Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2016 року предявив до суду позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») про зміну дати його звільнення з роботи у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» з 07 серпня 2015 року на день розгляду справи в суді, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 17040 гривень, у звязку з затримкою видачі трудової книжки. Обгрунтовував позов тим, що 05 серпня 2015 року він подав заяву про звільнення за згодою сторін і в заяві зазначив, щоб його трудову книжку після внесення необхідних записів про звільнення надіслали йому на адресу вул. Вишнівецького, 3/130 в м. Тернополі. Наказ про звільнення видано 07 серпня 2015 року, а трудову книжку він отримав на поштовому відділенні звязку лише 17 лютого 2016 року. Несвоєчасне направлення йому трудової книжки позбавило його права працевлаштуватись чи стати на облік у Центрі зайнятості, внаслідок чого він був позбавлений можливості коштів для утримання себе сімї. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у позовній заяві мотивів. Уточнили позовні вимоги в частині розміру стягнення середнього заробітку станом на день ухвалення рішення, тобто 16 червня 2016 року, вказавши, що період вимушеного прогулу становить 212 днів, тому виходячи з наданої відповідачем довідки про розмір середньоденної заробітної плати, який становить 120,79 гривень, просили стягнути з відповідача 25607,48 гривень та, з урахуванням зазначених уточнень, позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, підтримала подані письмові заперечення на позов. Вказала, що трудова книжка була надіслана позивачу в день звільнення 07 серпня 2015 року. У звязку з поверненням поштового відправлення 11 лютого 2016 року трудову книжку йому направлено повторно і він її особисто отримав 17 лютого 2016 року. Тому вини відповідача у затримці видачі трудової книжки немає. Крім цього, позивачем не доведено, що внаслідок затримки видачі трудової книжки він не міг працевлаштуватись, відтак не доведено, що мав місце вимушений прогул. Оскільки трудова книжка позивачем отримана 17 лютого 2016 року, вимоги про зміну дати звільнення на дату ухвалення рішення є безпідставними. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини: З 03 жовтня 1994 року позивач працював у відповідача на посадах начальника адміністративно-господарського відділу Тернопільської філії та провідного інженера. 21 жовтня 2011 року у звязку з реорганізацією Тернопільської філії переведений у Західне ГРУ на посаду провідного інженера Служби комендантів офісів РП банку Розвитку регіональних підрозділів. Зазначені обставини підтверджуються записами у трудовій книжці позивача та сторонами не оспорюються. 04 серпня 2015 року [PERSON] подав заяву про звільнення за згодою сторін. В зазначеній заяві міститься прохання [PERSON] переслати йому трудову книжку на адресу вул. Вишнівецького, 3/130 в м. Тернополі. Наказом № Э.LV-УВ-2015-541-п від 07 серпня 2015 року позивача звільнено з роботи. Як слідує з опису цінного листа, номер відправлення 4902712324323, 07 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] направлено трудову книжку на адресу вул. Вишнівецького, 3/130 в м. Тернополі (а.с.с 33). Також представником відповідача надано список згрупованих поштових відправлень від 07 серпня 2015 року, у якому серед переліку одержувачів зазначено прізвище [PERSON], номер відправлення 4902712324323, та фіскальний чек про оплату відправлень згідно з зазначеним списком (а.с. 34). Відомості про вручення зазначеного поштового відправлення [PERSON] в матеріалах справи відсутні. З пояснень у судовому засіданні представника відповідача вбачається, що воно було повернуто у ПАТ КБ «ПриватБанк» без вручення адресату. На пропозицію суду жодних доказів про причину повернення та про дату повернення поштового відправлення номер 4902712324323 з трудовою книжкою позивача відповідачем не надано. Згідно з відповіддю № 301-26/3-252 ТД УДППЗ «Укрпошта» від 13 травня 2016 року інформація про надходження та вручення цінного листа з повідомленням за № 4902712324322 від 07 серпня 2015 року на імя [PERSON] за адресою вул. Вишнівецького, 3/130 в м. Тернополі відсутня. Відповідно до опису цінного листа, номер відправлення 4902713035723, 11 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] направлено трудову книжку на адресу вул. Вишнівецького, 3/130 в м. Тернополі (а.с. 35). Зазначене поштове відправлення з трудовою книжкою позивач отримав особисто 17 лютого 2016 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 11, 36) та сторонами не оспорюється. При цьому відповідачем не надано жодних доказів, ні будь-яких пояснень чи обгрунтувань, коли саме повернулося перше поштове відправлення з трудовою книжкою позивача від 07 серпня 2015 року і чому повторно воно було направлено за сплином більше як півроку з дня звільнення позивача з роботи. Відповідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до ч. 6 ст. 235 Кодексу законів про працю України та п. 4.1 зазначеної Інструкції в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Згідно роз'ясненням, викладеним у п.32 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки згідно зі ст.235 КЗпПУкраїни оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Як зазначено в позовній заяві та пояснив позивач у судовому засіданні, він намагався працевлаштуватись або стати на облік у центр зайнятості державної служби зайнятості, в чому йому було відмовленоу зв'язку з відсутністю трудової книжки. Суд вважає такі доводи позивача обгрунтованими, оскільки відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198 «Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» реєстрація проводиться за умови пред'явлення паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, облікової картки платника податків, трудової книжки (цивільно-правового договору чи документа, який підтверджує період зайнятості). З урахуванням наведеного [PERSON] не мав можливості звернутися до центру зайнятості через відсутність у нього трудової книжки, що не давало змоги здійснити процедуру реєстрації його як безробітного, чим порушено його права на отримання грошової допомоги по безробіттю. За вказаних обставин доводи позивача про те, що відповідач не повернув йому трудову книжку відповідно до зазначених у законодавстві строків та не здійснив виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обгрунтованими і такими, що відповідають дійсним обставинам справи. При цьому не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що його вини у затримці видачі трудової книжки немає. Дійсно, суду надано докази відправлення відповідачем трудової книжки на адресу позивача в день звільнення, однак зазначеного відправлення позивач не отримав. Трудова книжка була повернута відповідачу і повторно направлена ним лише за сплином більше як півроку з дня звільнення. При цьому відповідач не надав доказів щодо причин і дати повернення трудової книжки, не довів відсутності своєї вини у затримці її видачі. Судом установлено, що позивач отримав трудову книжку 17 лютого 2016 року. Відповідно до п. 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу днем звільнення працівника вважається день видачі трудової книжки. За таких обставин днем звільнення [PERSON] слід вважати 17 лютого 2016 року. Разом з тим, вимоги позивача про зміну дати його звільнення на дату ухвалення рішення суд вважає такими, що не грунтуються на положеннях закону. Отримавши трудову книжку 17 лютого 2016 року, позивач мав можливість працевлаштуватись. У судовому засіданні [PERSON] зазначав, що оскільки на момент отримання трудової книжки пройшло більше як півроку з дня звільнення, він втратив право на отримання допомоги про безробіттю. Разом із тим, зазначене не перешкоджало подальшому працевлаштуванню позивача після 17 лютого 2016 року. А порушені трудові права [PERSON] в період затримки видачі трудової книжки, зокрема за період з 07 серпня 2015 року до 17 лютого 2016 року підлягають захисту відповідно до положень ч. 6 ст. 235 Кодексу законів про працю України та п. 4.1 зазначеної Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Відтак, датою звільнення [PERSON] слід вважати 17 лютого 2016 року та за період затримки видачі трудової книжки з 07 серпня 2015 року до 17 лютого 2016 року, внаслідок чого мав місце вимушений прогул позивача, слід стягнути в його користь із відповідача середній заробіток за вказаний період. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Відповідно до наданої відповідачем довідки про заробітну плату і доходи [PERSON] з 01 червня 2015 року по 31 липня 2015 року середньоденна заробітна плата, з розрахунку виплат за два останніх місяці роботи, складає 120 гривень 79 копійок (а.с. 55). Зазначений розмір середньоденної заробітної плати позивачем не оспорювався, і виходячи саме з цього розміру ним обчислювався розмір заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до норм тривалості робочого часу за 2015 та 2016 роки, період з 07 серпня 2015 року до 17 лютого 2016 року включає 134 робочих дні. Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 16185 гривень 86 копійок (134 робочих дні х 120,70 гривень). Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 32 Постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 6 від 06 листопада 1992 року, при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. З урахуванням зазначеного, судом взято до уваги, що відповідно до відповідей Головного управління ДВС у Тернопільській області, Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Тернопільського міськрайонного центру зайнятості (а.с. 47, 49, 50) встановлено, що за період з 07 серпня 2015 року до 17 лютого 2016 року [PERSON] будь-якого заробітку, в тому числі допомог, не отримував. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту шляхом часткового задоволення позовних вимог, а саме зміни дати звільнення [PERSON] з роботи з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з 07 серпня 2015 року на 17 лютого 2016 року та стягнення з відповідача в користь позивача 16185 гривень 86 копійок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Крім цього, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають до стягнення судові витрати, від сплати яких позивача звільнено відповідно до закону. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 47, 235 Кодексу законів про працю України, п. п. 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», п. п. 2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати",

Outcome: partial