Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

В лютому 2014 року позивач ПАТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. Посилався на те, що 22 серпня 2007 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 220807-EUR, згідно умов якого відповідачу було видано у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості кредит в сумі 39718 євро строком до 21 серпня 2017 року з процентною ставкою в розмірі 11% річних. Згідно пунктів 4.3 та 7.1 кредитного договору позичальник зобов'язався повернути одержаний кредит в строк встановлений графіком погашення кредиту (додаток № 2 до цього договору), з остаточним погашенням 21 серпня 2017 року, сплатити нараховані відсотки та комісії за цим договором шляхом внесення готівки в касу або перерахування банку грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих відсотків та комісій відповідно до встановлених строків. Нарахування та сплата відсотків за користування кредитними ресурсами здійснюється щомісячно протягом 5 календарних днів місяця, наступного за звітним, на рахунок нарахованих відсотків [NUMBER] в банку шляхом безготівкового перерахування грошових коштів або внеску готівки в касу банку. В забезпечення зобов'язань за даним договором 18 березня 2010 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки № 18032010-EUR-in, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 75,10 кв.м, в тому числі житловою площею 38,6 кв.м., згідно п.1.2 якого предмет іпотеки за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо повного та своєчасного виконання кожного і всіх зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, зокрема, предметом іпотеки за цим договором забезпечується виконання таких зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором, а саме, але не виключно: по сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 11% річних, відповідно до розділів 1 і 7 кредитного договору; по сплаті пені, комісії відповідно до розділу 4 кредитного договору; по сплаті комісії у розмірі 0,21% від залишку заборгованості щомісячно; по сплаті відсотків за користування кредитом, за ставкою, яка встановлена у розмірі 22% річних у разі прострочення повернення кредиту, відповідно до п.1.4 кредитного договору. Відповідно до п.5.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання строку виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою за цим договором, воно не буде виконане, та/або неналежне виконання цього договору. Згідно п.7.2 договору іпотеки у разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 календарних днів вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель набуває права розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору та діючого законодавства України, в зв'язку з чим [PERSON] 17 січня 2013 року було направлено вимогу про стягнення заборгованості, яку він отримав 21 січня 2013 року. Відповідно до ст.ст. 3 ч.6, 23 ч.1 та ч.2 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 серпня 2013 року за відповідачкою [PERSON] визнано право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS], оскільки вона перебувала в шлюбі з [PERSON] Дане рішення ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2013 року залишено без змін, таким чином, у зв'язку з набуттям у власність предмету іпотеки відповідачка [PERSON] відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набула статус іпотекодавця. Однак відповідач [PERSON] систематично не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, починаючи з грудня 2012 року не сплачує отриманий кредит та відсотки за користування ним, в зв'язку з чим станом на 14 жовтня 2013 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором становить суму 20058 євро 36 євроцентів, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно сумі 216680 грн. 43 коп., та 7355 грн. 35 коп., в тому числі: по кредиту суму 18145 євро 32 євроценти, по несплаченим відсоткам суму 1913 євро 64 євроценти, комісії за видачу та супроводження кредиту суму 4412 грн. 39 коп., пені за несвоєчасне погашення кредиту суму 1322 грн. 29 коп., пені за несвоєчасне погашення процентів суму 1096 грн. 51 коп., 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту суму 287 грн. 64 коп., 3% річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків суму 236 грн. 52 коп. Просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 220807-EUR від 22 серпня 2007 року в сумі 20058 євро 36 євроцентів та 7355 грн. 35 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 75,10 кв.м, в тому числі житловою площею 38,60 кв.м, яка на праві власності належить відповідачам [PERSON] та [PERSON] шляхом її продажу з прилюдних торгів за ціною, визначеною в межах виконавчого провадження, та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2240 грн. 36 коп. В березні 2014 року відповідачка за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до відповідачів [PERSON], ПАТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" про визнання недійсним договору іпотеки. Посилалась на те, що 06 червня 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб. Від шлюбу є двоє малолітніх дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO] Під час перебування в шлюбі [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2009 року набув право власності на квартиру [ADDRESS], в якій вони проживали разом з малолітнім сином з січня 2010 року. 18 березня 2010 року [PERSON] уклав з ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» іпотечний договір № 18032010-EUR-in, згідно умов якого передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. На момент укладення іпотечного договору малолітній син [PERSON] проживав в даній квартирі, яка є предметом іпотеки та мав право користування житлом як член сім'ї власника. При укладенні даного договору іпотеки не були враховані та належним чином захищені права малолітньої дитини [PERSON] Після розірвання шлюбу 11 жовтня 2012 року між нею та [PERSON] малолітні діти [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з нею в даній квартирі, так як рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 серпня 2013 року за нею визнано право власності на 1/3 частки квартири. Згідно ст.ст.3, 27 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст.29 ч.1 та ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно положень ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло права спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до ст.177 СК України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема і право користуватися жилим приміщенням, оскільки відповідно до ст.18 ч.2 та ч.3 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, відсутність попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Пунктом 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що згідно зі ст.32 ЦК України, ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. В порушення цих вимог закону відповідач [PERSON] без згоди органу опіки та піклування уклав іпотечний договір з ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» , який є недійсним, так як порушені права малолітнього сина відповідача [PERSON] Просить визнати недійсним іпотечний договір № 18032010-EUR-in від 18 березня 2010 року, укладений між ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» первісні позовні вимоги підтримав повністю, просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 220807-EUR від 22 серпня 2007 року в сумі 20058 євро 36 євроцентів та 7355 грн. 35 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 75,10 кв.м, в тому числі житловою площею 38,60 кв.м, яка на праві власності належить відповідачам [PERSON] та [PERSON] шляхом її продажу з прилюдних торгів за ціною, визначеною в межах виконавчого провадження, та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2240 грн. 36 коп. з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Зустрічні позовні вимоги не визнав, пояснив, що іпотечний договір № 18032010-EUR-in, укладений між банком та [PERSON] 18 березня 2010 року. Оскільки позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], то відповідно до вимог законодавства, зокрема, ст.6 ч.2 Закону України «Про іпотеку», п.1.9 договору іпотеки передбачав, що цей договір укладається зі згоди дружини іпотекодавця [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], в якому зазначається, що [PERSON] стверджує, що іпотечний договір укладається її чоловіком [PERSON] на умовах, які вона вважає вигідними, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 січня 2013 року за позовом [PERSON] в інтересах дітей [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення встановлено, що [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєструвалися у спірній квартирі з 01 вересня 2010 року, тобто після укладення іпотечного договору від 18 березня 2010 року, чим повністю спростовується твердження в позовній заяві про те, що, починаючи з січня 2010 року, їх сім'я проживала в спірній квартирі. Згідно п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки ті піклування. Іпотекодавець за час дії іпотечного договору не звертався в банк щодо реєстрації в квартирі будь-яких третіх осіб, в тому числі неповнолітнього [PERSON] Таким чином реєстрація в квартирі малолітнього [PERSON] після укладення іпотечного договору без попереднього одержання згоди банку жодним чином не впливає на чинність іпотечного договору, тому в задоволенні зустрічних позовних вимог просить відмовити. Представники відповідача за первісним та зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги визнали повністю, пояснили, що дійсно 22 серпня 2007 року між ним та банком був укладений кредитний договір № 220807-EUR, згідно умов якого йому було видано кредит в сумі 39718 євро строком до 21 серпня 2017 року. В забезпечення зобов'язань за даним договором 18 березня 2010 року між ним та банком зі згоди відповідачки [PERSON] укладено договір іпотеки № 18032010-EUR-in, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого він передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] загальною площею 75,10 кв.м, в тому числі житловою площею 38,60 кв.м. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 серпня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частки спірної квартири як майно подружжя. Спочатку [PERSON] погашав кредитні кошти, однак у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем перестав погашати, тому утворилась дана заборгованість. Проти задоволення первісних позовних вимог не заперечує шляхом звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки, оскільки коштів погашати цю заборгованість у нього немає. Зустрічні позовні вимоги не визнали, пояснили, що квартира [ADDRESS] дійсно була придбана [PERSON] в період шлюбу з [PERSON], оскільки свідоцтво про право власності видане 24 грудня 2009 року, а шлюб укладений 06 червня 2008 року. Позивачка [PERSON] вважає, що право дитини [PERSON] були порушені, оскільки вони проживали в спірній квартирі з січня 2010 року, однак такі доводи не підтверджені належними доказами. Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 січня 2013 року за позовом [PERSON] в інтересах дітей [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення встановлено, що [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєструвалися у спірній квартирі з 01 вересня 2010 року та почали там проживати. Також як вбачається з довідки Подвірнянської сільради № 386 від 24 березня 2014 року малолітній [PERSON] та [PERSON] до вересня 2010 року були зареєстровані та проживали в [ADDRESS]. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представники в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали повністю, просять визнати недійсним іпотечний договір № 18032010-EUR-in від 18 березня 2010 року, укладений між ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] з підстав, вказаних в зустрічній позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Первісні позовні вимоги не визнали, просять в їх задоволенні відмовити з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві. Представник третьої особи служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні первісні позовні вимоги вважає необґрунтованими, оскільки вони порушують права малолітньої дитини. Зустрічні позовні вимоги вважає обґрунтованими та просить їх задовольнити, так як укладенням договору іпотеки на квартиру порушені права малолітньої дитини [PERSON] на право користування нею, так як на момент укладення цього договору він мав право і користувався квартирою, проживаючи в ній. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Кредит-Дніпро», правонаступником якого є позивач ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 220807-EUR (копія договору на а.с.9-16), згідно умов якого відповідачу було видано у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості кредит в сумі 39718 євро строком до 21 серпня 2017 року з процентною ставкою в розмірі 11% річних. Згідно пунктів 4.3 та 7.1 цього договору позичальник зобов'язався повернути одержаний кредит в строк, встановлений графіком погашення кредиту (додаток № 2 до цього договору), з остаточним погашенням 21 серпня 2017 року, сплатити нараховані відсотки та комісії шляхом внесення готівки в касу або перерахування банку грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих відсотків і комісій відповідно до встановлених строків. Нарахування і сплата відсотків за користування кредитними ресурсами здійснюється щомісячно протягом 5 календарних днів місяця, наступного за звітним, на рахунок нарахованих відсотків [NUMBER] в банку шляхом безготівкового перерахування грошових коштів або внеску готівки в касу банку. В забезпечення зобов'язань за даним договором 18 березня 2010 року між позивачем ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір № 18032010-EUR-in (копія договору на а.с.17-22), посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 75,10 кв.м, в тому числі житловою площею 38,60 кв.м., згідно п.1.2 якого предмет іпотеки за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо повного та своєчасного виконання кожного і всіх зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, зокрема, предметом іпотеки за цим договором забезпечується виконання таких зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором, а саме, але не виключно: по сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 11% річних відповідно до розділів 1 і 7 кредитного договору; по сплаті пені, комісії відповідно до розділу 4 кредитного договору; по сплаті комісії у розмірі 0,21% від залишку заборгованості щомісячно; по сплаті відсотків за користування кредитом за ставкою, яка встановлена у розмірі 22% річних у разі прострочення повернення кредиту, відповідно до п.1.4 кредитного договору. Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання строку виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою за цим договором, воно не буде виконане, та/або неналежне виконання цього договору. Згідно п.7.2 договору іпотеки у разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 календарних днів вимог іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель набуває права розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору та діючого законодавства України. В зв'язку з виникненням заборгованості за кредитним договором [PERSON] 17 січня 2013 року було направлено вимогу про стягнення заборгованості, яку він отримав 21 січня 2013 року (копія вимоги на а.с.33). Також 18 березня 2010 року [PERSON] дала свою згоду на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] придбаного ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі нерухомого майна - квартири [ADDRESS] на термін і на умовах за його розсудом ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» в забезпечення виконання його зобов'язань по поверненню кредиту ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», що підтверджується копією заяви, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.23). 06 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що визнали сторони в судовому засіданні. Від шлюбу є двоє малолітніх дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.83-84). Під час перебування в шлюбі [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2009 року набув право власності на квартиру [ADDRESS], що визнали сторони в судовому засіданні. 18 березня 2010 року [PERSON] уклав з ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» іпотечний договір № 18032010-EUR-in, згідно умов якого передав в іпотеку квартиру [ADDRESS], на момент укладення якого малолітній син сторін [PERSON] проживав в даній квартирі, яка є предметом іпотеки та мав право користування цим житлом як член сім'ї власника. При укладенні даного договору іпотеки не були враховані та належним чином захищені права малолітньої дитини [PERSON] Після розірвання шлюбу 11 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] малолітні діти [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з [PERSON] в даній квартирі, так як рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 серпня 2013 року за нею визнано право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується копією рішення, яке ухвалами Апеляційного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2013 року залишено без змін (а.с.85-92). Згідно ст.ст.3, 27 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст.29 ч.1 та ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно положень ст.ст.64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла, їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до ст.177 СК України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користуватися жилим приміщенням, оскільки відповідно до ст.18 ч.2 та ч.3 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що малолітній син [PERSON] та [PERSON] [PERSON], [INFO], проживав разом зі своїми батьками і на момент укладення іпотечного договору 18 березня 2010 року його батьком [PERSON] мав право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], яка належала відповідачу на праві власності з 24 грудня 2009 року, а тому повинен був взяти попередню згоду органу опіки та піклування на укладення цього договору, так як порушуються законні права дитини на користування цією квартирою. Цього зроблено не було, згода органу опіки та піклування не була отримана, що визнали сторони в судовому засіданні, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. При цьому суд вважає безпідставним посилання відповідачів за зустрічним позовом на те, що дитина на момент укладення іпотечного договору не проживала в спірній квартирі і не була там зареєстрована, а тому не повинні були брати згоду органу опіки і піклування, оскільки факт проживання чи не проживання дитини в квартирі, яка належать її батькам на праві власності, не позбавляє її права на проживання та користування цією квартирою, це право підлягає захисту і в разі можливого його порушення, а тому згода органу опіки та піклування на укладення батьками будь-яких угод, що може позбавити дитину такого права, є обов'язковою. Це передбачено і пунктом 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому зазначено, що згідно зі ст.32 ЦК України, ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Таким чином, враховуючи ці встановлені обставини, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] належить задовольнити, визнати недійсним іпотечний договір № 18032010-EUR-in від 18 березня 2010 року, укладений між позивачем ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та відповідачем [PERSON], у зв'язку з чим в задоволенні вимог ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором № 220807-EUR від 22 серпня 2007 року в сумі 20058,36 євро та 7355 грн. 35 коп. на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], яка на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] відмовити за безпідставністю. ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» має право звернутись до відповідача [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, яка виникла внаслідок неналежного виконання ним своїх обов'язків за цим договором. На підставі викладеного, ст.ст.3, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.29, 32, 405 ЦК України, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.ст.7, 177 СК України, ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: approved