Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

На розгляді суду перебуває провадження за позовом ПрАТ «Київстар» до [PERSON], ТОВ «Менс ЛТД», третя особа приватний нотаріус ТМНО Березій З.А. про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 29.10.2008 року, укладеного між відповідачами, посвідченого нотаріально в реєстрі за №8829, за умовами котрого [PERSON] було відчужено ТОВ «Менс ЛТД» триповерхову будівлю комбінату побутового обслуговування під літ. «А» загальною площею 1090 к.в.м в [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач зазначає, що спірний договір було укладено з порушенням закону, правочин є таким,що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, адже майно було відчужене відповідачем [PERSON], котрий, в свою чергу, первісно набув спірне майно з порушенням закону - за правочином, визнаним судом не укладеним. Зважаючи на зазначене, позивач вважає, що відповідач [PERSON] не мав повноважень за розпорядження майном, проданим ТОВ «Менс ЛТД», а тому правочин слід визнати недійсним. При цьому ПрАТ «Київстар» вважає, що спірним правочином порушені права саме позивача, адже продане [PERSON] ТОВ «Менс ЛТД» приміщення, було останнім перепродане позивачу і в подальшому, у зв'язку з встановленням судом факту, що первісний правочин є неукладеним, спірне майно було витребуване від позивача з переходом права у власність держави. Представники позивача в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали з зазначених в позові підстав. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги заперечили за безпідствністю, надавши суду письмові заперчення на позов. Третя особа не з'явилася в судове засідання та не забезпечила явку повноважного представника, хоча своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду. Заслухавши пояснення сторін спору, дослідивши докази, судом встановлено наступні обставини. Суд зауважує, що незважаючи на суб'єктний склад сторін спірного правочину, позов підсудний суду загальної юрисдикції, оскільки станом на дату звернення позивача з вимогою, згідно витягу з ЄДР ЮО ФОП діяльність [PERSON] як фізичної особи підприємця, було припинено (з 2014 року), а відтак за зобов'язаннями ФОП повинена відповідати саме фізична особа. 29 жовтня 2008 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Менс ЛТД» було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ТМНО Березій З.А. в реєстрі за №8829, згідно з яким [PERSON] продав Менс ЛТП приміщення триповерхової будівлі комбінату побутового обслуговування літ «А» загальною площею 1090 кв.м. в [ADDRESS]. В п. 1.3. даного Договору зазначено, що відчужуване майно належить продавцю на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення), укладеного Концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] 03 вересня 2008 року , актом приймання передачі , укладеним Концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] від 04.09.2008 року, Рішення постійно діючого Третейського суду при Рівненській міжрегіональній промисловій біржі «Прайс Агро» від 19.09.2008 року, Ухвали Рівненського міського суду від 08.10.2008 року справа №6-327\\08, виконавчого листа Рівненського міського суду від 08.10.2008 року та зареєстрованого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» м. Тернопіль 17.10.2008 року. Надалі, 23.12.2008 року, це ж приміщення було перепродане ТОВ «Менс ЛТД» позивачу ПрАТ «Київстар» за договором купівлі - продажу, посвідченим нотаріально в реєстрі за №10887. Ціна продажу визначена сторонами в сумі 7 854 185 гривень. Судом встановлено, що предметом судового розгляду Львівського апеляційного господарського суду у справі №921\\368\\13-г\\18 за позовом військового прокурора в інтересах держави до Концерну «Військторгсервіс», СПД [PERSON], ПрАТ Київстар із залученням третіх осіб, було дослідження питання законності укладання договору купівлі - продажу приміщення триповерхової будівлі комбінату побутового обслуговування літ «А» загальною площею 1090 кв.м. в [ADDRESS], від 03.09.2008 року, між Концерном «Військторгсервіс» та СПД [PERSON], шляхом визнання правочину недійсним, і витребування майна від ПрАТ «Київстар» у власність держави. Відтак постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 року позов прокурора було задоволено частково: витребувано спірне приміщення від ПрАТ «Київстар» на користь власника - держави шляхом повернення концерну «Військторгсервіс», а в задоволенні вимоги про визнання правочину від 03.09.2008 року недійсним відмовлено. Постанова набрала законної сили. Разом з мотивувальної частини даної поставнови вбачається, що в задоволенні вимоги про визнання правочину від 03.09.2008 року недійсним відмовлено, оскільки судом було встановлено факт неукладеності правочину, котрий не створює прав та обовязків для сторін, а відтак не може бути визнаний недійсним. Таким чином, презюмуючи встановлений Львівським апеляційним господарським судом факт неукладеності договору від 03.09.2008 року, котрий не створює будь - яких прав та обовязків для сторін неукладеного правочину (в тому числі відсутність правових підстав первісного набуття та рестрації за [PERSON] права власності на спірне майно) , котре в наступному було [PERSON] відчужене 29.10.2008 року ТОВ «Менс ЛТД», а останнє 23.12.2008 року продало приміщення позивачу , ПрАТ «Київтар» (особа, в котрої, як в кінцевого власника, майно обуло витребуване в дохід держави) , заявило позов про визнання недійсним попереднього правочину (договору від 29.20.2008 року) як такого , що був укладений з порушенням закону, суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, адже майно було відчужене відповідачем [PERSON], котрий, в свою чергу, первісно набув спірне майно з порушенням закону - за правочином, визнаним судом не укладеним. Вирішуючи спір суд наголошує таке. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За умовами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У постанові від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позивач обґрунтовує порушення своїх прав тим, що «внаслідок підписання договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 29.10.2008р., та відповідно, 23.12.2008р., «Позивачеві не передано нерухоме майно, оскільки ані у Відповідача 1, ані у Відповідача-2 не виникло права власності на майно. У сукупності ця низка юридичних фактів призвела до порушення законних прав та інтересів Позивача. Оскільки порушено його право власності та завдано збитків, які полягають у витратах на придбання майна та його утримання». Вказані доводи про порушення права позивача суд вважає такими, що не можуть вважатися обгрунтованими. З огляду на логіку доводів позивача, провину у тому, що таке майно ПрАТ «Київстар» набуло у власність, несуть усі, хто будь-коли його створив, придбав, відчужував, окрім тих, хто допустив втрату цього майна, а тоді його витребував у добросовісного набувача - а саме Концерн «Військторгсервіс» та Міністерство оборони України. Доводи позивача про те, що спірне майно йому не було передано суперечать фактичним обставинам, оскільки зазначеним рішенням встановлено, що ПрАТ «Київстар» отримало це майно у володіння, у зв'язку із чим таке у нього і було витребуване. При цьому, позивач також зазначає, що поніс збитки на придбання та утримання «непереданого майна». Очевидна суперечність тверджень позивача вказує на необґрунтованість правових підстав даного позову. Слід зазначити, що факт неукладеності договору купівлі-продажу від 03.09.2008р. було встановлено рішенням суду лише 31.03.2015р. Тобто, укладаючи договір 29.10.2008р., добросовісний набувач [PERSON], як переможець публічних торгів, не знав і не міг знати про порушення зі сторони посадових осіб Концерну «Військторгсервіс», що були встановлені лише в 2015р., тому оспорюваний позивачем договір відповідав усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Окремо суд наголошує, що встановлення рішенням суду від 31.03.2015 року факту неукладеності правочину від 03.09.2008р, не має жодного правового значення для вирішення питання недійсності наступного (у нашому випадку спірного) правочину, укладеного 29.10.2008 року, адже правочин було вчинено до ухвалення судом рішення, - а встановлення факту неукладеності правомочну пов'язується з моментом набрання законної сили рішення суду, яким дані факти встановленні, і не має зворотної дії в часі. Відповідно до п.п.25,32 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. На час укладення оспорюваного правочину жодних пересторог до укладення договору купівлі-продажу ні у [PERSON], ні у ТзОВ «Мене ЛТД» не існувало. Суд погоджується з доводами відповідача, що позивач називаючи себе особою, інтереси якої порушено вчиненням правочину, невірно трактує дане поняття. Зокрема, не доводить, яким чином укладення правочину станом на 29.10.2008р. вплинуло на інтереси ПрАТ «Київстар», яке в цей час жодних прав на спірне майно не заявляло, ні правами орендаря, ні розпорядника вказаного майна не володіло. Тоді як, відповідальність щодо укладення договору від 23.12.2008р., згідно якого позивач придбав нежитлові приміщення, лежить на ньому, як на стороні цього правочину. Тобто, позивач вказує на те, що його права було порушено задовго до того, коли виникло його право на спірне майно. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, то розглядається віндикаційний позов. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то визнаються недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляється позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею. У разі задоволення віндикаційного позову повинно бути вирішено питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину. З огляду на судову практику у справах про визнання правочинів недійсними, слід прийти до висновку, що власнику, який хоче повернути своє майно, яке вибуло з його володіння поза його волею, не потрібно визнавати усі правочини по відчуженню цього майна недійсним, оскільки таке жодним чином не захищає його прав як власника. Достатнім є лише витребувати це майно у кінцевого набувача. За умови його добросовісності. Оскільки у ПрАТ_«Київстар», як у кінцевого добросовісного набувача, спірне майно було витребуване, воно вправі звертатись до сторони, котра отримала кошти згідно неукладеного правочину у зв'язку із заподіянням йому збитків, оскільки визнання недійсним правочинів, що передували кінцевому правочину не може порушувати його (ПрАТ_«Київстар») прав як добросовісного набувача. Також, ПрАТ_«Київстар» уже було заявлено вимогу у господарській справі № 914/4348/15 за позовом до ТзОВ «Мене» ЛТД, третя особа [PERSON] про стягнення збитків і неустойки за договором купівлі-продажу нерухомого майна 23.12.2008р. У задоволенні позовних вимог ПрАТ «Київстар» судами було відмовлено та встановлено факт порушення прав ПрАТ_«Київстар» в частині заподіяння збитків не продавця нерухомого майна, а власника, який повинен компенсувати позивачу усі витрати як добросовісному набувачу. Покликаючись на те, що «низка» правочинів, в тому числі і правочин від 23.12.2008р., зумовили порушення прав позивача, вимоги про визнання його недійсним з аналогічних підстав - відсутності права на майно, позивач не ставить. Оскільки суд вбачає відсутність підстав до задоволення позовних вимог з огляду на хибно обраний позивачем спосіб захисту цивільного права та недоведення належними та допустимими доказами порушення його прав чи інтересів, немає потреби досліджувати питання пропуску позовної давності, що є окремою підставою відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed