбане нею та відповідачем за час спільного перебування в шлюбі та належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 57 ч.1 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно зі ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя, за виключенням майна набутого за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також житла, набутого за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Аналізуючи наведені норми закону, вбачається, що суд при постановлені рішення про поділ спільного майна подружжя має виключити також, що дане майно не є особистою власністю одного із сторін, тобто перевірити за якими угодами дане майно придбано. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 70, 71 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 60 ЦП України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні позивачу роз'яснено вимоги ст. 60 ЦПК України щодо обов'язку надати докази на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо інвестування квартири [ADDRESS] складається з 3 кімнат, житловою площею 49,30 кв.м., загальною площею 84,80 кв.м., оскільки із долучених письмових доказів не вбачається, що саме дана квартира була об'єктом інвестування, а в свідоцтві про право власності на житло не зазначено, що рішення прийнято на підставі даного договору інвестування, також позивачу роз'яснено, що у випадку неможливості отримання доказів, суд за її клопотанням може витребувати такі докази у відповідності до ст. 137 ЦПК України, однак позивач вважає достатнім наявних доказів у справі. Натомість додана до позовної заяви копія Договору №88-С про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» житлового будинку [ADDRESS] від 27.04.2006 року, що укладений між ТОВ «ГАРАЗД ФІНАНСИ» та [PERSON] не є належним доказом придбання за час спільного проживання у шлюбі саме квартири [ADDRESS], оскільки номер будинку, назва вулиці та загальна площа спірної квартири у вищевказаному договорі не відповідає даним, що містяться в свідоцтві про право власності на квартиру [ADDRESS] та технічному паспорту на квартиру. Отже, оскільки з долучених документів не можна зробити однозначного висновку, а саме що майно відображене на них є ідентичним у задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання за нею та відповідачем права власності по ? частини трикімнатної квартири [ADDRESS] має бути відмовлено. Позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на транспортний засіб - автомобіль марки ВМW, 2008 року випуску, модель 520, типу седан-В, номер шасі [NUMBER] сірого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] також не підлягають задоволенню, оскільки з наданих позивачем документів, а саме з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не можливо встановити, що спірний автомобіль набутий сторонами за договором купівлі-продажу, про що зазначає позивач, а не на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Слід зауважити, що судом під час розгляду вказаної справи неодноразово роз'яснювалось право позивача, передбачене цивільно-процесуальним законодавством, для забезпечення доказів у справі та їх витребування, однак ні позивач ні її представник не скористалися такими правами та просили проводити розгляд справи на підставі наявних доказів у справі. Суд, в свою чергу ґрунтувати рішення на припущеннях не може, а тому позовні вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя не підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed