Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільно набутого майна подружжя. Мотивуючи вимоги тим, що з 12.11.1983 р. сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] та земельні ділянки площами 5,2595 га, 3,0336 га, 4,1754 га для ведення садівництва, що розтпшовані у Лишнянській сільській раді у Київській області, Макарівському районі. Оскільки вказане нерухоме майно було придбано відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, це майно їх спільною сумісною власністю, тому кожен з подружжя має рівні права на дане майно. Через погіршення стосунків в сім'ї подружжя [PERSON] фактично разом не проживає. На даний час сторони мають намір розлучитись. Однак, сторони як співвласники нерухомого майна не можуть досягнути згоди щодо поділу цього майна. Позивач вважає, що вона має право на Ѕ частину кожної земельної ділянки, загальна вартість яких становить 4 624 800,00 грн та на Ѕ частки квартири [ADDRESS], вартістю 5 620 000,00 грн. З огляду на вищевикладене, [PERSON] просить суд поділити земельні ділянки видані на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 10.06.2008 р. №2308, зняти з них арешт, та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину кожної земельної ділянки, що видані розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 10.06.2008 р. № 2308 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], площею 5,2595 га від 15.07.2008 р., державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], площею 3,0336 га від 07.09.2009 р., державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], площею 4,1754 га від 07.09.2009 р. Виділити в натурі Ѕ частину квартири [ADDRESS] [PERSON] Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до підготовчого судового засідання. Відповідачу роз'яснено його право на подання відзиву на позовну заяву та був встановлений строк на його подання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, а саме спірних земельних ділянок. (а.с.23). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2018 року було закінчено підготовче судове засідання і призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач та її представник не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, однак 06 серпня 2018 року позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов, та не заперечила проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак в судове засідання вкотре не з'явився, причини неявки суду не повідомив, правом подання відзиву не скористався, інших заяв, клопотань, суду не надав Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд прийшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про відмову у задволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що з 12.11.1983 р. сторони перебувають у зареєстрованому Палацом регістрації шлюбів і новонароджених шлюбі, про що зроблений відповідний актовий запис № 6067 та видано свідоцтво про укладання шлюбу серії [NUMBER]. (а.с.6). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.07.2007 р. виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження № 69-906С від 10.07.2007 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та членам її сім'ї: відповідачу - [PERSON] та [PERSON], [PERSON] в рівних долях. Квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(а.с.11). На підставі розпорядження Макарівської районої державної адміністрації № 2308 від 10.06.2008 р. на ім'я відповідача [PERSON] видано 07.09.2009 року державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 4,1754 га для ведення садівництва, що розташована на території Лишнянської сільської ради Макарівського району Київської області. (а.с.7-8). На підставі розпорядження Макарівської районої державної адміністрації № 2308 від 10.06.2008 р. на ім'я відповідача [PERSON] 15.07.2008 р. видано державний акт [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 5,2595 га, для ведення садівництва, що розташована на території Лишнянської сільської ради Макарівського району Київської області. (а.с.9-10). На підставі розпорядження Макарівської районої державної адміністрації № 2308 від 10.06.2008 р. на ім'я [PERSON] 07.09.2009 р. видано державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 3,0336 га, для ведення садівництва, що розташована на території Лишнянської сільської ради Макарівського району Київської області. (а.с.13-14). Вищевказані земельні ділянки є предметом іпотеки за договорами іпотеки, укладеними 15.07.2011 р. між ПАТ АТ «Укргазбанк» та [PERSON] (а.с.37-48). Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Згідно положення 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Сімейний кодекс України регулює відносини, що складаються між подружжям стосовно майна, що набуте подружжям за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати, зокрема, з'ясовувати джерело і час придбання спільного майна. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях, оскільки ця квартира приватизована ними згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; \Частину першу статті 57 доповнено пунктом 4 згідно із Законом № 4766-VI від 17.05.2012\ 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. \Частину першу статті 57 доповнено пунктом 5 згідно із Законом № 4766-VI від 17.05.2012\ 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. \Частина п'ята статті 57 в редакції Закону № 524-V від 22.12.2006\ 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Оскільки квартира [ADDRESS] набута за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", то в силу положень п.4 ч.1 ст. 57 СК України, вона не підлягає поділу в порядку спільно набутого подружжям майнам, оскільки не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. А належить у даному випадку на праві спільної часткової власності стронам та та членам їх сім'ї [PERSON] та [PERSON] Щодо позовних вимог про виділ Ѕ частини квартири [ADDRESS] в натурі, то вони також не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1,2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За ч.2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з п.п.6,7 роз'яснень ППВСУ №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р., виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. З цього приводу суди, вирішуючи такі спори, з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін повинні відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, а в необхідних випадках - висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку (Ухвала ВССУ від 07.09.2016р. у справі №1027/5977/12). Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За положеннями ч.4 ст. 12, п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони у судове засідання не з'являлись, незважаючи на неодноразові судові виклики. Позивач скористався наданим їй правом і подав заяву із представником про розгляд справи у їх відсутність на підсаві наданих доказів. Із клопотаннями про призначення технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу квартири в натурі, до суду не звертались, чим розпорядились наданим їм правом на власний розсуд. Належних, допустимих доказів на підтвердження обставин можливості виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, суду не надано. Більше того, співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] є чотири особи: позивач, відповідач та [PERSON], [PERSON]. А тому вимоги, щодо виділу Ѕ частини вказаної квартири [PERSON] не відповідають її частці у спільній частковій власності та порушує вимоги інших співвласників. А відтак, в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині поділу земельних ділянок, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц № 6-814цс15. Стороною позивача суду не надано доказів щодо знаходження будинку, будівлі чи споруди, що є спільною сумісною власністю подружжя, на спірних земельних ділянках. Як вбачається з матеріалів справи державні акти на спірні земельні ділянки площами 5,2595 га, 3,0336 га та 4,1754 га, видані на ім'я [PERSON] на підставі розпорядженняМакарівської районної державної адміністрації, яке за своєю правовою природою є рішенням органу місцевого самоврядування, виданим в межах його повноважень. Судом встановлено, що спірні земельні ділянки отримані відповідачем у власність по безоплатній приватизації на підставі виданого 10 червня 2008 року розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 2308. А відтак, спірні земельні ділянки не є об'єктом права спільної сумісної власністі подружжя [PERSON], оскільки одержані відповідачем [PERSON] з земельного фонду і являються його особистою приватною власністю відповідно до положень п.5 ч.1 ст. 57 СК України. За приписами статей ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки спірне нерухоме майно, хоча і придбано в період шлюбу сторін, проте в силу положень ст. 57 СК України не віноситься до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.ч.9,10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на відмову у задоволенні позову в повному обсязі, суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову застосованих ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). З огляду на викладене сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed