Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

В червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа - банк" про визнання кредитного договору удаваним правочином, в якому просив визнати договір на іпотечний кредит № 4-30-1158 від 08 грудня 2006 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Промінвестбанк» та [PERSON] удаваним правочином, визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, укладеного в національній валюті України - гривні, зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за договором про іпотечний кредит № 4-30-1158 від 08 грудня 2006 року у гривні України за курсом НБУ, встановленим на момент складання договору - 5,05 гривні за 1 долар США, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив у позові відмовити. Представник третьої особи проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 08 грудня 2006 року між [PERSON] (далі - позивач) та Публічним акціонерним товариством "Промінвестбанк" (надалі - третя особа) було укладено Договір на іпотечний кредит №4-30-1158, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у сумі 10 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 50 500 грн. та 83 808 грн. За користування кредитом процентна ставка встановлена в розмір: в доларах США - 11 % річних, в гривнях - 16 %. Кредит надано на участь у фінансуванні робіт по будівництву 1-кімнатної квартири [ADDRESS], відповідно до договору № 24-п від 05 січня 2006 року, укладеного між [PERSON] та УКБ ВАТ «Сумбуд», суму пайового внеску внесено у повному обсязі. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Договір відступлення прав вимоги, згідно якого всі вимоги, як кредитора до [PERSON] перейшли до ПАТ «Альфа-Банк» (далі - відповідач). Так, не знаходить свого юридичного обґрунтування посилання позивача на те, що договір на іпотечний кредит № 4-30-1158 від 08 грудня 2006 року є удаваним, так як кошти [PERSON] отримав в іноземні валюті по курсу НБУ в сумі 50 500 грн. замість 10 000 доларів США, що на думку позивача є приховування договору укладеного в національній валюті, з огляду на таке. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. 2. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У відповідності до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11. 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Так, сторонами у відповідності до ч. 2 ст. 524 ЦК України було досягнуто згоду на надання кредиту у сумі 10 000 доларів США, тобто визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що не являється порушенням закону. Більш того, позивачем жодним чином не доведено факт вчинення одного правочину з метою приховати інший, а його посилання на те, що банк видав грошові кошти в доларах США замість національної валюти, як визначено ч. 2 ст. 524 ЦК України, не є порушенням закону та удаваним правочином в розумінні ст. 235 ЦК України. Що стосується зауважень позивача з приводу того, що ПАТ «Промінвестбанк» не мав права надавати кредити в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ у порушення п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», то суд не може прийняти їх до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлюють, що операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Отже, видача Банком кредитів в іноземній валюті здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки на момент видачі кредиту в іноземній валюті ПАТ «Промінвестбанк» мав: банківську ліцензію № 1 від 26 серпня 1992 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», письмовий дозвіл Національного банку України № 1-2 від 29 липня 2003 року на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», додаток до дозволу Національного банку України № 1-2 від 29 липня 2003 року з правом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, дозвіл № 18 від 12.02.2004 року на здійснення банківських та інших операцій. Одержання банком письмового дозволу НБУ на право здійснення валютних операцій є достатньою правовою підставою для здійснення валютних операцій з надання кредитів резидентам в іноземній валюті. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи, що сторони були вільні у визначенні умов договору зокрема, щодо валюти кредиту, укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства, зазначені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про незаконність, необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Outcome: dismissed