Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON], [PERSON], в якому просила суд: визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 1996 року Радянською районною державною адміністрацією, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить їй ([PERSON]), її донькам ([PERSON] та [PERSON].) та її колишньому чоловіку ([PERSON] - відповідач по справі). 17 серпня 1999 року шлюб між нею ([PERSON]) та відповідачем - [PERSON] було розірвано. В 2000 році [PERSON] вдруге одружився та усиновив сина своєї нової дружини, а в послідуючому, без її ([PERSON]) згоди, 22 серпня 2006 року [PERSON] зареєстрував свого усиновленого сина - [PERSON], [INFO], у вищезазначеній квартирі. Після розірвання шлюбу, тобто, починаючи з 1999 року [PERSON] у вищезазначеній квартирі не проживав, а зареєстрований ним його усиновлений син - [PERSON], взагалі, жодного дня у вищезазначеній квартирі не проживав; ніколи до квартири не проходив; оплату за користування квартирою відповідачі ([PERSON] та [PERSON].) не здійснюють; особистих речей у квартирі не залишали. Вказані обставини позбавляють її можливості розпоряджатися належним їй майном. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити; проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явились; про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України; відзив на позов не надіслали; заяви про оголошення перерви чи розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення позивачки, допитав свідків, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 1996 року Радянською районною державною адміністрацією, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON] Як вбачається із витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивачка - [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач - [PERSON], з 11 березня 1999 року та відповідач [PERSON], з 22 серпня 2006 року, по теперішній час. Під час розгляду справи, судом, достовірно встановлено, що на даний час позивачка володіє та користується вищезазначеною квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають. [PERSON] не є її родичем та колишнім членом саме її сім?ї, як власника. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України ). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно висновку, викладеного у Постанові ВСУ у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (сестра позивачки) та [PERSON] (чоловік позивачки) пояснили, що колишній чоловік позивачки [PERSON] у квартирі не проживає з часу розірвання шлюбу, а відповідач [PERSON] в квартирі взагалі ніколи не проживав; вони його ніколи не бачили. Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинилися перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], то вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва ( ч.1 ст.383 ЦК України ). Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок ( частину будинку ), квартиру, користуються ним ( нею ) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою. Оскільки, право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. Під час розгляду справи судом встановлено, що факт реєстрації відповідача [PERSON] порушує права позивачки, як власника квартири; витрат на житлово-комунальні послуги відповідач [PERSON] не несе; своїх речей в квартирі не зберігає; позивачка не бажає, щоб останній був зареєстрований у належній їй квартирі; [PERSON] не є членом її сім?ї, як власника квартири. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволення, а в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням не підлягають задоволенню.

Outcome: partial