Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Житлово - будівельного кооперативу «Суднобудівник 9» про визнання права власності на Ѕ частини квартири. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Вона, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 1984 року, який було розірвано 05 листопада 2010 року рішенням Деснянського районного Києва у справі № 2-8094/2010. На підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів Управлінням з обліку і розподілу житлової площі відповідачу було видано ордер від 04 серпня 1990 року на жиле приміщення №7803 на право зайняття з сім`єю чоловік (1. [PERSON] ; 2. [PERSON] - дружина;: 3. [PERSON] - син) в порядку обміну двокімнатної квартири жилою площею 29,0 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Квитанцією №978808 від 19 березня 1992 року відділенням (філією) №8451/0516 Ощадбанку СРСР прийнято від [PERSON] для погашення позики на поточний рахунок ЖБК «СУДНОБУДІВНИК-19» кошти на суму 7834 крб. 00 коп. Згідно з довідкою № 5/Б-19 від 20 лютого 2018 року ЖБК «Суднобудівник-19» виданою відповідачу, сума пайового внеску за квартиру в розмірі 11785,16 крб. сплачена 19 березня 1992 року у повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. Пайові внески у повному обсязі за квартиру були сплачені 19 березня 1992 року, тобто під час її перебування з Відповідачем в шлюбі, в період спільного проживання та за рахунок спільних коштів. Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 27006914 від 14.02.2018 року, виданої відділом питань реєстрації місця проживання/перебування і фізичних осіб Деснянської РДА [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 23 серпня 1990 року по теперішній час. В квартирі зареєстровано 2 (дві) особи. Згідно з відміткою в паспорті [PERSON] 23 серпня 1990 року зареєстрована за вищезазначеною адресою. Зазначила, що на сьогодні Відповідач не визнає за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири, і вважає себе єдиним власником квартири. Згідно з Висновком про вартість майна станом на 11 квітня 2018 року, виконаним ПГОІ «Центр економіко-правового забезпечення», вартість квартири [ADDRESS] становить 629 476,00 грн. Таким чином, вартість Ѕ частини спірної квартири становить 314737,93 грн. Посилаючись на викладені обставини справи, просить суд: визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину 2-х кімнатної ізольованої квартири, загальною площею 52,1 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на Відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2018 року відкрито провадження в справі. Призначено підготовче судове засідання (а.с.19). В порядку ст. 178 ЦПК України представником відповідача [PERSON] - адвокатом Калініченко О.В. подано Відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що не погоджуються з позовними вимогами та повністю їх заперечують, з наступних підстав. Батько [PERSON] у 1984 році працював на ПАТ «Завод «Ленінська Кузня». Після одруження Відповідач забрав свою дружину до батьків та зареєстрував за адресою батьків на Виноградарі, оскільки позивач з села Руликів . Після чого батько з мамою зробили несподівану пропозицію та подарували відповідачу свою чергу на житло. Оскільки вони розуміли, що в подальшому ця квартира буде для сина, а для того щоб зберегти час та кошти на переоформлення вирішили віддати ордер на квартиру, в якому зазначено що він є «обменный». Але першу оплату батько зробив самостійно, подальші ж оплати вносили за рахунок коштів які надавали його батьки. Тобто, його батьки фактично сплатили за спірну квартиру власні гроші, але оскільки обмінний ордер був відповідача то вносились кошти від імені відповідача. Та єдина квитанція, яку надала позивач про погашення позики, були кошти особисто відповідача, оскільки саме в той час він повернувся із заробітків і додавши до коштів батьків свої власні зароблені гроші та попросив дружину внести кошти на рахунок, оскільки у позивача було більше вільного часу. Згідно законодавства у квитанції зазначають ПІБ особи, яка особисто внесла кошти на рахунок, який зареєстровано на іншу особу, тобто на відповідача. Вказано, що не можливо погодитись з тим що це були кошти особисто позивачки, оскільки жодних доказів надходження до неї такої суми не має. Вважають, що позивач не довела у позові, належність її особистого внеску у спірну квартиру. Більш того у позові зазначила що від позивача прийнято кошти, а саме прийнято ті кошти які передав їй для саме цієї процедури відповідач. Саме в наслідок дарування, який було втілено через обмін про що свідчить запис в ордері і відбулося набування права власності на житло, про це позивач була повідомлена. Позивач володіла інформацією про надходження квартири від батьків відповідача і на той момент була згодна з таким даруванням, оскільки сама в столиці не мала жодного майна, та навіть місця для проживання. У позові позивач зазначає бажану частку майна як 1/2. Але в ордері вказано три особи, тобто, ордер було видано на відповідача, дружину та сина. Таким чином як би право власності оформлялось, а його не оформили, то імовірно що квартира би ділилась на 3 частини, тобто по 1/3 кожній особі яка зазначена у ордері. На сьогодні син позивачки та відповідача, [PERSON] помер, але в нього залишилась дружина та дочка, які є прямими спадкоємцями на його майно. Виходячи з цього порушуються їх права, а в позові про них не зазначили. Позивач вводить в оману суд та намагається присвоїти собі чуже майно. [PERSON] , є спадкоємницею та представником дитини померлого і на даний час займається оформленням спадщини. Тож вважають, що у цій частині позову про поділ на слід відмовити, оскільки заявлене бажання позивача не є законним та доведеним. Для того щоб володіти та роз поряджатися майно потрібно отримати на нього право власності. Оскільки власність на майно набувається саме у момент державної реєстрації. Вказали, що виплата пайового внеску не є право власності, і такої хибної думки дійшла позивач. Єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на її рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду. Зазначили, що ордер сам по собі не є документом права власності. Для того щоб право власності на підставі заселення по ордеру у квартиру потрібно провести державну реєстрацію права власності на квартиру. Передача квартир (будинків) у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Таким чином, право власності у громадянина на приватизовану квартиру (будинок) виникає з реєстрації свідоцтва про право власності в органах приватизації, Вказують що у сторін відсутній документ який би підтвердив право власності, тобто відповідач просто не оформив право власності на вказану квартиру. Вмагати визнати право власності за позивачем не можливо, оскільки його не набув відповідач. Зазначено, що останні роки відповідач самостійно сплачує за комунальні послуги, а позивач знахабніла до такого рівня, що у кімнату яку вона вважає по праву своєю заселила квартирантів. За яких отримує кошти, але не сплачує пальні послуги. Таким чином, вважають, що позовна заява не обґрунтована та не відповідає дійсності, а також порушує права спадкоємців на зазначене майно. Крім того, зазначили про недоведеність понесених судових витрат та просили відмовити в цій частині. Також, сторона відповідача зазначила про порушення строків позовної давності. На підставі вищевикладених заперечень, сторона відповідача просить суд: в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року закрито підготовче судове засідання. Призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі (а.с.78-79). Представник позивача, позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, які зазначені в позові та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, відповідач в судовому засіданні та у поданому Відзиві на позовну заяву, заперечували проти задоволення позову, вважають його необґрунтованим. Крім того, стороною відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що є всі підстави для застосування строку позовної давності. В судовому засіданні стало достовірно відомо, що право позивачки було порушено 5 років тому, про вона заявила під звукозапис засідання. Позов було подано у 2018 році, про порушення свого права позивач довідалась в 2013 році, а термін позовної давності сплинув в 2016 році. Зазначили, що позивачка пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на Ѕ частини квартири, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки до даного спору слід застосувати позовну давність. Представник третьої особи - Житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник 9» до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява про можливість розгляду справи за відсутності їх представника. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів Управлінням з обліку і розподілу житлової площі - 04.08.1990 року видано Ордер на жиле приміщення №7803 /обмінний/, який виданий на ім`я [PERSON] , з сім`єю із 3 осіб, на право заняття в порядку обміну житлового приміщення житловою площею 29,0 кв.м., складається з 2 кімнат в квартирі ізольований, за адресою: [ADDRESS] . Список осіб, що в`їжджають по ордеру: 1. [PERSON] ; 2. [PERSON] /дружина/; 3. [PERSON] /син/. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис №897 від 15.06.1984 року зареєстрований Відділом РАЦС Голосіївського РУЮ у м. Києві) розірвано (а.с.6). Преюдиційно встановлений факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі не підлягає доказуванню, оскільки його істинність вже встановлена у рішенні і немає необхідності встановлювати її знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Згідно квитанції №978808 серії ТЮ від 19 березня 1992 року, виданого відділенням (філіалом) №8451/0516 Ощадбанку СРСР - прийнято від [PERSON] для погашення позики на рахунок ЖБК «Суднобудівник-19» кошти в сумі 7834,00 крб. Згідно Довідки №5/S-19 від 20 лютого 2018 року ЖБК «Суднобудівник-19» виданої [PERSON] , який є власником кооперативної квартири [ADDRESS] вбачається, що сума пайового внеску за квартиру в розмірі 11785,16 крб., сплачена 19 березня 1992 р. у повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. Згідно Довідки №17/S-19 від 25 вересня 2018 року, виданої ЖБК «Суднобудівник-19», перший внесок за квартиру [ADDRESS] отримано від [PERSON] , який був членом ЖБК «Суднобудівник-19» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.04.1990 р. №360, в сумі 3951,16 крб. Громадян [PERSON] є членом ЖБК «Суднобудівник-19» на підставі обмінного ордеру №7803 від 04.08.1990 р. і вніс залишок пайового внеску в сумі 7834,00 крб. у квітні 1992 року. Сума пайового внеску за квартиру в розмірі 11785,16 крб. сплачена повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. Згідно Довідки № 27006914 від 14.02.2018 року, про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА - [PERSON] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 23.08.1990 р. по теперішній час. Згідно Висновку про вартість майна, здійсненого ПГОІ «Центр економіко-правового забезпечення», ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 11.04.2018 року становить 629476,00 грн. Позивач зазначає, що Відповідач не визнає за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири, а тому вимушена звертатись до суду за захистом свого порушеного права. Надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідач [PERSON] не здійснював реєстрацію права власності на Ѕ частину спірної квартири, а тому наразі не є власником спірного майна. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності, позивач - [PERSON] , визначила як відповідача - [PERSON] . Відповідно до Листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 51 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. При цьому, позивачем в судовому засіданні клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось. Відповідно до змісту пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, ст. ст. 79-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. За приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Враховуючи той факт, що права позивача, відповідачем не порушуються та не оспорюються, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2, 3 ст. 261 ЦК) (п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. А частина 1 ст. 261 ЦК пов`язує обізнаність особи не просто з будь-яким моментом, а з моментом порушення права. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України). Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності за заявою відповідача, оскільки позов не доведено, що є самостійною підставою для цього Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed