Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Міський голова [PERSON]. міста Тернополя, Тернопільська міська рада звернулися до Тернопільського міськрайонного суду з позовом до приватного підприємства «Агентство Тернопільських новин» (далі - ПП «Агентство Тернопільських новин»), головного редактора тижневика «Номер один» [PERSON]. про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у тижневику «Номер один» [NUMBER] від [INFO] року надруковано статтю під заголовком «[INFO]», автором якої зазначено [PERSON] . В цій статті поширено інформацію про діяльність міської влади щодо приватизації майна за адресою [ADDRESS] і ніби-то допущені керівництвом Тернопільської міської ради порушення, та стверджується, зокрема, про наступне: «[INFO]». Позивачі вважають, що наведені твердження є неправдивими, не відповідають дійсності, а тому порушують гарантовані Конституцією України, Цивільним кодексом України права особи на повагу і недоторканість честі, гідності та ділової репутації. Стаття під заголовком «[INFO]» опублікована ПП «Агентство Тернопільських новин» в тижневику «Номер один», який є у вільному доступі, а отже ця інформація доведена до необмеженої кількості осіб. Власне зміст статті та доводи її автора не містять посилання на жодні документи, які давали б підстави дійти висновків про наявність порушень вимог чинного законодавства в діях посадових осіб міської ради чи депутатів під час вирішення означених питань. В межах наданих законом повноважень Тернопільською міською радою прийнято рішення від 29 січня 2021 року № 8/3/15 «Про приватизацію об`єкта комунальної власності», пунктом 1 якого передбачено включити в перелік об`єктів, що підлягають приватизації та затвердити до приватизації шляхом викупу орендарем товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісавтотранс+» нежитлові приміщення будівлі за адресою [ADDRESS] , загальною площею 5972,7 кв. м., а саме: приміщення виробничого корпусу літ. А загальною площею 2091,3 кв.м.; приміщення виробничого корпусу літ. Б загальною площею 2440,7 кв. м.; приміщення контрольно-пропускного пункту літ. В площею 170,0 кв.м.; приміщення гаража під навіс літ. Д площею 1270,7 кв.м. Дане рішення є чинним і обов`язковим до виконання. В статті відсутні посилання на будь-які розрахунки, проведені компетентними органами чи особами, що могли б підтвердити можливість отримання від продажу зазначеного у статті об`єкта приватизації за адресою [ADDRESS] грошових коштів у розмірі від 60 до 100 мільйонів гривень. Не містить стаття жодного посилання на видані компетентними особами документи, на підставі яких можна обґрунтовано стверджувати про можливість одержати 10 мільйонів доларів чи 280 мільйонів гривень за «посадку кількох висоток» на земельній ділянці за вказаною адресою. Для проведення робіт з утримання шляхово-мостового господарства міста та забезпечення діяльності даного підприємства Тернопільською міською радою з міського бюджету виділялись значні кошти. Зокрема, упродовж 2010-2012 років КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» було використано 40 244,1 тис. грн. Проте у зв`язку з прийняттям у 2010 році Закону України «Про здійснення державних закупівель» здійснення вказаних робіт повинно було проводитись з урахуванням вимог даного Закону та за результатами проведення конкурсної процедури з визначенням переможця процедури закупівлі, тобто суб`єкта, пропозицію конкурсних торгів або цінову пропозицію якого визнано найбільш економічно вигідною. Однак, за станом своєї матеріально-технічної бази та з інших причин КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» не було конкурентноздатним і як наслідок не могло запропонувати найбільш вигідні умови та стати переможцем процедур закупівлі. У зв`язку з цим, з 2013 року за результатами розгляду пропозицій щодо процедур закупівель з утримання шляхово-мостового господарства переможцем було визнано, зокрема, TOB «ТЕРНОПІЛЬ КОМУНАЛ СЕРВІС», пропозиції якого визнані найбільш економічно вигідними. Як наслідок, фактичне використання бюджетних коштів упродовж 2013-2015 років склало 33 933,7 тис. грн., тобто на 6 310,4 тис. грн. менше, ніж за попередні періоди 2010-2012 років. Усі процедури закупівель та розкриття тендерних пропозицій учасників проводились відкрито, замовник забезпечував можливість присутності представників громадськості та ЗМІ, а також вільний доступ усіх учасників до інформації про закупівлі. Жодних порушень вимог законодавства під час проведення процедур, в яких переможцем визнано TOB «ТЕРНОПІЛЬ КОМУНАЛ СЕРВІС», допущено не було. Одним з прикладів підтримки міською владою діяльності Тернопільської міської шляхово-експлуатаційної дільниці є рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 11 червня 2013 року №619 «Про виділення коштів», згідно з яким було надано дозвіл управлінню житлово-комунального господарства, благоустрою та екології спрямувати кошти комунальному підприємству «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» на капітальний ремонт автомобілів та механізмів під час роботи в осінньо-зимовий період в сумі 300 000,00 гривень. Крім того, в березні 2014 року за розпорядженням міського голови №112 було створено комісію для розгляду ситуації, яка склалась з КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця». За результатами проведеної роботи комісія вирішила, що з метою оптимізації адміністративних витрат, зменшення навантаження на бюджет міста, враховуючи складну економічну ситуацію, економічно обґрунтованим та виваженим є, зокрема, необхідність об`єднання колективів та виробничих потужностей КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» та Тернопільського міського шляхового ремонтно-будівельного підприємства «Міськшляхрембуд», забезпечення працевлаштування частини працівників КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» на підприємстві «Міськшляхрембуд», вжиття заходів щодо погашення заборгованості по заробітній платі перед працівниками КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця». Вказані вище фактичні обставини свідчать про вжиття Тернопільською міською радою необхідних заходів, спрямованих на продовження діяльності вказаного комунального підприємства, та спростовують твердження відповідачів щодо доведення його до банкрутства з метою, про яку стверджується в опублікованій статті. Станом на даний час КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» не припинено і відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ще не внесено. Наведені в тижневику «Номер один» у статті під заголовком «[INFO]» твердження містять інформацію про конкретний період діяльності органу місцевого самоврядування - від 2011 року по 2021 рік та посадових осіб - чинного Тернопільського міського голову, керівництво, чиновників і депутатів Тернопільської міської ради, конкретні назви юридичних осіб, адресу розташування земельної ділянки та об`єкта приватизації, зміст конкретного рішення Тернопільської міської ради, а також конкретні грошові суми. Таким чином, за характером висловлювань ця інформація є фактичними твердженнями, оскільки подається як достовірні дані з посиланням на події та обставини, які фактично існують чи реально існували. Тобто, така інформація не може вважатись оціночними судженнями, а тому відповідно до норм чинного законодавства за поширення цієї інформації винна особа повинна нести відповідальність. Крім того, вжиті у цій статті слова та словосполучення «багатоходова комбінація», «оборудки», «можна забудувати і добре на цьому заробити», «наперед усі знали, хто має виграти», «почалося «розпилювання» її території», «хто «у темі», «схемах верхівки тернопільської мерії», «величезної афери», «віддав майно тернополян за безцінь прибічникам керівництва», «схематозників» в уявленні, розумінні чи сприйнятті пересічного громадянина - споживача інформації здатні асоціюватися із діяльністю, яка проводиться з порушенням закону. За вказаних підстав позивачі вважають, що поширення відповідачами в тижневику «Номер один» зазначеної інформації безумовно порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права міського голови [PERSON]. та Тернопільської міської ради. Поширена інформація є не оціночними судженнями, а констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Враховуючи відсутність будь-яких документів, що могли б підтвердити існування тих обставини, про які йдеться в статті, наведена у ній інформація не відповідає дійсності та неправдиво викладена. Зміст та висновки автора статті [PERSON] є образливими для міського голови [PERSON] , який перебуває у публічному статусі міського голови Тернополя, заздалегідь упередженими та спрямованими на формування негативного іміджу і негативного суспільного ставлення до керівництва міської ради, псують ім`я міського голови в громадській думці та в думках окремих осіб: друзів, колег по роботі, працівників міської ради та членів родини з точки зору додержання ним законів, загальновизнаних правил поведінки, принципів людської моралі. Тобто, такими неправомірними діями відповідачів завдано моральної шкоди, яка виразилась в приниженні честі, гідності та ділової репутації міського голови, ділової репутації міської ради у сприйнятті не лише тернополян , а і інших осіб, які матимуть змогу ознайомитись з її змістом. Крім того, така негативна та недостовірна інформація дискредитує Тернопільську міську раду як представницький орган місцевого самоврядування, знижує інвестиційну привабливість міста в цілому, вкрай негативно відображається на якості взаємовідносин з іншими містами та громадами. З врахуванням вищенаведеного позивачі просять визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію міського голови [PERSON]., порушує права Тернопільської міської ради та принижує її ділову репутацію, поширену відповідачами шляхом публікації в тижневику «Номер один» [NUMBER] від [INFO] року інформацію наступного змісту: «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «.[INFO]», «[INFO]»... орендар виконав «невід`ємні покращення» і вирішив практично за безцінь взяти собі у власність це майно... виявилось, що так званих «невід`ємних покращень» не було, це всього лише складова схеми для зменшення вартості майна. Якщо цього разу шахраї вже були спіймані за руку...», «…відняти 6 млн. грн. так званих «невід`ємних покращень»...», «... за оцінками експертів з громадського середовища, за цей об`єкт можна було б на відкритих торгах вторгувати від 60 до 100 мільйонів гривень», «... на новій земельній ділянці можна «посадити» кілька висоток, заробивши на них близько 10 мільйонів доларів або ... 280 мільйонів гривень», «[INFO]»; зобов`язати відповідачів в 10-денний строк з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати у той самий спосіб таку, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію міського голови, порушує права Тернопільської міської ради та принижує її ділову репутацію, поширену відповідачами шляхом публікації в тижневику «Номер один» [NUMBER] від [INFO] року вказаної інформації; стягнути з відповідачів солідарно в користь міського голови [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень; судові витрати покласти на відповідачів. 23 березня 2021 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву від директора ПП «Агентство Тернопільських новин» [PERSON]. та головного редактора тижневика «Номер один» [PERSON]., в якому відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Позивач 2 є юридичною особою, органом місцевого самоврядування, про що свідчить витяг з ЄДРЮОФОП. Юридична особа є утворенням штучним, заснованим прямо чи опосередковано людьми, не маючи психіки і не будучи живою істотою, вона не може мати такі природні притаманні людині моральні якості як честь і гідність, тому, відповідно до статті 7 ЦК України, позивач 2 не може ставити, а суд не може розглядати вимогу про захист честі і гідності позивача 2. Ні частина 4 статті 32, ні частина 3 статті 34 Конституції України взагалі не передбачає права юридичних осіб на судовий захист права на спростування недостовірної інформації. Позов юридичної особи до ЗМІ може бути заявлений в межах частини 1 статті 7 ЦК України і предметом позову у цих випадках залишається лише право на захист ділової репутації. В законодавстві України визначення ділової репутації в економічному сенсі зустрічається лише в одному нормативно-правовому акті, і він стосується лише господарюючих суб`єктів. Позовні вимоги Тернопільської міської ради до відповідача 1 та відповідача 2 про захист ділової репутації не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім цього, відповідачі покликаються на те, що позивачами не обґрунтовано яким чином фрази, які вони просять спростувати не відповідають дійсності, порочать честь, гідність, принижують ділову репутацію міського голови, порушують права Тернопільської міської ради та принижують її ділову репутацію. Відповідачі вважають, що це неможливо обґрунтувати, оскільки зазначені вище вислови є нічим іншим, як оцінкою дій Тернопільської міської ради. По своїй суті ці оціночні судження є наслідком аналізу офіційної заяви депутатів Тернопільської міської ради від політичної партії «Сила Людей», яка була опублікована на офіційному веб-порталі. Оціночні судження не можуть бути визнані судом недостовірними, а межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян, аналіз змісту статті говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивачів, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності влади в Тернополі. Щодо позовних вимог позивача 1 відповідачі зазначили, що позов поданий не від фізичної особи, а від міського голови. Міський голова однозначно є суб`єктом в адміністративних правовідносинах, але в даному випадку з огляду на позовні вимоги мають місце цивільні правовідносини. Тому незрозумілим є суб`єктивний статус позивача 1. Чи він виступає в якості суб`єкта владних повноважень чи в якості фізичної особи. Якщо позивачем 1 позов подано як міським головою (суб`єктом владних повноважень), то відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону «Про інформацію» забороняє таким суб`єктам вимагати через суд компенсацію моральної шкоди в дифамаційних справах, якою саме і є дана судова справа. Якщо ж позов подано міським головою, як фізичною особою, то відповідно судовий збір повинен бути сплачений ним, як фізичною особою. Крім того, в статті відсутня будь-яка інформація, чи то негативна чи позитивна щодо фізичної особи. Оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної (логічної) обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру, а процитований абзац є нічим іншим як оціночними судженнями. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків. Позивач 1 не скористався наданим йому правом на відповідь. Специфіка та умови діяльності журналістів, визначених статтею 12 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», передбачають допустимість підготовки ними матеріалів щодо діяльності органів влади, місцевого самоврядування, їхніх службових та посадових осіб у межах «достовірності», а не «відповідності дійсності». 30 березня 2021 року судом зареєстровано відповідь на відзив, у якому позивачами зазначено, що інформування суспільства про всі вагомі питання загального інтересу повинно поєднуватися з обов`язками та відповідальністю преси. В журналістській діяльності обов`язковими вимогами є поширення лише перевіреної інформації, дотримання презумпції невинуватості, поваги до приватного життя людей. Журналісти повинні діяти сумлінно, використовувати перевірену фактичну базу і надавати достовірну та точну інформацію, як того вимагає журналістська етика. Не можуть братись до уваги та повинні оцінюватись критично наведені у відзиві твердження відповідачів, що аналіз змісту статті говорить лише про те, що вона направлена на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності влади в Тернополі. Адже, поширена в опублікованій статті інформація за своїм змістом та способом подання не може сприйматись лише як така, що має на меті привернути увагу до можливих недоліків у діяльності міського голови та посадових осіб Тернопільської міської ради. Наслідком поширення такої інформації є формування в очах громадськості сталої позиції, враження та переконань про вчинення конкретними посадовими особами міської ради правопорушень, оскільки вона сформульована у формі прямих звинувачень у зловживаннях і таких порушеннях закону, які можуть тягнути за собою серйозне покарання. З метою підтвердження поширеної інформації відповідачами до відзиву додано роздруківки різних Інтернет-ресурсів. Проте, жодна з них не містить підтвердження зазначеної відвідачами інформації, зокрема, в частині спричинених громаді втрат у розмірі від 60 до 100 мільйонів гривень за приватизований об`єкт чи 10 мільйонів доларів за забудову земельної ділянки. Відсутні підтвердження в наданих відповідачами публікаціях і щодо порушених працівниками міської ради чи її керівництвом вимог законодавства під час проведення тендерів чи приватизації майна за адресою [ADDRESS] . Сама лише наявність кримінального провадження чи проведення слідчих дій не може вважатись свідченням порушення вимог закону. Таке порушення доводиться в суді і виключно за рішенням суду, яке набрало законної сили, можна достовірно про це стверджувати та подавати як інформацію, що відповідає дійсності Натомість, у долучених до відзиву роздруківках наведено тільки суб`єктивні погляди та оцінки окремих осіб без жодного посилання на документи чи інші належні та допустимі докази. Доводи відповідачів про допустимість підготовки ними матеріалів стосовно діяльності органів влади, місцевого самоврядування, їхніх службових та посадових осіб у межах «достовірності», а не «відповідності дійсності», є виключно довільним висновком, який свідчить про одностороннє і суттєво обмежене трактування та розуміння ними не лише норм законодавства, а й вимог, які ставлять до діяльності журналіста Європейський суд з прав людини та інші інституції. Відповідно до позову, поданого міським головою та Тернопільської міською радою, його предметом є захист ділової репутації Тернопільської міської ради, а не її честі чи гідності. Тернопільська міська рада як орган місцевого самоврядування не є суб`єктом господарювання, а лише учасником суспільних відносин та відповідно до статті 2 Господарського кодексу України і відносин у сфері господарювання. Водночас, приводом для звернення до суду та причиною виникнення спору у справі №607/3185/21 стали не відносини у сфері господарювання між Тернопільською міською радою та відповідачем 2, а виключно факт публікації у тижневику «Номер один» [NUMBER] від [INFO] року статті під заголовком «[INFO]». Отже, наявність у спорі сторони - фізичної особи яка не є підприємцем або самозайнятою особою, виключає нормативно встановлену Господарським процесуальним кодексом України можливість розгляду такої справи господарським судом в порядку господарського судочинства. Стороною у спорі між Тернопільською міською радою та ПП «Агентство Тернопільських новин» є також автор спірної публікації в тижневику «Номер один» [PERSON] - відповідач 2, як фізична особа, яка не є підприємцем. При цьому, ПП «Агентство Тернопільських новин» залучено співвідповідачем до участі в цій справі відповідно до вимог пункту 9 постанови від 27.02.2009 року №1. Тобто, спір виник з одного спільного для двох співвідповідачів юридичного факту, за відсутності жодних інших відносин між Тернопільською міською радою та відповідачем 1 у сфері господарювання, а одним з відповідачів у справі №607/3185/21 є фізична особа. 08 квітня 2021 року судом зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, у якому представник відповідачів просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає, що представниками позивачів не спростовано той факт, що інформація, яку вони просять визнати недостовірною є оціночними судженнями. В судовому засіданні представники позивачів - міського голови міста Тернополя [PERSON]., Тернопільської міської ради позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів - ПП «Агентство Тернопільських новин», головного редактора тижневика «Номер один» [PERSON]., в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просила суд відмовити у його задоволенні. Головний редактор тижневика «Номер один» [PERSON]. в судовому засіданні не визнав заявлених до нього позовних вимог, оскільки частину спірної інформації він отримав на сайті політичної сили «Сила людей» та з інших інтернет ресурсів. Висвітлена ним інформація є оціночними судженнями, а окремі спірні фрази його журналістськими висловлюваннями. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України). Відповідно до статей 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28). Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 зазначеної Постанови роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивачів покладається на відповідачів, а на позивачів покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачами. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 ЦК України. Пунктом 19 цієї ж Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено, що в тижневику «Номер один» від [INFO] року за № [NUMBER] розміщено статтю під заголовком «[INFO]». Зокрема, в даній статті стверджується про наступне: «[INFO] » Позивачі стверджують, що наведені у статті твердження є недостовірними та не відповідають дійсності, а тому підлягають спростуванню в частині, яка ними викладена в позові. Статтею 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та право вимагати вилучення будь-якої інформації. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), зокрема пункту 15, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі статтями 1, 5, 7 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб; право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За змістом частини 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження, або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які одержані належним чином або розглядаються, як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «Демократичне суспільство» неможливе (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року). Характерним прикладом оцінки достовірності, вірогідності та об`єктивності інформації щодо дій органу влади є рішення Європейського суду з прав людини по справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року. Суд, зокрема, відзначив у своєму рішенні: «Можна використовувати те, що говорять люди. Або, навіть, чутки. Були б ці чутки настільки схожі та численні, щоб їх не можна було би вважати брехнею». Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Тому слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Не має характеру оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт. Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Судом встановлено, що стаття авторства [PERSON] під заголовком «[INFO]» оприлюднена приватним підприємством «Агентство Тернопільських новин» в тижневику «Номер один» від [INFO] року за [NUMBER], який є у вільному доступі на веб-сайті та в паперовому вигляді, тобто доведена до відома необмеженій кількості осіб та містить негативну, образливу оцінку дій міського голови. Проаналізувавши зміст статті, суд вважає, що поширена інформація стосувалася особисто міського голови міста Тернополя [PERSON] та частково за своїм характером є такою, що принижує його честь і гідність, а також шкодить діловій репутації, так як містить критику діяльності вказаного позивача, яка викладена у формі фактичних тверджень. У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що "оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати". Водночас, суд робить висновок, що інформація в тижневику «Номер один» від [INFO] року за [NUMBER] у статті під заголовком «[INFO]», а саме: «[INFO]», за своїм характером висловлювань і вжитих словосполучень є фактичними твердженнями, оскільки подається як достовірні дані з посиланням на конкретні прізвища осіб, їх посади, події та обставини, які фактично існують чи реально існували. Тобто, така інформація не може вважатись оціночними судженнями, а тому відповідно до норм чинного законодавства за поширення цієї інформації винна особа повинна нести відповідальність. Зміст вищевказаної інформації є образливим для позивача 1, оскільки він перебуває у публічному статусі - міський голова міста Тернополя, відсутні будь-які докази про притягнення вказаного позивача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, як і докази повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінально караного діяння чи складання протоколу про вчинення корупційного правопорушення. Отож, відповідачами порушено принцип невинуватості особи - у ствердній формі зазначено, що позивач 1 вчинив корупційні чи кримінально карані діяння, негативно охарактеризовано його роботу на посаді міського голови міста Тернополя, що супроводжується хронологією викладу матеріалу, де стверджується про те, що діяльність міського голови міста Тернополя на посаді провадиться ним всупереч закону та є протиправною. Також суд зазначає, що у відповідачів не було достатніх документів для підтвердження зневажливих висловлювань щодо міського голови міста Тернополя [PERSON]. Позивачем 1 достовірно обґрунтовано те, що Тернопільська міська рада на чолі з міським головою тривалий час вживала заходів щодо фінансової підтримки КП «Тернопільська МШЕД» шляхом прийняття рішень про виділення грошових коштів на покращення матеріально-технічної бази підприємства, погашення заборгованості по зарплаті, проведення тендерних процедур, які не оспорювались КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» чи іншими заінтересованими особами. Тобто публікацією спірної статті відповідачів за відсутності посилання на допустиму доказову базу та фактів для підтримки, сформовано суспільну думку щодо міського голови міста Тернополя [PERSON]., як особи, стосовно якої існують об`єктивні докази вважати останнього схильним до вчинення протиправних корисливих дій, використовуючи свій публічний статус та службове становище у власних інтересах. Встановивши такі обставин та врахувавши недоведеність існування будь-яких кримінальних проваджень за підозрою чи обвинуваченням позивача 1 у вчиненні кримінальних чи корупційних правопорушень, суд вважає, що слід визнати недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію міського голови міста Тернополя [PERSON] частину вищевказаної спірної інформації, поширеної головним редактором тижневика «Номер один» [PERSON] та оприлюднену ПП «Агентство Тернопільських новин», в тижневику «Номер один» [NUMBER] від [INFO] у статті під заголовком «[INFO]». Доводи відповідачів про те, що спірна інформація є оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями, тому відповідно до Закону України «Про інформацію» не підлягає спростуванню, суд відхиляє. Такі доводи, як було зазначено вище, не відповідають дійсності, оскільки спірна інформація подається як достовірні дані з посиланням на конкретні прізвища осіб, їх посади, події та обставини, які фактично існують чи реально існували. Суд оцінив зміст статті та поширену інформацію встановив, що відповідні висловлювання мали стверджувальну форму, при цьому головний редактор тижневика «Номер один» [PERSON] та приватне підприємство «Агентство Тернопільських новин» не використовували мовні засоби, характерні для припущень, повідомлення суб`єктивних думок або власних поглядів. За таких обставин суд дійшов висновку, що повідомлені головним редактором тижневика «Номер один» [PERSON] та ПП «Агентство Тернопільських новин» факти наявності порушень вимог чинного законодавства у діях позивача 1 висловлені у стверджувальній формі, тому можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності та не вважаються оціночними судженнями. В п. 24 постанови за № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Пленум ВСУ наголошує, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Тому, суд вважає, що слід зобов`язати приватне підприємство «Агентство Тернопільських новин», головного редактора тижневика «Номер один» [PERSON] в 10-денний строк з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати у той самий спосіб таку, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію міського голови міста Тернополя [PERSON] інформацію, поширену в тижневику «Номер один» № [NUMBER] від [INFO] року, шляхом її публікації в черговому тижневику «Номер один». Посилання відповідачів на те, що міський голова міста Тернополя є публічною особою, а тому межа допустимої критики його діяльності є ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи, що підтверджується також практикою Європейського суду з прав людини, суд обґрунтовує наступним. Так, дійсно, міський голова міста Тернополя [PERSON] є публічною особою, у зв`язку з чим його діяльність і вчинки є об`єктом ретельного громадського контролю, а межа їх допустимої критики є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. Проте, як зазначає Європейський суд з прав людини, якщо поширена інформація має форму обвинувачення, сформульованого як пряме твердження про потенційні кримінальні зловживання, це є досить серйозним. У разі тверджень однієї особи щодо поведінки іншої особи може бути важко встановити різницю між твердженнями щодо фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. За таких обставин Європейський суд з прав людини не вбачав порушень у тому, що національні суди вимагали обґрунтування тверджень щодо фактів, які лежали в основі висловлених думок, які за відсутності достатніх доказів могли вважатися наклепницькими. Тобто, слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних чи корупційних правопорушень, як це має місце у цій справі. Критикуючи будь-чию діяльність, особа висловлює свою оцінку дій та вчинків іншої особи і така інформація дійсно є оціночними судженнями. Проте інформація, повідомлена відповідачами, є фактичними твердженнями про вчинення позивачем 1 протиправних дій, а не оцінкою його діяльності при виконанні посадових обов`язків, тому правдивість такої інформація могла бути предметом перевірки судами. Щодо вимоги позивача 1 про стягнення моральної шкоди, то суд роз`яснює наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді Враховуючи наведені положення закону, те, що позов подано [PERSON] як міським головою міста Тернополя, тобто суб`єктом владних повноважень, тому позовні вимоги про стягнення морального відшкодування задоволенню не підлягають. Щодо інших міркувань та аргументів учасників справи, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Позовні вимоги Тернопільської міської ради до приватного підприємства «Агентство Тернопільських новин», головного редактора тижневика «Номер один» [PERSON]. про захист ділової репутації до задоволення не підлягають з огляду на наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні зазначених правових положень суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували би наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», вжите у законах України у логічно-смисловому зв`язку із поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Суд вважає, що Тернопільська міська рада повинна довести факт того, що внаслідок поширення відповідачами спірної інформації відбулося порушення її особистих немайнових прав. Проте Тернопільська міська рада не зазначила, а судом не було встановлено, яким саме чином інформація із статті [PERSON] під заголовком «[INFO]» оприлюднена ПП «Агентство Тернопільських новин» в тижневику «Номер один» [NUMBER] від [INFO] року, зашкодила інтересам позивача 2, чи дійсно вона зіпсувала репутацію органу місцевого самоврядування, та як саме перешкодила у здійсненні свого особистого немайнового права. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що спірна публікація стосувалася міського голови міста Тернополя [PERSON] , якого асоційовано із верхівкою влади Тернополя, і судом визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію міського голови міста Тернополя [PERSON] частину інформації, поширеної головним редактором тижневика «Номер один» [PERSON] та оприлюдненої ПП «Агентство Тернопільських новин», в тижневику «Номер один» [NUMBER] від [INFO] року у статті під заголовком «[INFO]», суд вважає, що висловлювання відповідачів щодо Тернопільської міської ради, є суб`єктивною думкою автора статті і не містить будь-яких фактичних даних, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає спростуванню відповідно до статті 277 ЦК України, а тому суд приходить до переконання, що відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про захист ділової репутації позивача 2. З приводу посилань відповідачів на те, що спір між юридичними особами про захист ділової репутації підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, то суд виходить з наступного. Критеріями розмежування справ цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин. Позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному позовному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог. Відповідно до норм процесуального законодавства у редакції, що діє після 15 грудня 2017 року, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Відтак, виниклий між сторонами спір може розглядатися в порядку цивільного Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає, що слід стягнути з приватного підприємства «Агентство Тернопільських новин», головного редактора тижневика «Номер один» [PERSON]. в користь Тернопільської міської ради, сплачений судовий збір в розмірі по 454 грн.

Outcome: partial