Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 17.08.2011 року в розмірі 45868,91 грн., яка складається з наступного: 34751,08 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11117,83 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, а також сплачений судовий збір в сумі 2102 грн. На обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 17.08.2011 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" і "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань відповідач станом на 26 серпня 2020 року, має заборгованість в розмірі 45868,91 грн., яка складається з наступного: 34751,08 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11117,83 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. 23.03.2021 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними з огляду на наступне. Відповідач заперечує проти того, що позивач в якості доказів надав до суду копію укладеного кредитного договору, і зазначає, що 17.08.2011 року він тільки підписав Анкету-заяву позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Ніяких інших документів відповідач не підписував. Наполягає на тому, що через свою правову необізнаність і через те, що Умови та правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, він не ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами. Крім того, в Анкеті-заяві взагалі не зазначено, яку саме картку з зазначених в Витязі з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» він бажав отримати: картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», картку «Універсальна Contract» або картку «Gold». Ці різновиди кредитних карток мають різні умови і правила користування. З наданих позивачем доказів неможливо встановити яку картку видано відповідачу, її номер, з яким кредитним лімітом, за якою процентною ставкою, розмір пені та штрафів, умови щодо відповідальності за прострочення платежів, тобто докази укладення між сторонами саме кредитного договору в матеріалах справи відсутні. Також, позивач не надав жодного доказу, який би містив підпис відповідача про його ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, тому ці документи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Таким чином, в справі відсутні докази того, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором б/н від 17.08.2011 року, що саме надані позивачем до суду Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи є складовою частиною укладеного 17.08.2011 року між сторонами договору і що саме ці Умови та правила надання банківських послуг та ці Тарифи мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також чи брав на себе зобов`язання відповідач з повернення кредиту, зі сплати процентів, пені, штрафів. Також, відповідач стверджує, що він не отримував оригінал кредитного договору від позивача при його укладанні, а позивач, на якого Законом України «Про захист прав споживачів» покладено обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві не надав до суду ці докази. Відповідач заперечує проти заборгованості за тілом кредиту - 34751,08 грн., яку зазначив позивач в позовній заяві і розрахунку заборгованості, і стверджує, що він не отримував грошові кошти від позивача більше встановленого на картку кредитного ліміту у розмірі 14500,00 грн., вважає нарахований розмір заборгованості за тілом кредиту перебільшеним, який не відповідає дійсності. З аналізу розрахунку заборгованості, наданого позивачем до суду, вбачається, що щомісячно позивач, порушуючи умови кредитного договору, погашав відсотки за рахунок тіла кредиту, що зазначено в графі № 4 розрахунку, зараховував відсотки в тіло кредиту, на яке знову нараховував відсотки, тобто позивач нараховував відсотки на відсотки. Крім того, з виписки по рахунку стало відомо, що позивач з власної ініціативи щомісячно зараховував в заборгованість за тілом кредиту грошові кошти, чим незаконно збільшував заборгованість за тілом кредиту, назвавши це послугою «Миттєва розстрочка». Позивач незаконно, з власної ініціативи, в порушення умов кредитного договору б/н від 17.08.2011 року та чинного законодавства України, нарахував відповідачу заборгованість за тілом кредиту на загальну суму 34751,08 грн. (28005,09 +1311,63 грн.), включаючи заборгованість за процентами та заборгованість за послугою «Миттєва розстрочка» в розмірі 6529,79 грн., якою відповідач не користувався. У зв`язку з тим, що згідно позовної заяви заборгованість за тілом кредиту становить 34751,08 грн., хоча встановлений позивачем ліміт не перевищував 14500,00 грн., то з урахуванням сплачених відповідачем грошових коштів у розмірі 54587,70 грн., він не має заборгованості за тілом кредиту перед позивачем. Крім того, відповідач не погоджується з заборгованістю за нарахованими відсотками на тій підставі, що Анкетою-заявою, яку він підписав, не передбачений розмір і порядок нарахування відсотків, що є істотними умовами кредитного договору. З іншими документами відповідач не ознайомлювався і не підписував їх. Таким чином, відповідач вважає, що позивач при поданні позовної заяви до суду не довів укладання кредитного договору з відповідачем і розмір заборгованості, який просить суд стягнути з відповідача, у зв`язку з чим просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Інших заяв по суті справи від сторін до суду не надходило. Представник позивача Березін С.В. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити в повному обсязі. На відзив на позовну заяву зазначив, що з часу дії кредиту відповідач не звертався до банку про незаконні транзакції, тим самим визнав всі списання банком на погашення кредитної заборгованості, крім того самостійно здійснював погашення за кредитом. Також, до позовної заяви представником позивача додано заяву про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без представника позивача. Відповідач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, представник надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримала свої заперечення проти позову викладені у відзиві на позовну заяву. З`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 17 серпня 2011 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 11). Вказаний факт не заперечувався також і представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Однак, вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано у користування кредитну картку, на підтвердження чого надав довідку про отримані картки (а.с. 10). Однак, оцінюючі вказану довідку суд до уваги її не бере, оскільки вона неналежно оформлена, не містить номеру та дати її складання, виготовлена невідомою особою та невідомою особою підписана, а також не містить печатки банку, у зв`язку з чим судом не може вважатися допустимим доказом. Жодних інших належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно отримав кредитну картку № [NUMBER] , матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями статті 638 ЦК України закріплено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Однак, жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що 17.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н із встановленням відповідачу кредитного ліміту, а також доказів щодо розміру такого ліміту, стороною позивача до суду не надано. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с. 9). Однак, оцінюючи вказану довідку суд також до уваги її не бере, оскільки вона неналежно оформлена, не містить номеру та дати її складання, виготовлена невідомою особою та невідомою особою підписана, а також не містить печатки банку, у зв`язку з чим судом не може вважатися допустимим доказом. Жодних інших належних та допустимих доказів того, що відповідачу позивачем 17 серпня 2011 року був встановлений кредитний ліміт, та доказів щодо розміру такого ліміту, стороною позивача суду не надано, як не надано і належних доказів подальшої зміни такого кредитного ліміту. У позовній заяві позивачем зазначено, що договір б/н від 17 серпня 2011 року складається з заяви відповідача, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Але, «Умови та правила надання банківських послуг» підпису відповідача не містять. Доказів того, що «Умови та правила надання банківських послуг», які додані позивачем до позовної заяви, є складовою укладеного між сторонами договору, матеріали справи також не містять, як відсутні і докази, що саме такі умови та правила надання банківських послуг діяли на момент підписання відповідачем 17 серпня 2011 року анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, та в подальшому такі умови не змінювались (а.с. 13-36). Разом з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву категорично заперечує, що він був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку. Крім того, не надано доказів того, що позивач надав відповідачу кредит у розмірі та на умовах, зазначених позивачем у позовній заяві, а відповідач відповідно взяв на себе зобов`язання з повернення кредиту, сплати винагороди та неустойки у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, а також не доведено, що саме такі умови та правила надання банківських послуг і тарифи банку, як зазначені позивачем у позовній заяві, розумів відповідач підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначає позивач. Підписом у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що є договором приєднання, відповідач погодився з умовами та правилами, однак з цієї анкети-заяви не вбачається суми наданого кредитного ліміту, тому застосування умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 зазначено, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної карти, її виду та строку дії, а також розміру наданого кредиту, що позбавляє суд можливості перевірити розмір нарахованої суми боргу та нарахованих відсотків. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості станом на 26.08.2020 року (а.с.5-8), а також виписка за договором б/н станом на 28.08.2020 року (а.с.46-54), не є безспірними доказами існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено факту укладення кредитного договору та не доведено факту видачі відповідачу кредитної карти. Крім того, на переконання суду, в даному випадку неможливо застосувати до вищевказаних правовідносин ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», які розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з даним позовом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подання позивачем доказів на підтвердження обставин справи є обов`язковим, оскільки в цій частині між сторонами виникає спір про право та такі докази мають значення для ухвалення рішення по справі. Вищенаведене узгоджується також з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року по справі № 755/17553/16, від 03 квітня 2019 року по справі № 221/5089/16-ц та від 27 березня 2020 року по справі № 703/3063/18. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що заявлені банком позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 45868,91 грн. є недоведеними. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

Outcome: dismissed