Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з цивільним позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що з 01.07.2017 року вона працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів. 23.08.2017 року позивачкою отримано трудову книжку в якій зазначено про її звільнення з роботи в зв'язку з втратою довір'я. Вважаючи звільнення незаконним позивачка просила суд визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади продавця продовольчих товарів; поновити [PERSON] на роботі у ФОП [PERSON]; стягнути з відповідача на її користь 4 945,45 грн. невиплаченої заробітної плати; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 855,50 грн.; сягнути з відповідача 10 000,00 грн. моральної шкоди. В судове засідання позивачка не з'явилась, подала заяву в якій позов підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просили задовольнити його з мотивів, які є аналогічними наведеним у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, свого представника не направив, про місце, час та дату розгляду справ повідомлявся у встановленому законом порядку. Враховуючи, що позивачка не заперчувала проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, що узгоджується з вимогами ст.224,225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.07.2017 року [PERSON] прийнята на роботу у ФОП [PERSON] продавцем продовольчих товарів по переводу з ФОП [PERSON]. 12.08.2017 року позивачка звільнена з роботи за втрату довір'я відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України на підставі наказу №16-ос від 12.08.2017 року. Вказані обставини підтверджується трудовою книжкою [PERSON] Представник позивачки адвокат Жуковська А.О. зверталась до ФОП [PERSON] в порядку ст.20,24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» із запитом про надання інформації щодо надання актів ревізії, інвентаризації, що доводять наявність провини [PERSON] в заподіянні матеріальної шкоди або вчинення інших незаконних дій. Просила надати розпорядження про прийняття на роботу [PERSON], наказ про її звільнення, довідку про доходи, договір про матеріальну відповідальність, відомості про нараховані суми при звільненні, згоду на звільнення від профспілкового органу, посадову інструкцію працівника, витяг з журналу обліку руху трудових книжок. Вказаний запит залишився без відповіді. Вважаючи звільнення незаконним, [PERSON] звернулась до суду. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України, додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Отже, звільняючи працівника на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен мати беззаперечні докази винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92, за загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). У будь-якому разі, безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, про виключення з членів кооперативу, колективного сільськогосподарського підприємства, іншої громадської організації, а за заявами керівників підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), їх заступників, головних бухгалтерів підприємств, установ, організацій, їх заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Відповідно до п.1 Перехідних положень Конституції України ( 254к/96-ВР ) інші трудові спори вирішуються на розсуд заявника безпосередньо судом або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах.( Абзац другий пункту 3 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 4 ( v0004700-94 ) від 01.04.94 ). Слід мати на увазі, що Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснив, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В даному випадку, [PERSON] надала суду належні докази на підтвердження трудових відносин з ФОП [PERSON], в той час як в матеріалах справи відсутні докази правомірності рішення відповідачки про звільнення [PERSON]. Матеріали справи не містять доказів вчинення [PERSON], як працівником, винних дій які могли б слугувати підставою для прийняття ФОП [PERSON] оскаржуваного рішення щодо звільнення позивачки за п.2 ст.41 КЗпП України. Відповідно до ст.47 КЗпП України, встановлено обов'язок власника або уповноваженого органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і проведення розрахунку у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від установи, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення такої вимоги. [PERSON] надала суду розрахунок невиплаченої заробітної плати у розмірі 4 945,45 грн. та 3 855,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказані розрахунки відповідачем не спростовано, альтернативних розрахунків не надано. За викладених обставин, доводи позивача знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи. В той же час, вимога [PERSON] про стягнення з відповідачки 10 000,00 грн. не може бути задоволена у повному обсязі, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1,2, ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. [PERSON] та її представник не надали суду доказів надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти висновку про моральні страждання позивачки на відшкодування яких слід було б стягнути з ФОП [PERSON] 10 000,00 грн. В той же час, безпідставне звільнення позивачки з місця роботи неодмінно призвели до моральних страждань та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема шляхом звернення до суду з метою відновлення порушеного права. В зв'язку з цим, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію за заподіяні моральні страждання в розмірі 1000,00 грн. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 640,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial