Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.09.2020 відкрито провадження по справі, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 12.03.2020 сину позивача [PERSON] , [INFO] на спортивній площадці [PERSON] , [INFO] металевою палицею вибила зуб. На основі всіх подій позивачка звернулася до Національної поліції України Головного управління Національної поліції у місті Києві Деснянського управління поліції. Деснянським УП розглянуто звернення та проведено профілактичну, роз`яснювальну бесіду з малолітньою [PERSON] . Позивачка [PERSON] звернулась з сином до стоматологічної клініки ТОВ «Ф`ЮЖЕН ДЕНТ» для реконструкції зуба. Позивачка сплатила за послуги лікаря та консультацію 2989,40грн. Оскільки добровільно мати дівчинки, відповідачка по справі не відшкодовує шкоду, тому просить суду стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2989,40грн та судові витрати. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Марусіна Д.В. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Богінкевич А.М. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, просили суду відмовити в повному обсязі. Відзиву, письмових пояснень, клопотань або будь-яких документів суду не надавали. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є мамою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №417. 12.03.2020, ЄО№15571 від 12.03.2020 до Деснянського УП ГУНП у місті Києві надійшло звернення [PERSON] про те, що 12.03.2020 на спортивному майданчику малолітня [PERSON] вдарила її малолітнього сина [PERSON] , пошкодивши йому зуб. 13.03.2020 [PERSON] звернулась з сином [PERSON] до стоматологічної клініки ТОВ «Ф`ЮЖЕН ДЕНТ» для реконструкції зуба, лікування зубу коштувало 2989,40грн, що підтверджується накладною №101 від 13.03.2002, накладною №107 від 15.03.2020, накладною №109 від 15.03.2020, квитанціями. Згідно довідки Деснянського УП ГУНП у місті Києві від 27.03.2020 №5982/125/49-2020, на звернення [PERSON] зазначено, що розглянуто звернення [PERSON] та проведено профілактичну, роз`яснювальну бесіду з малолітньою [PERSON] , яка зазначила, що вона не хотіла вдарити [PERSON] , це вийшло випадково, вона вибачалась перед хлопцями. Отже, відповідно до матеріалів М-6516/125/49-2020 від 02.12.2020 з Національної поліції України Головного управління НП у м.Києві Деснянського управління поліції про результати розгляду по зверненню [PERSON] , судом встановлено та не спростовано стороною відповідача, що 12.03.2020 малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] гуляли на спортивному майданчику, [PERSON] катався на спортивному тренажері з залізним ланцюгом, до нього підійшла [PERSON] та попросила уступити тренажер, коли [PERSON] відмовився [PERSON] відштовхнула ланцюг, який вдарився об інший ланцюг і влучив [PERSON] в обличчя, що спричинило травматичний скол ріжучого краю зубу, забиття та садну верхньої губи. Травми [PERSON] підтверджено випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 03.06.2020. Доказів на спростування встановлених обставин судом, стороною відповідача не надано. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом зазначених норм підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками. Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Залежно від характеру юридичного обов`язку, покладеного на особу правовим актом, договором, службовими обов`язками тощо, протиправна поведінка може бути у формі протиправної дії або протиправної бездіяльності. Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у зв`язку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (стаття 22 ЦК). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок). Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити. У відповідності до ст. 31 ЦК України, [PERSON] є малолітньою у зв`язку з чим не несе відповідальність за завдану нею шкоду. Відшкодування шкоди на підставі спеціальних умов відповідальності відбувається в межах спеціальних деліктів. Так, частиною першою статті 1178 ЦК України передбачено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. За загальним правилом цього положення відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами, несуть батьки (усиновлювачі), опікуни малолітньої особи або інша фізична особа, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи. Оскільки обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. При цьому відповідальність покладається на них незалежно від того, чи проживають вони разом з дитиною, чи ні. Положеннями частини другої статті 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилами статті 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Отже судом встановлено, що шкода, завдана з необережності малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , під час катання на спортивному тренажері за відсутності контролю з боку її батьків, матері [PERSON] , яка б мала забезпечити безпечне перебування дитини на спортивному майданчику і унеможливити пошкодження здоров`я іншій дитині, а тому шкода повинна бути відшкодована матір`ю дитини, яка є відповідачем у справі. Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку - судом не встановлені. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32). Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в розмірі 2989,40грн, оскільки є обґрунтованим та доведеними. На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 29,89грн та на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмір 810,91грн.

Outcome: approved