Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] в розмірі 1000,00 грн. щомісячно на свою користь аліментів у вказаному розмірі у твердій грошовій сумі щомісячно на утримання їх сина [PERSON] [INFO] до досягнення ним повноліття. Посилається на ті підстави, що вони з відповідачем перебували у цивільних шлюбних відносинах, однак, з травня 2012 року та наразі проживають окремо, але всі матеріальні витрати на утримання їх дитини вона несе самостійно, оскільки відповідач спочатку надавав грошову допомогу щомісячно в розмірі 1000,00 грн., однак з вересня 2013 року самоусунувся від матеріального утримання їх спільного сина, що змусило позивача звернутися до суду. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.02.2014 вказаний позов було задоволено, однак, відповідною ухвалою суду від 27.11.2014 заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено та скасовано вищевказане рішення суду, а справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з викладених в ньому підстав та пояснила, що хоча відповідач офіційно і не вказаний батьком у свідоцтві про народження, однак він завжди визнавав малолітнього [PERSON] своїм сином і сторони проживали однією сім"єю. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він не визнає своє батьківство щодо малолітнього [PERSON] [INFO], а коли проживав разом із позивачкою без та її сином реєстрації шлюбу, він просто допомагав матеріально на утримання дитини. При цьому, вказує на те, що з позивачкою [PERSON] вони проживали разом, однак приблизно в 2008 році вони розійшлися і з 2009 року почали проживати окремо, а в 2012 знову зійшлись, а потім знову розійшлись і більше разом не проживали. Також, відповідач повідомив, що йому не було відомо хто взагалі записаний батьком дитини позивача в свідоцтві про народження малолітнього [PERSON]. Згідно ст.121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] ніколи не перебували у зареєстрованому шлюбі, хоча певний час і проживали однією сім"єю у фактичних шлюбних відносинах. Відповідно до відомостей, вказаних у свідоцтві про народження [PERSON] [INFO] серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського управління юстиції у м.Києві актовий запис №292, його батьками вказані: мати - [PERSON]; батько - [PERSON] (а.с.9). Таким чином, у вищевказаному свідоцтві про народження, відповідач [PERSON] не вказаний батьком вина позивачки [PERSON]. Вимоги ст.125 СК України передбачають, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) виключено 3) за рішенням суду. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом із тим, стороною позивача не надано суду жодного належного і допустимого доказу визначення походження дитини саме від вказаного відповідача - [PERSON] [INFO], а тому вказаний відповідач в даному випадку є неналежним, оскільки чинним законодавством не покладено обов"язок щодо утримання дитини не її батьками в розумінні вимог ст.180 СК України. Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч.4 ст.88 ЦПК України судові витрати в даному випадку компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed