Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про визнання [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Актюбінська, Казахстан, останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] , безвісно відсутнім, з 16 липня 2010 року, оскільки останній вийшов з дому і не повернувся, на сьогодні вона немає жодних відомостей про його місце перебування. Представник заявника у судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання з`явилася, проти задоволення заяви не заперечувала. Заслухавши пояснення заявника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є мамою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого Фрунзенським ЗАГС м. Актюбінськ 05.05.1984. 16.07.2010 [PERSON] вийшов з дому на прогулянку і не повернувся. З вказаного часу він знаходиться в розшуку, що підтверджується довідками виданими Дарницьким УП ГУНП у м. Києві від 20.10.2017 та від 14.05.2021. Проведеними розшуковими заходами місце знаходження [PERSON] не встановлено, заходи спрямовані на встановлення місця знаходження останнього тривають. З 16.07.2010 по теперешній час відсутні жодні відомості про місцезнаходження [PERSON] , будь-який зв`язок з ним втрачено. З 16.07.2010 [PERSON] за адресою реєстрації фактично не проживає, про що складено акт від 14.05.2021 за участю сусідів по будинку [ADDRESS] та керуючого справами ОСББ "Кияни". Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що зі слів дружини йому стало відомо, що 16.07.2010 його син - [PERSON] вийшов з дому на прогулянку і з цього часу за місцем проживання більше не з`являвся, його місце знаходження їм невідоме. Він звертався до органів поліції, була заведена розшукова справа, проте співробітникам поліції встановити до цього часу місцезнаходження сина не вдалось. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Частиною 1 статті 43 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Відповідно до імперативних положень ч.5 та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, при розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою. Так, 22 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження № 61-34068св18 (ЄДРСРУ № 78044509) підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі №225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Також, належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц, провадження №61-4241св18 (ЄДРСРУ №72641734). Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України, у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. Також, судом з`ясовано, що заявнику необхідно визнання [PERSON] безвісно відсутнім для можливості реалізувати своє право власності на квартиру [ADDRESS] , в якій зареєстрований [PERSON] , в тому числі і для можливого відчуження квартири третім особам, Таким чином, враховуючи відсутність відомостей протягом одинадцяти років за місцем останнього відомого місця проживання [PERSON] , пояснення свідка [PERSON] , довідки Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 20.10.2017 та від 14.05.2021 про неможливість встановити місцезнаходження [PERSON] , акту від 14.05.2021 за участю сусідів та керуючого справами ОСББ "Кияни" про непроживання [PERSON] у будинку по [ADDRESS] протягом десяти років, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог та наявність підстав для визнання [PERSON] безвісно відсутнім, оскільки факт зникнення останнього підтверджується доказами, що не викликають сумнівів у своїй допустимості та достовірності, які суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не спростовуються. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або відомостей про місцеперебування цієї особи суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою або оголосив її померлою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або іншою заінтересованою особою в порядку ст. 309 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved