Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач зазначає, що проживає та зареєстрована з 9 жовтня 1978 року в двокімнатній квартирі [ADDRESS]. Ордер на вселення у зазначену квартиру був виданий 11 березня 1977 року на ім'я її чоловіка [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 11 лютого 1977 року. 9 грудня 1981 року шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу з [PERSON] продовжували спільно користуватися цією квартирою. В 1995 року вони фактично поновили шлюбні відносини та продовжили вести спільне господарство. У 1998 році між ними була досягнута домовленість про приватизацію житлового приміщення. [PERSON] взяв на себе оформлення приватизаційних документів та восени 1998 року отримав свідоцтва про право власності на житло та технічні паспорти на спірну квартиру. Випадково на початку травня 2013 року при оплаті комунальних платежів їй стало відомо про розподіл особового рахунку у спірній квартирі. 15 травня 2013 року отримала в архівному управлінні Дніпропетровської міської ради копію рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року та доданих до нього заяв [PERSON] та від її імені. Таким чином, лише 15 травня 2013 року їй стало відомо про зміну договору найму житлового приміщення. Між тим, вона не зверталася із заявою про зміну договору найму житлового приміщення та виділення їй у користування кімнати площею 10,3 кв.м. На її прохання [PERSON] приватизаційні документи на квартиру не надав. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті серед документів, які знаходилися в нього на зберіганні, виявила свідоцтва про право власності на житло та технічні паспорти, з яких дізналася, що в приватну власність була передана не квартира, а приміщення спільного заселення, де їх частки з [PERSON] є нерівними. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 19 червня 1998 року їй належить 36/100 частин спірної квартири, а згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 30 листопада 1998 року [PERSON] належало на праві власності 64/100 частин квартири. Вважає, що рішення виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року є незаконним та вона мала право на безоплатну передачу їй у власність 1/2 частини житлового приміщення, оскільки законом встановлено норму безплатної передачі квартир (будинків) у власність громадян з розрахунку 21 кв.м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. метрів на сім'ю. Крім того, згідно з договором дарування від 24.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., 64/100 часток квартири [ADDRESS] були подаровані [PERSON] [PERSON] За цих підстав позивач просить визнати недійсним розділ VI пункту 109 рішення виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року в частині розподілу житлової площі в двокімнатній квартирі [ADDRESS], перерозподілити частки в приватизованій квартирі, визнавши за нею та [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним, а також визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 24 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за номером 7140. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. В подальшому в судове засідання не з'явилися, у зв'язку з чим розгляд справи завершено їх відсутність. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, вважали його необґрунтованим, оскільки договір найму житлового приміщення був змінений на підставі заяви [PERSON] Приватизація житлових приміщень у квартирі проводилася [PERSON] і [PERSON] окремо, про що свідчить видача їм свідоцтв про право власності на житло в різний час. [PERSON] приватизацію спірної квартири в судовому порядку не оспорювала. Також позивач не зазначила жодних правових підстав для визнання договору дарування частки квартири недійсним. Крім того, вважали, що позивачем пропущений строк позовної давності. Просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Представники відповідача Дніпровської міської ради [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Відповідач - виконавчий комітет Індустріальної районної в місті Дніпрі ради, а також треті особи - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції та Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про час і місце судового розгляду були повідомлені. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача, пояснили, що [PERSON] і [PERSON] проживали разом як одна сім'я в селищі Шевченко Васильківського району. Обставини щодо розподілу житлової площі та приватизації квартири по [ADDRESS] їм невідомі. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 11 лютого 1977 року по 9 грудня 1981 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з яким вони спільно проживали в квартирі [ADDRESS] 13 лютого 1993 року [PERSON] уклала новий шлюб з [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів № 81 від 19.02.1993 року "Про зміну умов договору найму житлових приміщень" на підставі письмової заяви [PERSON] від 21 січня 1993 року про розподіл у зв'язку із розірванням шлюбу особових рахунків та виділення їй у користування житлової кімнати площею 10,3 кв.м., було розподілено житлову площу в квартирі [ADDRESS], а саме відкрито окремі особові рахунки на кімнату житловою площею 10,3 кв.м. на ім'я [PERSON] та на кімнату житловою площею 17,0 кв.м. на ім'я [PERSON] Також судом встановлено, що 10 червня 1998 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням № 3/1617-98 від 10 червня 1998 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло (приміщення квартири спільного заселення) - 36/100 часток квартири [ADDRESS]. 30 листопада 1998 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням № 3/3758-98 від 30 листопада 1998 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло (приміщення квартири спільного заселення) - 64/100 часток квартири [ADDRESS]. 27 жовтня 1998 року [PERSON] отримала технічний паспорт на належні їй на праві власності 36/100 часток квартири [ADDRESS], які складаються з житлової кімнати площею 10,3 кв.м. та частини приміщення загального користування 5,9 кв.м., а всього 16,2 кв.м., в якому міститься її особистий підпис. Крім того, судом встановлено, що 24 листопада 2012 року [PERSON] був укладений договір дарування 64/100 часток квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. в реєстрі за № 7140, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав належні йому 64/100 часток квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Статтею 103 ЖК України передбачено, що договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених законодавчими актами та цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі письмової заяви [PERSON] від 21 січня 1993 року були змінені умови договору найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] виділено в користування житлову кімнату площею 10,3 кв.м. Доводи [PERSON] про те, що з вищевказаною заявою вона не зверталася і не просила виділяти їй у користування житлову кімнату площею 10,3 кв.м. спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 30.11.2016 року, згідно з якою рукописний текст заяви від імені [PERSON] від 21.01.1993 року про розподіл особового рахунку на квартиру [ADDRESS] та виділення в користування кімнати площею 10,3 кв.м. виконаний [PERSON]. За таких обставин суд вважає, що підстави для визнання недійсним рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року "Про зміну умов договору найму житлових приміщень" у частині розподілу житлової площі в квартирі [ADDRESS] відсутні. Відповідно до статей 1, 3Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно з частиною 2 та 3 статті 8 цього Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом (частина 11 статті 8 Закону). Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За частиною 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Отже, заявлені [PERSON] позовні вимоги про перерозподіл часток у приватизованій квартирі та визнання права власності на спірну квартиру за нею і [PERSON] в рівних частках по 1/2 частині за кожним не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, встановленим законом. Доводи позивача про те, що передана їй у порядку приватизації в приватну власність площа квартири є меншою за визначену законом санітарну норму не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки закон встановлює граничну норму безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) у приватну власність, передача у власність громадянам житлових приміщень меншої площі не заборонена. Крім того, доводи позивача про те, що їй не було відомо про передання їй у приватну власність у порядку приватизації 36/100 часток спірної квартири, спростовуються долученою до матеріалів справи копією технічного паспорту від 27 жовтня 1998 року з підписом [PERSON] як власника. Суд враховує, що як свідоцтво про право власності на житло від 10 червня 1998 року, видане [PERSON] на 36/100 часток квартири [ADDRESS], так і розпорядження, на підставі якого воно видано, недійсними не визнані, вимоги про визнання їх незаконними та скасування позивачем не заявлялися. Виходячи з наведеного, позовні вимоги [PERSON] про перерозподіл часток у приватизованій квартирі та визнання права власності на спірну квартиру в рівних частках не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 64/100 часток квартири, укладеного 24 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім того, правочин може бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених статтями 223, 225, 227-233 ЦК України, у випадку вчинення його недієздатною особою або особою, дієздатність якої обмежена, особою, яка не мала права його вчиняти, не відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам або його вчинення під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини чи в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною тощо. Між тим, позивачем не було наведено підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного 24 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зі змісту договору дарування, укладеного 24 листопада 2012 року між [PERSON] і [PERSON], вбачається, що вони були ознайомлені зі змістом статей 215-220, 225, 228-236 ЦК України. Укладаючи даний правочин, сторони підтвердили, що однаковою мірою розуміють його значення, умови та правові наслідки, що він не має характеру фіктивного чи удаваного, а також що вони не обмежені у праві укладати цей правочин. В силу статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Але позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Допитані в судовому засіданні за клопотання позивача свідки [PERSON] та [PERSON] не змогли нічого пояснити по суті позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] є недоведеним та в його задоволенні слід відмовити. При цьому, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог, підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача [PERSON] відсутні. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed