Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок образи та поширення неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію фізичної особи, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач на протязі тривалого часу - двох років порочить її честь та гідність, шляхом розповсюдження неправдивої інформації серед близьких та знайомих, серед колег, де працює її матір, на роботі, де працює її чоловік. Зокрема, відповідач поширює інформацію про її особисте життя, а саме про смерть сина позивача, про те, що позивач є вбивцею свого сина. Такі дії відповідача направлені на те, щоб з прямим умислом її образити та принизити в очах суспільства, що на думку позивача є неприпустимим і аморальним. Публічно ображаючи та розповсюджуючи неправдиву інформацію відповідач порушує її права, які забезпечені ст. 28 Конституції України та ч. 1 ст. 270 ЦК України та завдає позивачу моральні страждання. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. і судові витрати. В судовому засіданні позивач та представник позивача на позовних вимогах наполягли та просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали та пояснили, що дійсно після смерті онука відповідач зверталась до органів внутрішніх справ із заявою про проведення перевірки, щоб встановити дійсну причину смерті онука. Однак вона не розповсюджувала відомості, які порочать честь та гідність позивача, а тому дані дії не можуть спричинити позивачу моральної шкоди. В задоволенні позовних вимог просили відмовити за безпідставністю. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що відповідач про свою невістку (позивача) розповідала лише добре. Після нещасного випадку з онуком відповідач тяжко переживала його смерть, однак свідки не чули, щоб вона звинувачувала в цьому позивача. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач зі своєю сім'єю та відповідачем [PERSON] проживала разом [ADDRESS] [INFO] року внаслідок черепно-мозкової травми помер син позивача - [PERSON]. Після даної трагедії була відкрита кримінальна справа, яка в подальшому була закрита за відсутністю складу злочину. Обставини закриття провадження у кримінальній справі визнаються сторонами. З пояснень відповідача вбачається, що вона зверталась до органів внутрішніх справ з метою продовження розслідування справи та з'ясування дійсних обставин смерті її онука, оскільки не вірить, що травми, які отримала дитина та від яких настала її смерть, могли бути завдані в результаті падіння з 45-ти сантиметрової висоти. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази вини позивача у смерті її сина. З витребуваних судом матеріалів перевірки Корольовським РВ УМВС України №5532/136 (висновки по зверненні), які були оглянуті в судовому засіданні, вбачається, що 17.06.2013 року позивач звернулась з письмовою заявою до Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області з приводу неправомірних дій відповідача. 25.06.2013 року ДІМ Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області Самборським В.А. було винесено висновок про результати звернення, в якому зазначалось, що між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] існують неприязні відносини. Під час перевірки встановлено, що [PERSON] звинувачує [PERSON] у смерті дитини. Після конфліктів остання має погане самопочуття. Право кожного на повагу до його гідності визначено в ст. 38 Конституції України. Як зазначено у роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивачки, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З наявної в матеріалах справи копії заяви [PERSON] до Голови житомирської міської ради Дебоя В.М. від 01.10.2013р. (а.с. 42), вбачається, що останній стало відомо про бажання її сина [PERSON]. який перебуває в шлюбі з [PERSON] (позивачем у справі) усиновити її сина від першого шлюбу. В заяві відповідач стверджує, що все це [PERSON] робить під тиском [PERSON] та її родичів та зазначає, що остання психічно хвора, на обліку ніде не перебуває, так як лікується в домашніх умовах бо боїться розголосу. В заяві наводяться обставини, щодо неможливості сина відповідача бути усиновлювачем. Також, в останньому абзаці першої сторінки заяви вказується: "04.01.2012 року [PERSON] нанесла своєму восьмимісячному сину [PERSON] травми несумісні з життям, в наслідок чого була відкрита кримінальна справа. ... На даний час я дуже боюся за життя їх сина [PERSON] (щоб [PERSON] не накоїла теж саме лихо, що із попереднім сином)". Відповідач в заяві просить ретельно перевірити по факту усиновлення [PERSON] - [PERSON]. На вказану заяву заступником міського голови міста Житомира Бочковським О.М. було надано відповідь від 31.10.2013р. №25/Л-8439 в якій повідомлялося, що син відповідача не звертався до виконавчого комітету міської ради, як органу опіки та піклування з приводу усиновлення ним дитини дружини [PERSON] від першого шлюбу [PERSON]. Разом з тим, як вказувалося вище, в матеріалах справи відсутні документальні докази того, що позивач нанесла своєму сину травми несумісні з життям, тобто, докази які вказували б на вину позивача у смерті сина. Також, відсутні відомості про психічну хворобу позивача та про її лікування, про що вказувала відповідач в заяві. Таким чином, вбачається, що має місце поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача, яка принижує її честь та гідність. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] звертаючись з відповідною заявою реалізовувала своє право на звернення громадян до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, яке передбачене статтею 40 Конституції України, з метою перевірки викладеної у заяві інформації, суд вважає обґрунтованими частково, а саме щодо права особи звертатися до органів міліції з відповідними заявами щодо перевірки обставин смерті, в даному випадку онука відповідача. Проте, зі змісту заяви до міського голови від 01.10.2013р. вбачається, що викладена в ній інформація про психічний стан позивача та про її винуватість у смерті сина, є фактичним твердженням, яка нічим не підтверджена. До компетенції органу опіки та піклування не входить встановлення обставин винуватості особи чи визначення стану її здоров'я. Крім того, на час звернення відповідача питання усиновлення її сином іншої дитини не розглядалося. Як випливає із змісту ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та противоправних посягань. За таких обставин суд вважає, що розповсюджені відповідачем відомості та дії відносно позивача слід визнати такими, що порочать честь і гідність позивача. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п.п.3,9 постанови від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності та порушенні стосунків з оточуючими людьми. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що поширені відповідачем вислови містять недостовірну та негативну інформацію, яка порочить гідність та честь позивача. Дії відповідача порушують особисті немайнові права, зокрема на повагу до гідності, честі, у зв'язку з чим позивачу було завдано моральну шкоду, яка виявилася у моральних стражданнях, до яких призвело умисне приниження честі і гідності, розповсюдження негативної інформації відповідачем. Згідно п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Тому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість страждань позивача, стан здоров'я, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках. Суд вважає, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача у відшкодування завданої позивачу моральної шкоди необхідне визначити у розмірі 1000 грн. Судові витрати понесені позивачем слід покласти на відповідача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Оскільки, при зверненні з позовом позивач надлишково сплатила суму судового збору визначеного в п.п.6 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (ставка судового збору за позов про відшкодування моральної шкоди з ціною позову від 5 до 50 розмірів мінімальної заробітної плати становить 1 відсоток ціни позову) різницю в сумі 129,40грн. слід повернути позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: partial