Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 лютого 2008р. між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії - Пролетарське відділення № 5404 м.Донецька, яку згідно з Постановою Правління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № 425 від 22 вересня 2010 року було реорганізовано шляхом перетворення у територіально відокремлене безбалансове відділення №10004/043 та [PERSON] був укладений кредитний договір № К-А-220315832, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 106 000 грн. строком на 72 місяці з терміном кінцевого погашення не пізніше 11 лютого 2014р., за умови сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 17% річних. Засобом забезпечення зобов'язання по кредитному договору слугувала застава згідно договору застави транспортного засобу № К-А-220315832/1 від 12.02.2008р. та порука згідно договору поруки № К-А-220315867/2 від 12.02.2008 p., укладеного між банком, позичальником та [PERSON], договору поруки № К-А-220315833/1 від 12.02.2008 p., укладеного між банком, позичальником та [PERSON] Банком на виконання п. 1.3. кредитного договору, були перераховані кошти на рахунок фізичної особи - підприємця [PERSON] (продавець товару), що підтверджується платіжним дорученням № 48352 від 12.02.2008р. з цілю оплати вартості автомобілю марки SKODA модель FABIA COMBI легковий універсал згідно з рахунком-фактурою № 09 від 04.02.2008р. Позичальник з 30.10.2008 р. не виконував в повному обсязі свої зобов'язання перед банком, а саме, не сплачував суми основного боргу та проценти по договору відповідно до графіку погашення. На виконання п. 3.4.1 та 6.1 кредитного договору, п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк направив позичальнику та поручителям повідомлення № 252 від 13.01.2009 p., повідомлення № 254 від 13.01.2009 p., повідомлення № 255 від 14.01.2009 p., претензію № 71 від 12.01.2010 р. щодо сплати заборгованості по кредитному договору. Відповідач для погашення боргу в добровільному порядку не з'являвся, про причини неявки банк не повідомляв. Також зазначили, що банком всі зобов'язання за кредитним договором були виконані належним чином, але з боку позичальника наявні численні порушення кредитного договору, зокрема п.1.5., п.3.3.4., п.3.3.5., але в порушення цих обов'язків позичальником сплачуються несвоєчасно, не в повному обсязі або не сплачуються взагалі чергові платежі та відсотки. П.3.3.6. кредитного договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобов'язань по кредитному договору та договору застави, Позичальник повинен на вимогу Банку достроково повернути Кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та/або штрафних санкцій в порядку, передбаченому п. п. 2.3., 2.4. кредитного Договору відповідно до чинного законодавства України. П.3.2.3. кредитного договору встановлено, що при виникненні простроченої заборгованості за кредитом, процентами чи комісійними винагородами банк вправі здійснити погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави згідно з договором застави транспортного засобу або скористатись своїм правом договірного списання, визначеного договором. Предмет застави був реалізований у добровільному порядку на підставі заяви позичальника, кошти, отримані від реалізації у сумі 33000 грн. були перераховані на рахунок банку 11.01.2013 p., що підтверджується квитанцією № 68091744 від 11.01.2013р. П.3.3.7. кредитного договору встановлено, що позичальник зобов'язаний відповідати всіма власними коштами та майном по своїм зобов'язанням, що випливають з кредитного договору. Правилами ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до п.1.1. договору поруки № К-А-220315867/2 від 12.02.2008 р. та договору поруки № К-А-220315833/1 від 12.02.2008 р. поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором. Станом на 31.07.2013 р. заборгованість позичальника за кредитом складає 88 454 грн. 93 коп., у тому числі: 56 827 грн. 57 коп. - непогашений залишок за кредитом; 4 994 грн. 22 коп. - 3% річних на прострочену заборгованість; 7 236 грн. 07 коп. - збільшення суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції; 19 397 грн. 07 коп. - пеня з 01.08.2012 р. по 31.07.2013 р. Крім того, зазначили, що банком були понесені витрати на вчинення виконавчого напису нотаріусу № 548 від 22.02.2010 р. у сумі 1 616 грн. Таким чином загальна заборгованість позичальника перед банком складає 90 070 грн. 93 коп. Просили суд стягнути на їх користь солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], заборгованість у сумі 90 070 грн. 93 коп. В ході судового розгляду представник позивача - Дубина І.М. (довіреність від 16.06.2013р.) - уточнив позовні вимоги, посилаючись на арифметичну помилку при складанні сум, та просив стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість у сумі 89 857 грн. 49 коп. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - [PERSON] (довіреності ВТМ № 438656 від 29.10.2013р., № 23 від 15.11.2013 р., ВТО № 289442 від 03.12.2013 р.) - позовні вимоги не визнали та надали письмові заперечення, в яких зазначили, що вважають позов необґрунтованим, оскільки з вересня 2008 року відповідач неодноразово звертався в банк з проханням відстрочити сплату процентів по кредиту та основного боргу через скрутне матеріальне становище, єдине джерело доходу, яке б давало змогу оплачувати заборгованість по кредиту - робота на автомобілі Шкода в таксі, також було втрачено через ДТП, а виплачені страховою компанією грошові кошти на відновлення автомобіля банк зарахував собі на погашення заборгованості по відсоткам за кредит, тому відповідач запропонував банку забрати та реалізувати автомобіль, він передав співробітникам банку автомобіль, ключи та технічний паспорт, у підсумку автомобіль був проданий банком значно нижче його ринкової ціни за 33 000 грн., тому вважають, що співробітники банку умисно сприяли збільшенню розміру заборгованості. Також вони не згодні з розрахунком суми заборгованості, нарахування відсотків було припинено з моменту звернення позивачем до нотаріуса для отримання виконавчого напису 22.02.2010р., вважають, що дійсна сума залишку непогашеної заборгованості по кредиту (тіло + відсотки) значно нижче заявленої позивачем суми в размірі 56827,57 грн. Вважають неправомірними та безпідставними вимоги позивача щодо стягнення 3% річних, оскільки розмір відсотків вже встановлений кредитним договором, так як він вже передбачає неустойку (пеню) за порушення грошового зобов'язання. Вважають, що у позивача не було ніякої необхідності через нотаріуса звертати стягнення на предмет завдатку - автомобіль, оскільки відповідач добровільно передав автомобіль банку для реалізації. Крім того, зазначили, що вимоги до поручителів є неправомірними та безпідставними, оскільки укладені догвори поруки фактично були припинені ще в 2010 році з підстав, передбаченими ч.4 ст.559 ЦК України. Просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих особами, які брали участь у справі, доказів, встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 12 лютого 2008р. між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та [PERSON] був укладений кредитний договір № К-А-220315832, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 106 000 грн. строком на 72 місяці з терміном кінцевого погашення не пізніше 11 лютого 2014р., за умови сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 17% річних. Банком на виконання п. 1.3. кредитного договору, були перераховані кошти на рахунок фізичної особи - підприємця [PERSON] (продавець товару), що підтверджується платіжним дорученням № 48352 від 12.02.2008р. з цілю оплати вартості автомобілю марки SKODA, модель FABIA COMBI Легковий Універсал, згідно з рахунком-фактурою № 09 від 04.02.2008р. У забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором (п.4.1), того ж дня було укладено договір застави транспортного засобу № К-А-220315832/1 та договори поруки: № К-А-220315867/2 від 12.02.2008 p., укладеного між банком, позичальником та [PERSON], а також № К-А-220315833/1 від 12.02.2008 p., укладеного між банком, позичальником та [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2009 року банком на адресу відповідачів [PERSON] (згідно поштового повідомлення отримано ним 20.01.2009р.)згыдно а [PERSON], , [PERSON] (згідно поштового повідомлення отримано ним 20.01.2009р.)згыдно а [PERSON], , [PERSON] (згідно поштового повідомлення отримано нею 21.01.2009р.)згыдно а [PERSON], ідповідачів року оково в надіслано вимоги про те, що в строк до 31 січня 2009 р. їм необхідно ліквідувати заборгованість перед банком, в іншому випадку до них будуть застосовані заходи примусового стягнення заборгованості (а.с. 25, 26, 27). 12 січня 2010 р. банком на адресу відповідача [PERSON] (згідно поштового повідомлення отримано ним 14.01.2010р.) надіслано претензію про дострокове погашення заборгованості в сумі 107 385, 79 грн., у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом - 91 213, 55 грн., нараховані та прострочені відсотки за кредитом - 15 100, 48 грн., пеня за прострочені платежі за кредитом - 1 071, 76 грн. (а.с.28). 22 лютого 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис за р. № 548 щодо звернення стягнення (на підставі договору застави від 12 лютого 2008р., строк платежу за яким настав 13 січня 2009р.) на транспортний засіб марки SKODA, модель FABIA COMBI легковий універсал, 2007р. випуску, реєстраціний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], для погашення заборгованості у сумі 109 001, 79 грн., у тому числі: непогашений залишок за кредитом 65 359, 00 грн., прорстрочена заборгованість за кредитом до 12 січня 2010 р. - 25 854, 55 грн., нараховані та прострочені відсотки за кредитом до 12 січня 2010 р. - 15 100, 48 грн., пеня з 13 січня 2009 р. до 12 січня 2010 р.- 1 071, 76 грн., а також суми, сплаченої за вчинення виконавчого напису 1 616, 00 грн. (а.с.30). Відповідачем [PERSON] надана банку заява щодо добровільної реалізації належного йому заставленого автомобіля для погашення заборгованості по кредитному договору за ціною не менше вартості, що визначена експертною оцінкою. Згідно звіту оцінки від 19 листопада 2012 р. вартість транспортного засобу SKODA, модель FABIA COMBI легковий універсал, 2007р. випуску, реєстраціний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], станом на 19.11.2012р. без врахування ПДВ складає 29 600, 00 грн. Предмет застави був реалізований у добровільному порядку на підставі заяви позичальника, кошти, отримані від реалізації у сумі 33000 грн. були перераховані на рахунок банку 11.01.2013 p., що підтверджується квитанцією № 68091744 від 11.01.2013р. (а.с.18). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користуванням чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.18 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В порушення умов договору зобов'язання відповідачем [PERSON] не виконувались належним чином, у зв'язку з чим станом на 31.07.2013 р. виникла заборгованість на загальну суму 88 454 грн. 93 коп., у тому числі: 56 827 грн. 57 коп. - непогашений залишок за кредитом; 4 994 грн. 22 коп. - 3% річних на прострочену заборгованість; 7 236 грн. 07 коп. - збільшення суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції; 19 397 грн. 07 коп. - пеня з 01.08.2012 р. по 31.07.2013 р. (а.с.19), крім того, банком були понесені витрати на вчинення виконавчого напису нотаріусу № 548 від 22.02.2010 р. у сумі 1 616 грн. (а.с.30). Доводи представника відповідачів з приводу того, що оскільки на підставі виконавчого напису нотаріуса звернено стягнення на майно, передане за кредитним договором у заставу, тому немає підстав щодо стягнення суми заборгованості ще в судовому порядку, суд не приймає так як позивач не позбавлений права обирати спосіб захисту своїх прав. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п.17 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604- 609 ЦК. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи, предмет застави був реалізований у добровільному порядку на підставі заяви позичальника, кошти, отримані від реалізації у сумі 33000 грн. були перераховані на рахунок банку 11.01.2013 p., що підтверджується квитанцією № 68091744 від 11.01.2013р. (а.с.18), тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення залишку заборгованості за кредитним договором є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом вказаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу). Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до п.24 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Зі змісту договорів поруки вбачається, що строк її припинення не встановлено, тому згідно вимог вищевказаних норм матеріального права, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно п. 3.3.6. кредитного договору в разі порушення взятих на себе зобов'язань, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та/або штрафних санкцій в порядку, передбаченому п. п. 2.3., 2.4. кредитного договору відповідно до чинного законодавства України. 12.01.2010 р. позивачем на адресу відповідача [PERSON] було надіслано претензію про дострокове погашення заборгованості в сумі 107 385, 79 грн., у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом - 91 213, 55 грн., нараховані та прострочені відсотки за кредитом - 15 100, 48 грн., пеня за прострочені платежі за кредитом - 1 071, 76 грн., яка була отримана ним 14.01.2010р. (а.с.28). За таких обставин, у кредитора з цього часу виникло право дострокової вимоги повернення кредиту, тому, відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України почався перебіг строку позовної давності за договорами поруки № К-А-220315867/2 від 12.02.2008 p., укладеного між банком, позичальником та [PERSON], а також № К-А-220315833/1 від 12.02.2008 p., укладеного між банком, позичальником та [PERSON] Оскільки банк в установлений ч.4 ст.559 ЦК України не звернувся до поручителів із відповідною вимогою, то договори поруки слід вважати припиненими. Така правова позиція стосовно визначення строків дії договору поруки викладена у постанові Верховного Суду України від 23.05.2012 р. по справі № 6-33цс12, а саме: що, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому, в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Установивши що, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки, договором встановлено, що вона діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до умов кредитного договору не пред'явив вимоги до поручителя, слід вважати поруку припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України. За таких підстав, суд вважає, що позовні вимоги до відповідачів [PERSON] та [PERSON] є необгрунтованими, оскільки позивач пропустив шестимісячний строк, встановлений для звернення кредитора з вимогою про виконання основного зобов'язання, тобто відповідно до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України припинена дія договорів поруки й відсутні правові підстави для стягнення з поручителів суми кредитної заборгованості. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial