Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» в січні 2016 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості,провадження у якій було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 02.02.2016 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що 30.07.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11378356000 від 30.07.2008 року про надання споживчого кредиту у сумі 22 000 доларів США, строком до 31.07.2023 року, із сплатою 12,5 відсотків річних за користування кредитними коштами. Щомісячний ануїтетний платіж у розмірі 271,00 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором був укладений Договір поруки від 30.07.2008 року № 220872 між банком та [PERSON] , згідно з яким вона відповідає перед банком у тому ж об`ємі, що і позичальник всім належним їм на праві власності майном та грошовими коштами. Відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором. Станом на 12.01.2016 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 18952,98 дол. США заборгованість по процентам та кредиту та пеня у розмірі 13269,62 грн., яку просили стягнути солідарно із відповідачів та судові витрати по справі. 28.03.2016 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до ПАТ «УкрСиббанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного Договору №11378356000 від 30 липня 2008 року та додатків до нього недійсними, укладеними під приводом обману. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в зустрічній позовній заяві вказала, що вона категорично не погоджується з позовом. Вказала, що реальна процентна ставка за кредитом та абсолютне значення подорожчання кредиту в Додатку №2 до кредитного договору №11378356000 від 30 липня 2008 року не зазначено. Крім того в Додатку №2 до кредитного Договору відображено: комісія за надання кредиту; платежі за надані супутні послуги на користь третіх осіб пов`язаних із страхуванням; платежі на надані супутні послуги на користь третіх осіб пов`язані із послугами нотаріуса; платежі за надані супутні послуги на користь третіх осіб пов`язані із вартістю послуг за проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення. Однак дані платежі, їх точні суми, не зазначені взагалі у умовах кредитного договору №11378356000 від 30 липня 2008 року. Позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладанні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому Банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Також Банк не виконав в повній мірі вимоги Закону про надання позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору; про дотримання істотних умов договору споживчого кредиту забезпеченого іпотекою. Зазначила, що кредитний Договір № 11378356000 від 30 липня 2008 року та Додаток №2 до нього, є укладеними з суттєвим порушенням істотних умов Договору, встановлених діючим законодавством України, що регулює спірні відносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого Законодавства України, грубо порушують охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг, і завдають їй значної шкоди. За таких умов, зловживання Банком правами мають бути припинені, а укладені з використанням такої практики правочини мають бути визнані судом недійсними, із застосуванням встановлених цивільним законодавством України наслідків недійсності. Так, Банк фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості. Виходячи з положень статей 203, 215, 230, 548 ЦК України [PERSON] вважає, що під час укладення кредитного договору, вона як позичальник, була введена в оману банком щодо істотних умов договору. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалося під впливом інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Посилаючись на положення статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначила, що спірний кредитний договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики, який включає несправедливі умови, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а тому такий договір є недійсним. Просили суд: визнати порушеним право [PERSON] , як споживача фінансових послуг Банку; визнати недійсним: кредитний Договір 11378356000 від 30 липня 2008 року, який укладено між Публічним Акціонерним товариством «Укрсиббанк», код ЄДРПОУ 09807750 та громадянкою України - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , в зв`язку з укладанням їх під впливом обману з боку банку, з використанням нечесної підприємницької діяльності з боку Банку та відшкодування судових витрат здійснити за рахунок відповідача. Протокольною ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2016 року частково задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про проведення судової економічної експертизи та призначена у цивільній справі судова економічна експертиза, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України (розташованого за адресою: м. Дніпро, вул.Короленка 4а). На вирішення експертові поставлено наступне питання: Якою є реальна процентна ставка (у процентах річних) та «абсолютне значення подорожчання кредиту» на момент укладання кредитного договору №11378356000 від 30 липня 2008 року? Провадження у справі призупинено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року провадження у справі відновлено. Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. , призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року цивільна справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 жовтня 2018 року було прийнято до провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 11.12.2018 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив по позовну заяву, в якому вказав, що згідно з умовами кредитного договору п.1.1 та п.1.5 Кредитного договору №11378356000 від 30.07.2008 року Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] . Однак доказів відкриття такого рахунку та належності його [PERSON] суду надано не було. З поданої виписки по рахунку [NUMBER] вбачається, що кошти надійшли з рахунку [NUMBER] , що не є рахунком для обліку кредиту, а є транзитним рахунком. Банк подав до суду меморіальний ордер №0609583270, який ніким не підписаний та не містить печатки банку і це зрозуміло, адже «УкрСиббанк» реорганізувався, змінив форму внаслідок чого старі печатки були знищені, а нові печатки не підходять для фальсифікації платіжних документів, так як зазначена інша організаційна форма. Звернув увагу на те, що як доказ позивач зауважує, що кошти на рахунок [NUMBER] надійшли з рахунку [NUMBER] . Однак кредитною угодою даний рахунок не відкривався та взагалі рахунок [NUMBER] є рахунком для обліку заборгованості та він не містить коштів, а від так перерахувати кошти з рахунку на якому їх немає взагалі неможливо. Таким чином факт надання коштів не підтверджується жодним із поданих позивачем доказів. Зазначив, що також не зрозуміло кому ж належить рахунок [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . Так, видати кошти з банку можна з рахунку клієнта, а це рахунок 2620, однак Банк не надав договір банківського рахунку. З приводу розрахунку заборгованості поданого банком, то даний розрахунок заборгованості не є первинним доказом. Він підписаний особою, повноваження якої не підтверджено жодним доказом. Представник позивача не має повноваження на складання та підписання розрахунку заборгованості, адже право підпису на фінансових документах мають перші та другі працівники юридичної особи, а це керівник та головний бухгалтер. Вважає, що у зв`язку з відсутністю доказів надання кредиту, та відсутності доказів стану заборгованості, та беручи до уваги, що обставини, які викладені в позовній заяві не підтверджуються жодним з поданих доказів, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк». 04.02.2019 року від представника АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним. Вказав, що вимоги позивача за зустрічним позовом є незаконними та необґрунтованими. Так, на підставі заяви на видачу готівки №62 від 30.07.2008 р. кредитні кошти 22000 дол. США отримані готівкою позичальником. З моменту зарахування коштів у розмірі 22000 дол. США на поточний рахунок клієнта, такі кошти є власністю клієнта, і відповідно Банк виконав свої зобов`язання. При укладанні кредитного договору, між позивачем та відповідачем додержані всі загальні вимоги, які встановлені ст.203 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законом України «Про захист прав споживачів». Зокрема, це: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору; мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язань позивача; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Крім цього, кредитний договір укладений у письмовій формі; сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Під час підписання даного кредитного договору позивач мав можливість ознайомитись з умовами та відмовитися від його підписання, якщо його не задовольняли умови укладання кредитного договору. Позичальник також не був обмежений звернутися для отримання кредиту до іншої банківської установи. Згідно з п.10.13 розділу 10 Договору позивач своїм підписом підтвердив згоду з умовами Договору, свої права та обов`язки за Договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови Договору, а також те, що всі умови Договору йому зрозумілі та є справедливими по відношенню до нього, що перед його укладанням отримав від відповідача інформаційний лист згідно з вимогами чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Підписання сторонами кредитного договору підтверджує той факт, що між ними досягнуто згоди по всім істотним умовам, а отже договір є укладеним. Також в день укладання Кредитного Договору позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невід`ємною частиною Договору про надання споживчого кредиту №1137836000 від 30.07.2008 р. Саме в цьому графіку надано детальний розпис платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості супутних послуг на користь третіх осіб, а також комісій. Звернули увагу суду на те, що оспорюваний договір укладено 30.07.2008 року, а зустрічна позовна заява про визнання кредитного договору недійсним подана [PERSON] лише 28.03.2016 року, після звернення Банку з позовом до суду про стягнення заборгованості, тобто з метою уникнення виконання взятих на себе зобов`язань. Зазначили, що позовні вимоги [PERSON] щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа тощо є неправдивими, такими, що не відповідають дійсності. Позивач за зустрічним позовом в силу ст.13 ЦК України зловживає правом на захист. Крім того вважають, що встановлений законодавством трирічний строк, в межах якого особа може звернутися за захистом свого порушеного права сплив 30.07.2011 року, просили суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Щодо заявлених позовних вимог позивача за зустрічним позовом стосовно несправедливих умов кредитного договору, відповідно до яких банк не повідомив позичальника, що валютні ризики під час виконання кредитного договору несе споживач, зазначив, що [PERSON] власним підписом на кредитному договорі засвідчила, та надала згоду за всіма умовами кредитного договору, погодилася з тим, що всі умови їх є зрозумілими і вона вважає їх справедливими по відношенню до себе. Банком були здійснені всі дії, спрямовані на попередження позичальника про валютні ризики на ринку кредитних послуг. Звернули увагу суду на той факт, що в матеріалах справи містяться письмові заперечення АТ «УкрСиббанк» за висновками експерта. 18.03.2019 року від АТ «УкрСиббанк» до суду надійшла відповідь на відзив. В якому вказали, що в матеріалах справи міститься виписка за Кредитним договором та розгорнуті розрахунки, які містять детальну інформацію, розміри отриманих та повернених коштів, залишку заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до п.п.10.9 Кредитного договору, Банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов Договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов`язань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан рахунків. Просили суд при ухваленні рішення врахувати всі наявні в матеріалах справи документи (докази), а також відзиви, заяви, заперечення, пояснення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи по справі відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року закрито підготовче судове засідання. В судовому засіданні представник позивача за основним позовом підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача за основним позовом та просили суд задовольнити зустрічну позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши представника позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги за основним позовом такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.07.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (правонаступник Акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 11378356000, відповідно до якого Банк надає позичальнику кредит в сумі 22000,00 дол. США із сплатою відсотків за його користування в розмірі 12,5% річних з кінцевим терміном повернення 31.07.2023 року. Відповідно до п. 1.1 Договору Банк зобов`язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 22000,00 дол. США 00 цнт. Та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 106585,60 грн. за курсом Національного Банку України на день укладання цього Договору. Згідно з п.1.2.1 Договору надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін 30 липня 2008 року. Сукупна вартість кредиту визначається «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток №1). Позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 271,00 дол. США в день сплати ануїтетних платежів. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі, згідно з умовами Договору на рахунок № [NUMBER] , відкритий в Банку ( п.1.2.2.) Відповідно до п.1.2.3 Договору кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту нарахованих за користування кредитом процентів, можливих штрафних санкцій, що визначені цим Договором в повному обсязі на рахунок Банку, зазначений у пункті 1.2.2 цього Договору. Кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням ( п.1.5 Договору). Згідно з п.10.9 Договору Банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості Позичальника відповідно до вимог НБУ та умов Договору. Відповідно до п.12.1 Договору Сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.2.2, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього Договору та направлення Банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 одного календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Банку чи у разі неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення ( вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку ( т.1 а.с. 19-22). З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 30 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №11378356000/1, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., зареєстрований за реєстровим номером 5007, за умовами [PERSON] передала в іпотеку банку належну їй квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.132-135). Відповідно до заяви від 30.07.2008 року [PERSON] , який перебуває в шлюбі з громадянкою [PERSON] , дав згоду дружині на купівлю за сумісні кошти, а також передачу в іпотеку за ціну та умовах на її розсуд квартири [ADDRESS] , яка буде їх спільною сумісною власністю (т.2 а.с.18) . Вимоги, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання між Акціонерним комерційним інноваційний банк «УкрСиббанк» та [PERSON] договору поруки № 220872 від 30.07.2008 року. Згідно з п.1.4 Договору поруки, поручитель та боржник відповідають, як солідарні боржники (т.1 а.с.24). Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою про визнання недійсними кредитного Договору №11378356000 від 30 липня 2008 року та додатків до нього укладеними під приводом обману, на підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230, 236, 548 ЦК України, ст.ст.18,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд доходить наступного висновку. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не може бути взято до уваги, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті І, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15,23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Як вбачається з тексту оспорюваного договору, кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі ( т.2 а.с.3-20). Щодо посилання [PERSON] про відсутність детального розпису загальної вартості кредиту, відсутність зазначеної сукупної вартості кредиту, слід зазначити наступне. 30.07.2008 року до кредитного договору було укладено Додаток №2, що є його невід`ємною частиною договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Банком дотримано всіх умов кредитування, зокрема, відповідно до Постанови Правління Національного банку України прийнята 10.05.2007 року № 168, відповідно до якої Банки зобов`язанні визначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентів. Також даним графіком позичальника попереджено, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, які відрізняються від зазначених у даному графіку. Крім того, Позивач за зустрічним позовом, отримавши свій примірник Договору, не позбавлений був права в разі незгоди з умовами Договору та якщо вбачав порушення своїх прав, відмовитися від укладення договору або запропонувати у письмовому вигляді ті умови, які він вважав би за необхідне зазначити в Договорі (ст. 646 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Матеріалами справи підтверджується, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину [PERSON] не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. Посилання [PERSON] на несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідність принципу добросовісності, що є наслідком погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуєься з матеріалами справи. Так, у пункті 10.13 договору вказано, що підписання даного Договору Позичальником свідчить про те, що: всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору, позичальник з такими умовами була ознайомлена та погодилася з ними, про що свідчить її підпис та подальше виконання його умов. Позичальником не доведено введення її в оману банком щодо умов кредитування, що є її процесуальним обов`язком. Щодо заяви представника відповідача за зустрічним позовом про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 30.07.2008 року, а з зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду 28.03.2016 року, тобто через 8 років після укладання договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. В судовому ж засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, що під час укладання кредитного договору, договір відображав повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань зазначених в договорі, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки її право не порушено, та доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем за зустрічним позовом, не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Щодо заявлених позовних вимог первісного позивача АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями, суд виходить з наступного . Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України). Як зазначає в своїй позовній заяві АКІБ «УкрСиббанк», заборгованість за кредитним договором №11378356000 від 30.07.2008 року станом на 12.01.2016 року складає по процентам та кредиту у розмірі 18952,98 дол. США та пені у розмірі 13269,62 дол. США, а саме: 16955,38 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1094,00 дол. США за строк з 30.03.2015 року по 12.01.2016 року; 1997,60 дол. США - прострочена заборгованість за процентами за строк з 01.03.2015 року по 28.12.2015 року; 4662,07 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 03.04.2015 року по 12.01.2016 року; 8607,55 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 03.04.2015 р. по 12.01.2016 року. Листом - повідомленням №30-11/29560 від 08.10.2015 року АКІБ «УкрСиббанк» направлена письмова вимога [PERSON] про наявність заборгованості та погашення заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення, та у випадку не усунення порушень на 32 день з дати отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отриманої вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове погашення кредиту АТ «УкрСиббанк» вимагає достроково сплати заборгованість ( т.1 а.с.26,27). Вимога отримана [PERSON] 16.10.2015 року ( т.1 а.с.30). Листом - повідомленням №30-11/29561 від 08.10.2015 року АКІБ «УкрСиббанк» направлена письмова вимога [PERSON] про наявність заборгованості та погашення заборгованості протягом 31 календарного дня з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове погашення кредиту АТ «УкрСиббанк», Банк змушений вимагати достроково виконання [PERSON] зобов`язань [PERSON] ( т.1 а.с.28,29). Вимога отримана [PERSON] 15.10.2015 року ( т.1 а.с.30). Оскільки, як зазначив відповідач, позивач не надав суду детального розрахунку заборгованості, підтвердженого первинними документами (заява на видачу готівки через касу Банка, видатково-касовий ордер платіжні доручення, квитанції, дозволи позичальника) та не зрозуміло яку саме грошову суму кредиту, та в якій валюті Банк надав позичальнику кредит, тому просив суд призначити по справі судово-економічну експертизу. На вирішення якої просив поставити наступні питання: чи є документально підтвердженим та достовірним факт виконання Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» умов п.1.1, 1.5. кредитного договору №11378356000 від 30 липня 2008 року - надання позичальнику [PERSON] грошових коштів у розмірі 22000,00 доларів США, підтверджений первинною бухгалтерською документацією, що надана Банком; якою є реальна процентна ставка (у процентах річних) та «абсолютне значення подорожчання кредиту» на момент укладання кредитного договору №11378356000 від 30 липня 2008 року; чи підтверджується документально факт виконання АКІБ «УкрСиббанк» вимог Постанови Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» доведення до позичальника [PERSON] інформації щодо умов кредитування; чи відповідають, нараховані при дослідженні, реальна процентна ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту зазначеним в кредитному договорі №11378356000 від 30 липня 2008 року процентам за користування кредитом; чи підтверджується документально факт зарахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника [PERSON] , відкритий у відділенні банку № [NUMBER] . Та отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 22000 доларів США 30 липня 2008 року через касу банку. Проведення експертизи просить доручити Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру міністерства внутрішніх справ України (розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Короленка 4а). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2016 року була призначена судова економічна експертиза, проведення якої було доручено Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України. На вирішення експерта поставлено наступне питання: Якою є реальна процентна ставка (у процентах річних) та «абсолютне значення подорожчання кредиту» на момент укладання кредитного договору №11378356000 від 30 липня 2008 року? В іншій частині клопотання відмовлено. Встановлено, що поставлені на експертизу питання щодо документального підтвердження виконання Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» умов п.1.1, 1.5. кредитного договору №11378356000 від 30 липня 2008 року - надання позичальнику [PERSON] грошових коштів у розмірі 22000 доларів США, підтвердженого первинною бухгалтерською документацією, що надана Банком; підтвердження виконання АКІБ «УкрСиббанк» вимог Постанови Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» доведення до позичальника [PERSON] інформації щодо умов кредитування; підтвердження факту зарахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника [PERSON] , відкритий у відділенні банку № [NUMBER] та отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 22000 доларів США 30 липня 2008 року через касу банку - мають правовий характер, у зв`язку з чим не потребують спеціальних знань у галузі економіки, а тому у задоволенні зазначеного клопотання в цій частині відмовлено. Проведення експертизи доручено старшому експерту сектора економічних, товарознавчих досліджень та оціночної діяльності Буряк Тамарі Миколаївні, що має вищу економічну та юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення економічної експертизи 11.1 «Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності», свідоцтво № [NUMBER] ЕКК МВС України 18.03.2015р.; 11.2 «Дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій» свідоцтво № [NUMBER] видане ЕКК МВС України 18.03.2015р.; 11.3 «Дослідження документів фінансово-кредитних операцій», свідоцтво № [NUMBER] , видане ЕКК МВС України 18.03.2015 р., стаж експертної роботи з 2003 року. Судовий експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст.384,385 Кримінального кодексу України. Відповідно до Висновку експерта №6/11.3/2375 від 29.03.2017 року, за результатами судово-економічної експертизи, з урахуванням обсягу платежів, які були відомі на дату видачі кредиту - 30.07.2008 року, при розрахунку відсотків за методом «30/360» за відсотковою ставкою 12,5% річних при внесенні щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 271 дол. США, встановлено: 1) реальна відсоткова ставка становить 15,4000%; 2) абсолютне значення подорожання кредиту - 30614,07 дол. США; сукупна вартість кредиту 52514,07 дол. США. Як вбачається із Висновку, експерт [PERSON] допустила описки у назві рахунку № [NUMBER] , назвавши його картковим, в той час як він є поточним рахунком. Суд бере до уваги, що відповідно до умов кредитного договору, а саме п.1.2.2 Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту та сплатити проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 271,00 дол. США в день сплати ануїтетних платежів (28 число щомісячно кожного місяця), вказані умови є обов`язком Позичальника щодо своєчасного повернення боргу та сплати процентів за його користування. Оплата інших платежів на користь третіх осіб - сплата страхових внесків та разові послуги за оплату експертного висновку для визначення ринкової вартості предмета забезпечення є супутніми послугами, які не відносяться до правовідносин Позичальника і Кредитора і є самостійними, оскільки вказані правовідносини виникають між позичальником та Страховою компанією/ або суб`єктом оціночної діяльності та знаходяться поза межами правовідносин сторін з приводу укладання і виконання банком умов договору про надання споживчого кредиту. Суд приймає до уваги твердження представника позивача про те, що саме за рахунок конвертації в іноземну валюту супутніх послуг за кредитним договором (страховка та послуги Суб`єкта Оціночної Діяльності) відбулося зростання розрахунку реальної процентної ставки по кредиту, яке відрізняється від банківського розрахунку та те, що судовим експертом [PERSON] при виготовленні висновку № 6/11.3/2375 від 29.03.2017 року не були враховані Умови Додатку №2 до Графіку визначеної сукупної вартості кредиту, а також те що судовим експертом самостійно для проведення експертизи здійснено вибірку вихідних даних щодо супутніх послуг на користь третіх осіб та включено в розрахунок платежи, які не були пов`язані з наданням кредитних коштів, а також вирішено питання, які виходять за межі спеціальних знань експерта та стосуються питань права. Стаття 110 ЦПК України встановлює, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Аналізуючи висновок експерта [PERSON] на предмет його допустимості, суд критично відноситься до викладеного у висновку експерта твердження про те, що в межах, наданих документів за результатами судово-економічної експертизи документально, за даними бухгалтерського обліку ПАТ «Укрсиббанк» не підтверджується заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №113783560000 від 30.07.2008 року позичальника [PERSON] та інші платежі, оскільки зазначене питання експерту судом на вирішення не ставилося, та як вбачається із Висновку для проведення експертизи, експерту не надані виписки по всім рахункам по яким обліковувалися, переносилися та утримувалися зобов`язання по Договору про надання споживчого кредиту №11378356000 від 30.07.2008 року. Даний Висновок належним чином не обґрунтований та є суперечливим. Щодо твердження представників відповідача [PERSON] щодо отримання грошових коштів в національній валюті гривні, а не в іноземній валюті - доларах США, то суд виходить з наступного. Згідно з п. 5.1 Кредитного договору передбачено надання кредиту шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] . З моменту зарахування коштів у розмірі 22000,00 дол. США на поточний рахунок позичальника, такі кошти є його власністю, отже Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Факт нарахування кредитних коштів у розмірі 22000,00 дол. США підтверджується: випискою за кредитним договором №11378356000 за період з 30.07.2008р. по 20.01.2017 р. за № документа 0609583270 (меморіальний ордер), датою проведення операції 30.07.2008 р., код валюти USD долар США, Дт рах.2233900000, Кт рах.2620119286800, сума 22000,00, призначення платежу: надання кредиту згідно угоди 11378356000 від 30.07.2008 року [PERSON] ; меморіальним ордером №0609583270 від 30.07.2008 р.; випискою по поточному рахунку позичальника № [NUMBER] , код валюти USD долар США, датою операції 30.07.2008р. з призначенням платежу: надання кредиту згідно угоди 11378356000 від 30.7.2008 р. [PERSON] . На підставі заяви на видачу готівки №62 від 30.07.2008 р. кредитні кошти 22000,00 доларів США отримані готівкою [PERSON] . Суд критично відноситься до твердження представників відповідачів щодо неналежного обліку коштів по рахункам, як видачі кредитних коштів так і погашення кредиту, оскільки відповідно до п.10.9 Договору Банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості Позичальника відповідно до вимог НБУ та Умов договору. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У справах про стягнення заборгованості за кредитним договором до предмета доказування включається наступна сукупність фактів: укладення кредитного договору, надання грошових коштів позичальнику у розмірах та на умовах, встановлених договором, повернення, часткове повернення чи не повернення кредитних коштів та сплата процентів, розмір заборгованості, що утворилась. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що протягом 7 років до квітня 2015 року позичальником [PERSON] спрямовувалися дії щодо виконання зобов`язань стосовно погашення заборгованості за кредитним договором. Дані обставини підтверджують, що всі умови Кредитних договорів були погоджені сторонами на час укладання Кредитного договору, вибір умов кредитування з боку позичальника був добровільний, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно їх підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати їх належним чином. Підписання обома сторонами оспорюваного договору підтверджує той факт, що між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам цього договору, а отже договір був укладений у повній відповідності до норм Закону України « Про захист прав споживача». Також судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору та тривалий час протягом 7 років виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а тому виходячи із вищевикладеного, оскільки відповідач [PERSON] не виконала зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» щодо стягнення із відповідача [PERSON] заборгованості знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів на свою користь заборгованості, то оскільки вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. У цьому випадку позов заявлено позивачем до боржника та поручителя, вимоги до вказаних осіб є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителя відповідно до договору поруки збігається з обсягом відповідальності боржника. Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений в частині першій цієї статті, а саме - у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд. Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя Як вбачається із матеріалів справи, вимога АТ «УкрСиббанк» про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором поручителем [PERSON] отримана 15.10.2015 року, а боржником [PERSON] 16.10.2015 року, тобто шестимісячний строк настання виконання основного зобов`язання відповідачів при зміні строку порядку визначеному договором настає на 32 день з дня отримання вимоги, тобто 17.11.2015 року, а отже 6-ти місячний строк, визначений ч.4 ст.559 ЦК України спливає 17.05.2016 року, з даним позовом Банк звернувся 25.01.2016 року, тобто в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги АБ «УкрСиббанк» знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та із відповідачів підлягає солідарному стягненню заборгованість по кредитному договору. Підстав для звільнення відповідачів від сплати зазначеної суми, або зменшення її розміру судом не встановлено. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача відповідно до задоволених позовних вимог в рівних частинахпо 3440 грн. 61 коп. з кожної.

Outcome: approved