Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування про стягнення заборгованості по заробітній платі, плати після звільнення працівника. В обґрунтовані позовних вимог вказав, що з 08 лютого 2006 року по 16 липня 2019 року позивач працював у відповідача на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». 16 липня 2020 року позивача було звільнено з роботи, з посади виконуючого директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». В день звільнення відповідач не розрахувався з позивачем, тобто не виплатив йому всі належні кошти, порушуючи ст. 116 КЗпП України. На момент подачі позовної заяви, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 326157 (триста двадцять шість тисяч сто п`ятдесят сім) грн., що підтверджується довідкою відповідача від 31.07.2019. Заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 103 034,94 грн. сто три тисячі тридцять чотири грн. 93 коп.) Заборгованість із надання зворотної фінансової допомоги в розмірі 4000 (чотири тисячі грн.) 80 коп. Заборгованість по рахунку № [NUMBER] по господарчім потребам 26631,22 грн., по відрядженням 84981,81 грн. всього 111 613,03 грн. (сто одинадцять тисяч шістсот тринадцять грн. 03 коп.) Крім того, позивач просить стягнути 3% річних в сумі 62997 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот дев`яносто сім) 52 коп., інфляційні втрати в сумі 4566 (чотири тисячі п`ятсот шістдесят шість) грн. 20 коп., моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., а всього разом - 662369 (шістсот шістдесят дві тисячі триста шістдесят дев`ять) грн. 04 коп. Позивач в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Заперечення щодо позову не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 08 лютого 2006 року по 16 липня 2019 року позивач працював у відповідача на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». 16 липня 2020 року позивача було звільнено з роботи, з посади виконуючого директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». 16 липня 2020 року позивача було звільнено з роботи, з посади виконуючого директора Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». В день звільнення відповідач не розрахувався з позивачем, тобто не виплатив йому всі належні кошти, порушуючи ст. 116 КЗпП України. На момент подачі позовної заяви, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 326157 (триста двадцять шість тисяч сто п`ятдесят сім) грн., що підтверджується довідкою відповідача від 31.07.2019. Заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 103 034,94 грн. сто три тисячі тридцять чотири грн. 93 коп.) Заборгованість із надання зворотної фінансової допомоги в розмірі 4000 (чотири тисячі грн.). Заборгованість по рахунку № [NUMBER] по господарчім потребам 26631,22 грн., по відрядженням 84981,81 грн. всього 111 613,03 грн. (сто одинадцять тисяч шістсот тринадцять грн. 03 коп.) Вказаний розрахунок відповідачем спростований не був, та доказів, що вказаний розрахунок є недостовірним та неналежним до суду також надано не було. В судовому засіданні встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення проведено не було, що підтверджує факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату його звільнення. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст.116 цього Кодексу. У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат". Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Що стосується стягнення 3% річних від простроченої суми, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню на підлягають оскільки згідно ст.625 ЦК України (розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання») - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Але згідно ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» -індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення), тому не виплачена своєчасно заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, з моменту постановлення рішення судом та по день його фактичного виконання підлягає стягненню з урахування індексації. За період з 16.07.2019 - 06.03.2020 сукупний індекс інфляції 101,40 грн., сума боргу 326157,36 грн., сума боргу з урахуванням інфляції 330723,56 грн., збитки від інфляції 4566,20 грн. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати та інші заборгованості які зазначені позивачем у позовній заяві є обґрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв `язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки порушення законних прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні призвели до моральних страждань, з урахуванням вимог розумності і справедливості з відповідача на користь позивача слід стягнути на відшкодування завданої йому моральної шкоди 5000 грн. Відповідно до ч.1 ст.2, ч.2 ст.10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 840 грн.80 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial