Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів - [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на квартиру та визнання права власності в порядку спадкування за законом. До початку розгляду справи по суті позивач надав уточнену позовну заяву від 25.04.2016 року, згідно якої просить визнати недійсним договір дарування квартири №22 в будинку 5/1 по бульварі [PERSON] в місті Києві, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] від 24.02.2016 року, скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень на зазначену квартиру та визнати за ним право власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири №22 в будинку №5/1 по бульварі [PERSON] в місті Києві. Підтримавши в судовому засіданні позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві, позивач і його представник пояснили наступне. Батьки позивача, а саме - [PERSON] (відповідач-2) та [PERSON] у 1969 році, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сплатили в повному обсязі пайовий внесок до Житлово-будівельному кооперативі «Монтажник» (ЖБК) і отримали у власність кооперативну квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира була оформлена на батька позивача [PERSON], оскільки саме він був членом ЖБК. 15.03.2012 року відповідач-2 [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру САЕ №587907 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.03.2012 року 345-С. 29.12.2015 року померла мати позивача [PERSON], яка водночас, є матірю [PERSON] (відповідача-1). За життя заповіту вона не склала, тож, мало місце спадкування за законом. З заявою про прийняття спадщини позивач до нотаріуса не звертався, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем, що свідчить про фактичне прийняття ним спадщини. З заявою до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом позивач також не звертався, оскільки незалежно від отримання свідоцтва він є таким, що успадкував частину квартиру, належну йому за законом в порядку спадкування після смерті матері. До березня 2016 року позивач проживав у квартирі №22 по бульварі [PERSON], 5/1 та разом із сімєю сплачував комунальні послуги. У березні 2016 року, під час виникнення проблем з електроенергією, позивач звернувся до ПАТ «Київенерго», де дізнався, що власником квартири, в якій він мешкає, є його брат відповідач-1 [PERSON], якому квартиру подарував їх батько відповідач-2 [PERSON] Договір дарування позивач вважає недійсним з тих підстав, що його батько розпорядився часткою, яка йому не належала, зокрема, 1/6 частиною квартири, успадкованою в порядку спадкування за законом позивачем. В обґрунтування підстав позову позивач і його представник зазначили, що відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка регулювала правовідносини між подружжям на час виплати пайового внеску в ЖБК, - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із ст. 60 СК України, яка діяла на час отримання відповідачем-2 [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру, - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Враховуючи те, що відповідач-2 [PERSON] подарував відповідачу-1 [PERSON] квартиру №22 у будинку №5/1 по [PERSON] [PERSON] у м. Києві, у тому числі, й ту частку, щодо якої він не був наділений достатнім обсягом повноважень, тобто, ту її частину, яка за життя належала його дружині [PERSON], що порушило права позивача на спадкування за законом 1/6 частини квартири, позивач та його представник з підстав, передбачених також статтями 203, 215 ЦК України просили суд задовольнити позов. Відповідач-1 [PERSON] та представники відповідачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, надали пояснення і письмові заперечення, згідно яких вважають, що право позивача не є порушеним, оскільки на час відкриття спадини він не проживав зі спадкодавцем [PERSON] померла в м. Бровари у приватному будинку, який був оформлений на неї; позивач [PERSON] не надав будь-яких доказів звернення у встановлений законом строк та порядку до нотаріуса з заявою про прийняття ним спадщини після смерті матері; доказів відкриття спадкової справи та/або відмови нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом не надав, що свідчить про передчасність вимоги про визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом після смерті матері. Щодо квартири, яку позивач вважає спільним сумісним майном подружжя на час укладення оспорюваного договору дарування зазначили, що за життя обох членів подружжя спільне майно ними не ділилося; частки у спільній сумісній власності кожного члена подружжя не визначалися та в натурі не виділялися; свідоцтво про право власності на квартиру відповідач-2 [PERSON] отримав у 2012 році і протягом трьох років [PERSON] не предявляла будь-яких вимог про свою частку на квартиру для поділу її в натурі або виділення їй у власність належної їй частки, а між подружжям була наявна домовленість про те, що квартира №22 за адресою: м. Київ, бул. [PERSON], буд. 5/1, оформлена на відповідачеві-2, належить йому, а [PERSON] належить жилий будинок в м. Бровари, в якому вона проживала і в якому вона померла. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що повноваження відповідача-2 [PERSON], який був власником квартири на час укладення договору і мав усі повноваження щодо володіння, користування і розпорядження квартирою та розпорядився належним йому майном на власний розсуд, вона перевірила, у звязку з чим здійснила нотаріальне посвідчення його у відповідності до Закону України «Про нотаріат». У подальшому третя особа направила до суду лист, в якому просила проводити розгляд справи у її відсутність. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. [PERSON] (відповідач-2) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.07.1966 року, від якого мають двох дітей [PERSON] (позивача) та [PERSON] (відповідача-1), що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб і копіями свідоцтв про народження. Відповідно до повторного свідоцтва про смерть І-ОК №356473 від 02.02.2016 року, - [PERSON] померла 26.12.2015 року (а.с. 7). Під час зареєстрованого шлюбу, а саме 30.06.1969 року на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів від 30.06.1969 року №1117 [PERSON] став членом ЖБК «Монтажник». Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 2 ст. 384 ЦК України, член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. 12.06.1984 року [PERSON] сплатив в повному обсязі суму пайових внесків за квартиру в розмірі 4\~835 рублів, що складало суму паєнакопичення, що підтверджуються довідкою ЖБК «Монтажник» № 72 від 01.07.2016 року. Оскільки пай виплачувався [PERSON] у шлюбі, то відповідно до чинного на час виплати КпШС УРСР, кооперативна квартира була спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до чинного на час повної виплати паю законодавства (ЦК УРСР, згодом - Закону України «Про власність») право власності члена кооперативу на квартиру виникло з моменту виплати паю і не вимагало державної реєстрації. При поділі майна подружжя міг отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою або за рішенням суду. Як убачається з пояснень сторін, матеріалів справи і визнається сторонами, поділ майна подружжя за життя [PERSON] не здійснювався ні шляхом отримання дружиною своєї частки в праві на квартиру, ні шляхом звернення до суду. З часу набрання чинності Цивільним кодексом України у 2003 році, було передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і підтримання, підлягають державній реєстрації ( ч. 1 ст. 182 ЦК України), а права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України). 15.03.2012 року відповідач-2 [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру САЕ №587907 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.03.2012 року 345-С (а.с. 94). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» (в редакції від 16.03.2010 року, яка діяла на момент отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру), обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Згідно наявного у справі Витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 95), державна реєстрація права власності на квартиру № 22 по бульварі [PERSON], 5/1 в місті Києві здійснена [PERSON] за життя дружини [PERSON], а саме - 02.07.2012 року. Відповідно до ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначено вище, поділу спільного майна між подружжям за життя [PERSON] не здійснювалося. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Передумовою спадкування частки у праві спільної сумісної власності є визначення розміру цієї частки, оскільки частка [PERSON] не була визначеною або виділеною у натурі. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину позивачем [PERSON] не підтверджена належними і допустимими доказами, оскільки матеріали справи не містять ні доказів того, що нотаріусом (державним чи приватним) була заведена спадкова справа щодо майна померлої [PERSON], ні доказів на підтвердження обсягу спадкового майна, ні доказів відмови нотаріуса у видачі позивачеві [PERSON] свідоцтва про право на спадщину тощо. Не підтвердженим є і те, що [PERSON] після смерті матері прийняв спадщину. Так, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як убачається з матеріалів справи, на момент смерті [PERSON] проживала у [INFO], разом із своїм чоловіком [PERSON] Позивач на час відкриття спадщини разом із [PERSON] не проживав. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Суд вважає обґрунтованими доводи відповідачів про те, що для прийняття спадщини позивач зобов'язаний був звернутись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини, однак, не зробив цього, що спростовує доводи позивача про прийняття ним спадщини. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 зазначеної статті визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено факту прийняття ним спадщини у встановленому законом порядку та строк, що підтверджує відсутність правових підстав для висновку про наявність у нього права, яке порушене, невизнане або оспорюване та підлягає судовому захисту у визначений ним спосіб визнання за ним права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним Статтею 203 ЦК України визначений перелік вимог, додержання яких є необхідним для висновку про дійсність правочину, серед яких є вимога про те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як розяснено в п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Право власності на кооперативну квартиру виникло з моменту повної сплати пайового внеску, однак, спірні правовідносини між [PERSON] та відповідачами виникли з часу укладення Договору дарування та з підстав порушеного права позивача на спадкування за законом після смерті [PERSON] у грудні 2015 року. Як було зазначено, зареєстроване право власності [PERSON] на квартиру було у 2012 році - за життя дружини, до смерті [PERSON] між подружжям не виникало спорів про поділ спільного майна, як ніким і не оспорювалася і правомірність отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру та реєстрація права власності на квартиру за [PERSON], а не за обома з членів подружжя на підставі довідки про повну сплату пайових внесків у ЖБК за час шлюбу. Тож, надаючи оцінку доводам позивача і його представника про необхідність врахування положень Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року, суд надає їм критичну оцінку, оскільки вказана Постанова врегульовує питання застосування положень законодавства саме при поділі подружжям паю, внесеного подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку або квартири після повної сплати пайового внеску. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Як убачається з наявних у справі доказів, 24.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі під №143. Згідно умов вказаного Договору дарування [PERSON], як «Дарувальник», передає майно, а саме - квартиру №22 у будинку 5/1 по бульварі [PERSON] в місті Києві, у власність «Обдарованого» [PERSON] безоплатно. Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 55869943 від 24.03.2016 року, - власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] відповідно до договору дарування квартири від 24.02.2016 року №143 (а.с. 4). Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Як розяснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено належними доказами наявність у нього порушеного відповідачами, оспорюваного чи невизнаного останніми його права власності в порядку спадкування за законом, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження прийняття ним спадщини після смерті матері у встановленому законом порядку та строк; не доведена відсутність умов для одержання ним у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, оскільки матеріали справи не містять ні доказів того, що нотаріусом (державним чи приватним) була заведена спадкова справа щодо майна померлої [PERSON], ні доказів на підтвердження обсягу спадкового майна, ні доказів відмови нотаріуса у видачі позивачеві [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Відповідно, суд не убачає правових підстав і для визнання договору дарування квартири та скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] за позовом [PERSON] Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed