Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

І. Суть спору 05.06.2018року позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті його батька - [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина за законом на спадкове майно, а саме: Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначає, що вищевказаний житловий будинок належав до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була його (позивача) мати - [PERSON] (відповідачка у справі). Стверджує, що після смерті батька він фактично брав участь своєю працею та допомагав у веденні спільного з батьками господарства, вступив у володіння спадковим майном, був зареєстрований та проживав за вищевказаною адресою. Також зазначає, що, як до, так і після смерті спадкодавця [PERSON] , та по даний час він оплачує як пільговик комунальні послуги, які використовуються в житловому будинку в [ADDRESS] . Дані обставини свідчать про те, що він фактично вступив у володіння спадковим майном, а відтак і про прийняття ним спадщини. Вказує, що спадкоємцями після смерті [PERSON] , є він (позивач) та його мати - [PERSON] (відповідачка-1), які успадкували по ј частині даного житлового будинку, в результаті чого його мати [PERSON] , (дружина померлого) із врахуванням належної їй Ѕ частки як члену колгоспного двору, стала власником ѕ частин такого (1/2 +1/4=3/4). В свою чергу йому (позивачу) належить ј частина вищевказаного житлового будинку, яку він успадкував як спадкоємець за законом після смерті батька [PERSON] , що прийняв спадщину. Вказує, що у 2017 році, після звернення до Мостиського районного суду Львівської області із позовом про визнання права власності на ј частину вищевказаного житлового будинку, йому стало відомо, що даний будинок в цілому зареєстрований за [PERSON] .. Така реєстрація проведена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнятого державним реєстратором Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Паращаком М.Т. (відповідачем-3 у справі). Вважає, що оформлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] проведено з порушенням йог права, оскільки він, фактично вступивши у володіння спадковим майном та прийнявши спадщину після смерті його батька, був безпідставно та в незаконний спосіб позбавлений своєї частки в решті спадкового майна. З огляду на наведене, просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Паращака М.Т. Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 09.08.2017 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 153,8кв.м, житловою площею 61,2кв.м, який знаходиться в [ADDRESS] за [PERSON] ; 2) зобов`язати державного реєстратора Паращака М.Т. Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок загальною площею 153,8кв.м, житловою площею 61,2кв.м, господарських будівель та споруд, що до нього належать, які знаходяться в [ADDRESS] ; 3) визнати за ним, [PERSON] право власності на ј частку житлового будинку, загальною площею 153,8кв.м, житловою площею 61,2кв.м, господарських будівель та споруд, що до нього належать, а саме: сарай літ «Б», гараж літ «В», сарай літ «Г», вбиральня літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «Є», навіс літ. «Ж», погріб літ.»3», навіс літ. «И», навіс літ. «І», коптильня, літ. «Ї», огорожа літ. «1», огорожа літ. «2», огорожа літ. «3», ворота з хвірткою літ. «4», замощення літ. «І», колодязь, позначений на плані літ. «К», які знаходяться в [ADDRESS] . ІІ. Позиція учасників справи В ході розгляду справи, відповідачка [PERSON] , подала до суду відзив на позовну заяву (т.1 а.с.77-82), в якому заперечує проти заявлених позовних вимог та вважає їх безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень покликається, зокрема, на те, що на день смерті її чоловіка [PERSON] , з ним фактично проживала тільки вона, а її син [PERSON] , лише був зареєстрований за вказаною адресою, але ні до дня смерті, ні на час смерті, чи після смерті [PERSON] , (спадкодавця) у спірному житловому будинку не проживав. Крім того, стверджує, що не відповідають дійсності, не ґрунтуються на жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказах твердження позивача [PERSON] , про його фактичний вступ в управління спадковим майном після смерті її покійного чоловіка. Вважає, що оскільки позивач у справі [PERSON] , фактично не проживав разом з нею та її покійним чоловіком на час його смерті, як не проживав та не був зареєстрований на час видачі їй свідоцтва на право власності на жилий будинок, в управління чи володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , позивач не вступав, а покійний [PERSON] , спадкодавець, не був співвласником житлового будинку, то й жодних прав на частку у спірному житловому будинку позивач [PERSON] , не набув. Таким чином, вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, а тому просить суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Позивач [PERSON] , подав до суду відповідь на відзив (т.1 а.с.102-106), в якому зазначає, що посилання відповідачки [PERSON] , у своєму відзиві на те, що вона була одноосібним власником будинку і те, що покійному [PERSON] не належала частка у даному будинку, спростовуються Свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 25 січня 1991року, в якому зазначено, що будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору головою якого є [PERSON] . Однак, вказує, що дане свідоцтво не свідчить про право власності [PERSON] , на спірний будинок. Вважає, що жоден нотаріус на підставі цього документу не має права видати свідоцтва про право на спадщину тільки голові колгоспного двору, оскільки при оформленні такого права йому невідомі інші особи, в тому числі спадкоємці, які мають відповідну частку, як в колгоспному дворі, так і в майні, що могло бути успадковане особами, які не є членами колгоспного двору. Враховуючи вищенаведене, твердження відповідачки [PERSON] , про те, що [PERSON] , як спадкодавцю не належала частка в житловому будинку є хибним, оскільки він був членом колгоспного двору і був прописаний там аж до своєї смерті. Вважає, що він як спадкоємець першої черги за законом успадкував ј частини житлового будинку після смерті батька [PERSON] , так як був зареєстрований на момент смерті разом з батьком та фактично вступив у володіння спадковим майном після його смерті. З огляду на наведене, просить суд його позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Паращак Н.Б. подав до суду заперечення на відповідь на відзив (т.1 а.с.122-124), в яких, зокрема, зазначає, що не погоджується із твердженням позивача про те, що батьку позивача - [PERSON] , належала частка у вищевказаному будинку як члену колгоспного двору, оскільки позивачем у підтвердження таких обставин не надано жодного належного, достатнього, достовірного та допустимого доказу, яким би підтверджувались обставини, а саме: факт членства покійного чоловіка [PERSON] , - спадкодавця [PERSON] , у колгоспі та (або) про участь його у суспільному виробництві колгоспу, спільного ведення підсобного господарства на присадибній ділянці. Вказує, що покійний [PERSON] , ніколи не працював у колгоспі, не був його членом, не приймав участі у суспільному виробництві колгоспу та не вів спільного із відповідачем (своєю дружиною) [PERSON] , підсобного господарства. Усе своє життя спадкодавець [PERSON] , працював на підприємствах, які займалися будівництвом та ремонтом доріг. Крім того, категорично не погоджується із тим, що позивач [PERSON] , відповідно до ст.549 ЦК України в редакції, чинній на час смерті спадкодавця [PERSON] , вступив в управління спадковим майном після смерті свого батька, оскільки такі твердження та міркування позивача не ґрунтуються на жодних належних, допустимих та достатніх доказах. Водночас, письмові докази, які додані позивачем [PERSON] , до позовної заяви, жодним чином не підтверджують факту його вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном. З огляду на наведене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 23.08.2018року [PERSON] , подала до суду зустрічну позовну заяву (т.1 а.с.127-131) до [PERSON] , Шегинівської сільської ради Мостиського району, державного реєстратора Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Паращак М.Т., треті особи - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара О.С. та Мостиська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №3436, що видане 28 вересня 1999р. державним нотаріусом Мостиської державної нотаріальної контори Яксманицьким С.А. у спадковій справі №155/99 [PERSON] про право на спадкове майно після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: на Сертифікат інвестиційних сертифікатів, номінальною вартістю сертифікату 5грн., в кількості 100 повністю сплачених іменних інвестиційних сертифікатів на загальну суму 500грн. ЗАТ інвестиційна компанія «НАФТАЕНЕРГО ІНВЕСТ». Вимоги обґрунтовані тим, що дане свідоцтво про право на спадщину за законом є незаконним, оскільки видано спадкоємцеві, що не мав права на спадкування, чим грубо порушено її, [PERSON] , законні права як спадкоємця першої черги за законом після смерті чоловіка - [PERSON] , що прийняла спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном як власник житлового будинку та голова двору, в якому проживав разом з нею до дня своєї смерті спадкодавець [PERSON] .. Водночас, стверджує, що [PERSON] , не прийняв спадщини після смерті [PERSON] .. При цьому, вважає, що усе спадкове майно після смерті [PERSON] , перейшло у її одноосібне володіння та управління як спадкоємця першої черги за законом. З огляду на наведене, просить суд задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кубара М.М., подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву (т.1 а.с.145-148), в якому зазначає, що з позовними вимогами та підставами зустрічної позовної заяви не погоджується виходячи з такого. Вказує, що посилання на те, що [PERSON] не вступив у володіння та управління спадковим майном після смерті його батька - [PERSON] спростовуються тим, що як до, так і після смерті спадкодавця [PERSON] проживав в [ADDRESS] та оплачував, як пільговик, комунальні послуги, які використовуються в даному житловому будинку, обробляв земельні ділянки, що належали господарству, збирав урожай, доглядав за будинком, так як позивачка [PERSON] була особою похилого віку і не в змозі була проводити зазначені роботи. Також підтвердженням того, що [PERSON] фактично вступив у володіння спадковим майном є той факт, що у нього знаходилися документи щодо окремого спадкового майна, зокрема, інвестиційні сертифікати ЗАТ «Інвестиційна компанія «Нафтаенерго Інвест». Таким чином дії, що свідчать про прийняття спадщини, всупереч посиланням [PERSON] у своєму відзиві, у відповідності до ст. 549 ЦКУ є факт вступу спадкоємця в управління спадковим майном. З огляду на наведене, просить суд в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] , подала до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (т.1 а.с.190-193), в якій, зокрема, стверджує, що [PERSON] не прийняв спадщини після смерті її покійного чоловіка [PERSON] , оскільки хоча й був формально зареєстрований на час смерті [PERSON] у [ADDRESS] , однак не проживав у цьому житловому будинку на день смерті батька. Усе спадкове майно після смерті її покійного чоловіка [PERSON] перейшло у її одноосібне володіння та управління як спадкоємця першої черги за законом. Водночас, вважає, що цінними паперами її син [PERSON] заволодів у незаконний спосіб, про що їй нічого не було відомо до початку даного судового спору, і у такий же незаконний спосіб, в порушення її законних прав та інтересів як спадкоємця першої черги законом, отримав оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом. Адже, таке свідоцтво видано [PERSON] як одноосібному спадкоємцеві за законом після смерті [PERSON] , не враховуючи тих обставин, що саме вона [PERSON] є фактичним єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину, оскільки єдина після його смерті вступила у володіння та управління спадковим майном. Зазначає, що від права на прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] вона не відмовлялась. А тому, просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити її зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] , - адвокат Кубара М.М., підтримав первісні позовні вимоги в повному обсязі та заперечив проти зустрічного позову, з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та відзиві на зустрічну позовну заяву. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився. Представники відповідачки-1 за первісним позовом [PERSON] ,- адвокати Паращак Н.Б. та [PERSON] , в судовому засіданні проти первісного позову заперечили в повному обсязі та підтримали зустрічні позовні вимоги, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив, зустрічній позовній заяві та відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву. Відповідачка-1 за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача-2 за первісним позовом - Шегинівської сільської ради Львівської області у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяви (т.1 а.с.67,125, 245, т.2 а.с.58), в яких не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Відповідач-3 за первісним позовом - державний реєстратор Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Паращак Мар`ян Тарасович був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубара О.С. у судове засідання не з`явилася, проте подала до суду копію спадкової справи №18/2017, заведеної після смерті [PERSON] (т.1 а.с.162-171). Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, проте подав до суду копію спадкової справи №39/08, заведеної після смерті [PERSON] та заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності (т.2 а.с.34-44). ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області Гладишевої Х.В. від 07.06.2018року (т.1 а.с.43) відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області Гладишевої Х .В. від 07.06.2018року (т.1 а.с.61,62) задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на житловий будинок та господарські будівлі, що зареєстровані за [PERSON] , та розташовані за адресою: [ADDRESS] . Заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо житлового будинку та господарських будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також земельної ділянки, призначеної для її обслуговування. Розпорядженням керівника апарату Мостиського районного суду Львівської області №28/18 від 02.07.2018року (т.1 а.с.51) призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із неможливістю судді [PERSON] продовжувати розгляд невирішеної справи (суддя Гладишева Х.В., яка відповідно до Указу Президента України «Про призначення та тимчасове переведення суддів» від 29.12.2017року №445/2017 переведена шляхом відрядження до Мостиського районного суду Львівської області строком до шести місяців з 09.01.2018року до 28.06.2018року, припинила виконання обов`язків судді Мостиського районного суду Львівської області з 29.06.2018року). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2018 року (т.1 а.с.53) цивільна справа була повторно автоматично розподілена до розгляду судді Мостиського районного суду Львівської області Білоусу Ю.Б. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області Білоуса Ю.Б. від 17.07.2018року (т.1 а.с.54) прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи. Призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 20.11.2018року (т.1 а.с.135) прийнято зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження із первісним позовом. Продовжено строк проведення підготовчого провадження у даній справі на 30 днів. Ухвалою суду від 22.05.2019року (т.1 а.с.255) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.09.2019року (т.2 а.с.25) клопотання представника позивача [PERSON] за первісним позовом - адвоката Кубари М.М., про витребування доказів - задоволено. Витребувано у державного реєстратора Мостиської РДА Львівської області належним чином завірену копію реєстраційної справи про реєстрацію житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до таких висновків. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1991року (т.1 а.с.22) належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] (відповідачка-1 за первісним позовом, мати позивача [PERSON] ). Як вбачається із зазначеного свідоцтва, таке було видане на підставі рішення виконкому Мостиської районної ради від 04.01.1991року №4. Крім того, відомо, що вказаний будинок був зареєстрований на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] та записаний в реєстрову книгу №29 25.01.1991року Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації. Згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки станом на 30.05.2017року (т.1 а.с.86-88, т.2 а.с.52-57), вищевказаний житловий будинок 1963 року побудови, загальна площа будинку 153,8кв.м., житлова площа - 61,2кв.м. До будинку належать: сарай літ «Б», гараж літ «В», сарай літ «Г», вбиральня літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «Є», навіс літ. «Ж», погріб літ. «З», навіс літ. «И», навіс літ. «І», коптильня, літ. «Ї», огорожа літ. «1», огорожа літ. «2», огорожа літ. «3», ворота з хвірткою літ. «4», замощення літ. «І», колодязь, позначений на плані літ. «К». Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №532 від 09.06.2017року, копія якої міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.108, 167), в колгоспному дворі в [ADDRESS] , головою двору якого була [PERSON] згідно записів по господарської книги по с.Плешевичі склад сім`ї в житловому будинку станом на 15.04.1991року був таким: 1. [PERSON] , 1927року народження (голова домогосподарства); 2. [PERSON] , 1923року народження (чоловік). Дані обставини також підтверджуються копіями по господарської книги по с.Плешевичі за 1991-1995роки (т.1а.с.220,221). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.06.2017року (т.1 а.с.13). Позивач за первісним позовом - [PERSON] , є сином померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31.03.1948року (а.с.164, 214). Відповідачка за первісним позовом - [PERSON] , на час відкриття спадщини була дружиною спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією актового запису про шлюб №04 від 29.08.1951року (т.2 а.с.37). За життя спадкодавець [PERSON] , заповіту не складав, що сторонами не оспорюється та підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №48024643 від 09.06.2017року (т.1 а.с.170). Як вбачається із матеріалів справи, із заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, ніхто із спадкоємців не звертався. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №531 від 09.06.2017року, копія якої міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.166), відомо, що спадкодавець [PERSON] до дня смерті був зареєстрований і постійно проживав в [ADDRESS] і склад сім`ї в даному господарстві згідно записів по господарської книги був таким: 1-[PERSON] , 1927року народження (голова домогосподарства); [PERSON] [PERSON] , 1923року народження (чоловік); [PERSON] [PERSON] , 1948року народження (син); [PERSON] , 1952року народження (невістка); [PERSON] , [INFO] (внук). Матеріалами справи також встановлено, що 28.09.1999року Мостиською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №155/1999 (т.1 а.с.211-215), після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заяви [PERSON] (сина спадкодавця) від 28.09.1999року про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно (акції ЗАТ інвестиційна компанія «НАФТАЕНЕРГО ІНВЕСТ»). 28.09.1999року державним нотаріусом Яксманицькийм С.А. [PERSON]. видано свідоцтво про право на спадщину за законом (т.1 а.с.215) на спадкове майно, а саме на Сертифікат інвестиційних сертифікатів номінальною вартістю сертифікату 5грн., в кількості 100 повністю сплачених іменних інвестиційних сертифікатів на загальну суму 500грн ЗАТ інвестиційна компанія «НАФТАЕНЕРГО ІНВЕСТ». Крім того, встановлено, що 17.01.2008року Мостиською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №39/08 (т.2 а.с.35-44) після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заяви [PERSON] (дружини спадкодавця) від 17.01.2008року про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно (грошові вклади). 10.04.2008року державним нотаріусом Яксманицьким Р.С., видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: грошові вклади з належними процентами і компенсацією, що знаходяться на збереженні у філіалі «Ощадного банку». Крім того, встановлено, що 09.06.2017року приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. була заведена спадкова справа №18/2017 (т.1 а.с.162-171), після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , за заявою [PERSON] від 09.06.2017року щодо видачі йому свідоцтва про права на спадщину на спадкове майно - Ѕ частину житлового будинку в [ADDRESS] . Однак, листом нотаріуса від 09.06.2017року №108/02-14 (т.1 а.с.171) [PERSON] повідомлено, що у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на даний будинок, йому необхідно звернутися до суду для реалізації права на спадкування вищевказаного будинку або його частки. Із матеріалів реєстраційної справи за №1326259046224 (т.2 а.с.45-57), відомо, що 09.08.2017року [PERSON] , через уповноважену особу - [PERSON] (довіреність від 25.11.2016року), звернулася до державного реєстратора Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Паращака М.Т. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстр.№23625260 щодо реєстрації за нею права власності на спірний житловий будинок в [ADDRESS] . Зокрема, в матеріалах реєстраційної справи міститься довідка Самбірського МБТІ №1201 від 18.07.2017року (т.2 а.с.50), згідно якої вищевказаний житловий будинок зареєстрований на праві особистої власності в цілому за [PERSON] , як головою колгоспного двору на підставі Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1991року. Водночас, в матеріалах реєстраційної справи також наявне Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1991року (т.2 а.с.51), відповідно до якого даний будинок належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №107927848 від 18.12.2017року (т.1 а.с.23) спірним рішенням державного реєстратора Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Паращака М.Т. від 09.08.2017 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 36602562 від 14.08.2017 року, здійснено реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 153,8 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] за [PERSON] в цілому. Підстава виникнення права власності: Свідоцтво про право власності, серія та номер: 4, виданий 04.01.1991року, видавник: Виконком Мостиської районної ради. Позивач [PERSON] , вважаючи, що вищевказане рішення державного реєстратора порушує його права власника на частку у вищевказаному житловому будинку, звернувся до суду із зазначеним позовом. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 статті 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Крім того, способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , тобто до набрання чинності ЦК України, суд вважає, що у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК Української РСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 ЦК Української РСР1963 року). Відповідно до положень статті 561 ЦК Української РСР 1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому ЦК Української РСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. ЦПК України встановлено, що: Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). Матеріалами справи достовірно встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] згідно записів у по господарських книгах належав колгоспному двору, а членами даного двору, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] , 1927року народження (голова двору) та її чоловік - [PERSON] , 1923року народження. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Щодо доводів відповідачки за первісним позовом [PERSON] про те, що вона була одноосібним власником спірного будинку і те, що спадкодавець [PERSON] , не набув за життя право на частку у майні даного колгоспного двору, оскільки не був членом колгоспу та не працював у ньому, то такі суд відхиляє, оскільки, як зазначалось вище спірний будинок належав до суспільної групи - колгоспний двір, а отже майно даного колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності, виходячи з рівності часток усіх членів двору. При цьому, встановлено, що спадкодавець [PERSON] , як член даного двору постійно проживав у спірному будинку разом із дружиною [PERSON] , (головою двору) до часу своєї смерті та вів з нею спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір, а тому суд вважає, що останній за життя не втратив право на частку в майні даного двору. Щодо доводів відповідачки за первісним позовом [PERSON] , про те, що [PERSON] спадщину після смерті батька [PERSON] , не прийняв, то суд зазначає наступне. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи вступив він фактично в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Якщо позивач у шестимісячний строк вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12, постанові Верховного Суду від 18.03.2020року у справі №2-612/2008 (провадження №61-37344св18). Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, яка була чинною на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. У даній справі установлено, що згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №270 від 30.04.2018року (т.1 а.с.14) та №531 від 09.06.2017року (т.1 а.с.166), спадкодавець [PERSON] до дня смерті був зареєстрований і постійно проживав в [ADDRESS] і до складу сім`ї в даному господарстві згідно записів по господарської книги входили, зокрема, дружина померлого - [PERSON] , і син померлого - [PERSON] .. Крім того, довідкою, виданою виконавчим комітетом Поповицької сільської ради №296 від 28.09.1999року, копія якої міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.213), підтверджується те, що спадкодавець [PERSON] , проживав разом з сином [PERSON] , до дня смерті у с.Плешевичі Мостиського району Львівської області. При цьому, доводи відповідачки за первісним позовом про те, що її син - [PERSON] , фактично не проживав у спірному житловому будинку та не брав участі у веденні спільного господарства своїми коштами чи працею, про що також зазначили у своїх показаннях в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , суд відхиляє, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема, вищевказаними довідками сільської ради та копіями сторінок будинкової книги для прописки громадян (т1 а.с.28-30), якими підтверджено факт реєстрації та проживання [PERSON] у спірному будинку, а також показаннями свідків. Зокрема свідок [PERSON] , безпосередньо у судовому засіданні показав, що [PERSON] , постійно проживав за адресою спірного майна, доглядав за майном і робив там господарські роботи. Свідок [PERSON] , який є сусідом по майну, безпосередньо у судовому засіданні показав, що [PERSON] , постійно проживав за адресою спірного майна, доглядав за домогосподарством. Свідок [PERSON] , якає сусідкою по майну, безпосередньо в судовому засіданні показала, що [PERSON] , постійно проживав за адресою спірного майна, доглядав за домогосподарством, яке було на той час великим господарством. Свідок [PERSON] , яка безпосередньо в судовому засіданні дала показання аналогічні вищевикладеними свідками. Показання свідка [PERSON] , суд сприймає критично, оскільки такий надав суду непослідовні і малоінформативні свідчення, що в свою чергу ніяк не можуть братись до уваги. Показання свідків [PERSON] , та [PERSON] , судом взагалі не беруться до уваги, оскільки такі спрямовані на надання суду не зовсім достовірної інформації і спотворюють реальну картину обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , сплачує за користування комунальними послугами, що надаються за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями квитанцій «Львівобленерго» по особовому рахунку № [NUMBER] ПЛЕШЕВИЧІ/87 (т.1 а.с.10,11), копією розрахункової книжки за електроенергію за особовим рахунком 095-87 (т.1 а.с.12). Крім того, із матеріалів спадкової справи №155/1999 (т.1 а.с.211-215) вбачається, що на час звернення [PERSON] , до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину факт прийняття спадщини стверджувався і тим, що у нього, як спадкоємця, в наявності знаходилися інвестиційні сертифікати ЗАТ «Інвестиційна компанія «Нафтаенерго Інвест», що належали спадкодавцю [PERSON] . При цьому, суд не приймає до уваги покликання відповідачки [PERSON] , про те, що [PERSON] , отримав вищевказані сертифікати у незаконний спосіб, оскільки суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин, зокрема, матеріали справи не містять відомостей про факти звернення в правоохоронні органи з цього приводу, чи про наявність судового рішення, яке набрало законної сили, яким встановлено факт вчинення незаконних дій. У відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963р., дії, які свідчать про прийняття спадщини, є не тільки подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, але й факт вступу спадкоємця у управління спадковим майном. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини в сукупності, на думку суду, позивач [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті батька. З огляду на це, безпідставними є доводи відповідачки [PERSON] , та її представників про те, що позивач [PERSON] , не довів належними та допустимими доказами факт прийняття ним спадщини після смерті батька [PERSON] . Отже, спадкоємцями за законом першої черги спадкування після смерті спадкодавця [PERSON] , які прийняли спадщину, є дружина померлого - [PERSON] (відповідачка за первісним позовом), що не оспорюється, а також син померлого - [PERSON] (позивач за первісним позовом), які фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Інших спадкоємців першої черги спадкування після смерті [PERSON] , які б прийняли спадщину чи претендували б на таку, немає. За таких умов, після смерті спадкодавця [PERSON] належна йому Ѕ частка у вищевказаному майні (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування до його дружини - [PERSON] , та сина [PERSON] , в рівних частинах - по ј до кожного, в результаті чого [PERSON] , з урахуванням своєї Ѕ частки у спірному майні, з`явилось право на ѕ частину майна, а у [PERSON] , на ј частину майна в [ADDRESS] , після смерті його батька. Таким чином, встановивши, що спірне домоволодіння відносилось до колгоспного двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року, в ньому були зареєстровані та проживали двоє осіб, в тому числі спадкодавець [PERSON] , враховуючи те, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги спадкування та прийняв спадщину після смерті батька, то суд приходить до висновку, що оспорюваним рішенням державного реєстратора порушено права позивача на належну йому ј частину спірного майна, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування зазначеного рішення державного реєстратора є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Крім того, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі позивачу [PERSON] , свідоцтва про право спадщину на дане майно, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок (його частку), тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно у порядку спадкування, а тому позовні вимоги про визнання за позивачем [PERSON] , права ј на частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька також підлягають до задоволення. Щодо вирішення зустрічного позову [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, то такий на думку суду не підлягає до задоволення, з огляду на таке. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно із пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. В постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року (справа №167/281/16-ц) висловлена правова позиція з якої витікає, що під час розгляду питання обґрунтованості вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, суд має встановити чи мали місце порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, чи уповноважений приватний нотаріус на вчинення такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину, а також чи мала особа право на спадкування, чи отримано спадкоємцем спадщину, чи стосується прав та інтересів третіх осіб видача спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Як зазначалось вище, оскільки [PERSON] , помер [INFO] , тому до правовідносин, які виникли із спадщини, яка відкрилась після його смерті, слід застосовувати норми ЦК Української РСР 1963 року. ЦК УРСР не містить норми щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, аналогічної закріпленій у ст. 1301 чинного Цивільного кодексу України. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилась не раніше 1-го січня 2004року. Таким чином, розглядаючи позовні вимоги про визнання свідоцтва по спадщину недійсними, суду необхідно виходити з того, що свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців та видається на відповідній правовій підставі. У разі визнання неправомірності дій та (або) підстав, відповідно до яких було видано свідоцтво про право на спадщину тягне за собою визнання самого свідоцтва про право на спадщину недійсним. Тобто, застосовувати норми ст.1301 ЦК України 2003року, яка регламентує визнання свідоцтва про право на спадщину, є безпідставними і не може застосовуватись судом до відносин, які виникли задовго до набрання чинності даної статті. Так, з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи №155/1999 (т.1 а.с.211-215), заведеної Мостиською державною нотаріальною конторою Львівської області після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , встановлено, що [PERSON] , як син померлого [PERSON] , будучи спадкоємцем за законом першої черги, 28.09.1999року звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме: акції ЗАТ інвестиційна компанія «НАФТАЕНЕРГО ІНВЕСТ». Спадкова справа була заведена нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Нотаріусу були надані документи на підтвердження факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини (свідоцтво про смерть), факту родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та його сином [PERSON] (свідоцтво про народження [PERSON] ). Факт прийняття спадкоємцем [PERSON] спадщини після смерті батька стверджувався, зокрема, наявністю у нього інвестиційних сертифікатів. Крім того, в матеріалах спадкової справи міститься також заява від дружини померлого - відповідачки у справі [PERSON] , від 27.09.1999року (а.с.213), посвідчена сільським головою Поповицької сільської ради Мостиського району Львівської області, в якій остання просить видати свідоцтво про право на спадщину після смерті її чоловіка - [PERSON] , на сина [PERSON] , так як на спадщину вона не претендує. За таких обставин, 28.09.1999року державним нотаріусом [PERSON]., як спадкоємцю за законом першої черги спадкування, що прийняв спадщину, за відсутності інших осіб, які б претендували на вказане спадкове майно та при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців з цього приводу, видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.215) на спадкове майно, а саме: Сертифікат інвестиційних сертифікатів ЗАТ інвестиційна компанія «НАФТАЕНЕРГО ІНВЕСТ». Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що [PERSON] , на достатніх правових підставах було видано свідоцтво про право на спадщину, а тому відсутні підстави для визнання оскаржуваного свідоцтва недійсним. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоніпроти Франції», заява № 17862/91,§ 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі. VI. Розподіл судових витрат між сторонами Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із наступного. Так, згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 2 ст.133 ЦПК України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018року (в якому була подана до суду первісна позовна заява) становив 1762гривні. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п.1.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вищенаведене, за пред`явлення даного позову в дохід держави повинен бути сплачений судовий збір на загальну суму 1409,60гривень, з яких: 704,8грн - за позовну вимогу немайнового характеру про визнання протиправним та скасування рішення; та 704,80грн - за позовну вимогу майнового характеру про визнання права власності (704,80+704,80=1409,60грн). В той же час, у відповідності до п.10 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] , при пред`явленні даного позову звільнений від сплати судового збору, як громадян, віднесений до 2-ї категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986році серії [NUMBER] від 30.03.1993року (т.1 а.с.25). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, первісний позов задоволено повністю, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. Отже, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів за первісним позовом [PERSON] , Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області та державного реєстратора Болехівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Паращак Мар`яна Тарасовича у дохід держави судовий збір в загальній сумі 1409,60грн, в рівних частинах з кожного, тобто по 469,87грн з кожного (1409,60/3=469,87). В свою чергу, понесені [PERSON] , судові витрати зі сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви у розмірі 704,80грн у зв`язку із відмовою в зустрічному позові слід залишити за останньою. VII. Щодо заходів забезпечення позову Згідно 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. В той же час у ч. 9 ст. 158 ЦПК України встановлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Суд враховує, що клопотань учасників про скасування заходів забезпечення позову не було, а тому враховуючи те, що первісний позов задоволено, беручи до уваги норми ст. 158 ЦПК України, суд приходить до висновку, що питання скасування заходів забезпечення позову в даній справі при задоволенні позову не вирішується судом з власної ініціативи, а заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 07.06.2018року (т.1 а.с.61, 62), продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved