Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Дніпродзержинська філія Української товарної біржи "Контрактова" про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області. В обґрунтування предявленого позову позивач вказав, що на початку 1991 року він з дружиною отримав ордер на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] (Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області, де вони одразу зареєструвались та стали постійно проживати. Після народження доньки [PERSON], вона також була зареєстрована у зазначеній квартирі. 13 листопада 1998 року зазначена квартира була ними приватизована, про що Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська було видано свідоцтво про право власності на житло. В ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності було зареєстровано за реєстраційним номером 22501. Сімейне життя з відповідачкою [PERSON] не склалося і у 1999 році сімейно-шлюбні відносини між ними були припинені. Так, 25 січня 2000 року між [PERSON], яка діяла від свого імені і від імені та в інтересах, на той час ще неповнолітньої доньки [PERSON], як продавцем з одного боку, та ним, [PERSON] як покупцем, з другого боку, була укладена угода купівлі-продажу 2/3 частин квартири [ADDRESS] (Дніпродзержинськ), яка була зареєстрована у Дніпродзержинській філії Української товарної біржі «Контрактова» за реєстраційним № 01/025. При укладенні договору, сторонам було розяснено, що він має законну силу та не потребує подальшої реєстрації в нотаріальній конторі. В силу юридичної неосвіченості, він не знав про обовязкове нотаріальне посвідчення правочинів при відчуженні нерухомості, тому не вважав за необхідне оформлювати договір купівлі-продажу нотаріально. Відповідачі у 2000 році, після укладення угоди купівлі-продажу, із спірної квартири виїхали, забравши при цьому всі свої особисті речі та документи, але з реєстраційного обліку так і не знялись. В теперішній час у позивача виникла необхідність відчуження належної йому квартири, але при його зверненні до нотаріальної контори, він дізнався, що по діючому законодавству потрібне нотаріальне посвідчення укладеного раніше договору купівлі-продажу. Просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявились, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились. Судом вживалися заходи щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник Позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Українська товарна біржа - в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про розгляд справи, заперечень або клопотань до суду не надходило, причину неявки до суду не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав: Як встановлено в судовому засіданні, 25 січня 2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON], яка діяла від свого імені і від імені та в інтересах, на той час ще неповнолітньої доньки [PERSON], була укладена угода купівлі-продажу 2/3 частини квартири [ADDRESS] (Дніпродзержинськ), загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., яка була зареєстрована у Дніпродзержинській філії Української товарної біржі «Контрактова» за реєстраційним №01/025 (а.с. 9). Оскільки сторони не мали юридичних знань і досвіду, вони вважали достатнім реєстрацію договору купівлі-продажу квартири на товарній біржі, без нотаріального посвідчення. Позивач звернувся до суду з метою визнання дійсним угоди купівлі-продажу нерухомого майна, за яким він придбав 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області, оскільки позбавлений можливості реалізувати своє право власності щодо нього у зв'язку з тим, що спірний договір купівлі-продажу під час його укладання та підписання не був посвідчений нотаріально. При укладенні договору працівники біржі і сторони договору керувались нормою ст.15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 року, згідно якої зареєстровані на біржі договори не потребують нотаріального засвідчення. Договір купівлі-продажу квартири виконаний сторонами в повному обсязі, сторони договору будь-яких претензій не мали з приводу виконання умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на день купівлі-продажу квартири), так і відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції 2003 року) договір купівлі-продажу квартири підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Згідно до ч.2 ст. 220 ЦК України (в редакції 2003 року), якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Таке ж право суду передбачено ч.2 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на час купівлі-продажу квартири. Як покупець, так і продавець, повністю виконали умови договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2000 року. Відповідачі після оформлення біржового договору купівлі-продажу квартири звільнили житло, вивезли свої речі. Укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири за змістом та формою не протирічить вимогам діючого на той час законодавства ст.ст. 224, 226 ЦК України в ред.1963 року, не посвідчений при укладенні нотаріусом на підставі діючої на час укладення договору норми закону - ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», виконаний сторонами в повному обсязі, тому суд вважає можливим визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 2/3 частини квартири за адресою: м. Камянське (Дніпродзержинськ), [ADDRESS], укладений 25 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] Дніпродзержинською філією Української товарної біржи «Контрактова» за реєстраційним номером 01/025, дійсним та визнати право власності за позивачем на спірну квартиру. Судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, віднести на рахунок позивача. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved