Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

\~В суд завернувся позивач [PERSON] акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» (скорочено «ВіЕйБі Банк») звернулося в суд з позовною заявою до відповідачів [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]); [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилаються на те, що згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03. 2015 р. № 63 розпочато ліквідацію [PERSON] акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» (скорочено «ВіЕйБі Банк») про призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та відповідним рішенням від 22.02.2016 року № 213 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]»; вказують, що 18.05. 2010 року згідно Єдиного державного реєстру юридичних і фізичних осіб зареєстровано зміни юридичної особи, де визначено, що Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» є правонаступником Відкритого [PERSON] товариства «Всеукраїнський [PERSON]». Мотивують заявлені вимоги тим, що 25 травня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER])було укладено кредитний договір №2106-003/07, відповідно до умов якого «ВіЕйБі Банк» надав позичальнику кредит у розмірі 10850,00 доларів США на споживчі потреби, терміном користування до 24.05. 2013 року, зі сплатою 13, 00 % річних за обслуговування (п. 1.3. договору). Позичальник зобов»язався щомісячно поповнювати свій поточний рахунок у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту та суми нарахованих відсотків, строком до 24 травня 2013 року. Вказують, що в якості забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, 25 травня 2007 року, між ВАТ «ВіЕйБі Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) було укладено договір поруки. Зазначають,, що згідно з п. 1.1. договору поруки [PERSON] солідарно відповідає перед Кредитором (ПАТ «ВіЕйБі Банк») за виконання позичальником в повному обсязі зобов»язань, у тому числі за повернення основного боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених в кредитному договорі. Обгрунтовують, крім наведеного позовні вимоги і тим, що станом на 19.04. 2016 року загальна сума заборгованості відповідачів згідно розрахунків становить 298.273.46 грн., що складається із: заборгованості за кредитом 6536,16 доларів США, заборгованості за відсотками 4410,98 доларів США. Зазначають, що заборгованість за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.12. 2015 року в загальній сумі 238932,71 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 6536,16 доларів США, заборгованості за відсотками 3079,56 доларів США та штраф 27514,89 грн. не сплачена, а отже відповідно до умов договору триває нарахування процентів на суму боргу та штрафних санкцій за невиконання умов договору; а тому, вважають, що з врахуванням вищенаведеного рішення суду від 04.12. 2015 року про стягнення різниці заборгованості, а саме заборгованість за відсотками 1331,42 доларів США; штраф (пеня) за несвоєчасне погашення кредиту 4397,94 грн., тобто на думку позивача, усього заборгованість а кредитним договором №2106-003/07 (з урахуванням рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.12. 2015 року складає 40133.25 грн. Просять, стягнути з відповідачів солідарно у примусовому порядку заборгованість за кредитним договором №2106-003/07 у розмірі від 25.05.2007р. в сумі 40.133.25 грн. У судове засідання представники позивача ПАТ «ВіЕйБі Банк» - [PERSON] [PERSON] не з'явилися в режимі відеоконфензв»язку за відповідними ухвалами суду від 18.08.2017 р., 10.10.2017 року)в заяві позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи за останнім відомими місцем проживання м. Чернівці площа Соборна 4 кв. 3, відомостей про поважність причини неявки в засідання не надав; суду не представлено відзиву (чи заперечення) проти позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» заперечував, в подальші судові засідання не з»являвся, суду 14.12. 2017 року надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та просив застосувати строк позовної давності і в задоволенні позову відмовити. Враховуючи, що сторони, які були належним чином повідомлені про місце і час розгляду справи не з»явився в судове засідання, суд на підставі ст. ст.\~247,\~280 ЦПК України, вважав за можливе провести розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених вимог, зважаючи на відсутність відзиву відповідача [PERSON] та заперечення проти позову [PERSON], суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6\~ст. 3 ЦК України\~є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом, належними доказами по справі встановлено, що 25 травня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER])було укладено кредитний договір №2106-003/07, відповідно до умов якого «ВіЕйБі Банк» надав позичальнику кредит у розмірі 10850,00 доларів США на споживчі потреби, терміном користування до 24.05. 2013 року, зі сплатою 13, 00 % річних за обслуговування (п. 1.3. договору). Позичальник зобов»язався щомісячно поповнювати свій поточний рахунок у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту та суми нарахованих відсотків, строком до 24 травня 2013 року (а.с.9 15). Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03. 2015 р. № 63 розпочато ліквідацію [PERSON] акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» (скорочено «ВіЕйБі Банк») про призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та відповідним рішенням від 22.02.2016 року № 213 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]»; вказують, що 18.05. 2010 року згідно Єдиного державного реєстру юридичних і фізичних осіб зареєстровано зміни юридичної особи, де визначено, що Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» є правонаступником Відкритого [PERSON] товариства «Всеукраїнський [PERSON]» (а.с. 29,30). Відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 1.4., 2.5.1., 4.1. ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником кого є ПАТ «ВіЕйБі Банк») надав позичальнику (т.б. [PERSON]Д.) грошові кошти у сумі 10850,00 дол. США в порядку і на умовах, визначених цим договором на споживчі цілі, а саме для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу автомобіля №2452 від 21 травня 2007 року, укладеним між позичальником та ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» згідно якого позичальник набуває у власність транспортний засіб марки СНЕVROLET, модель AVEO. Згідно п. 1.2. вказаного договору кредиту кредитні кошти надавалися [PERSON] терміном по 24.05. 2013 року та за користування кредитними коштами встановлювалася плата в розмірі 13% річних; забезпечення зобов»язань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій є договір застави автомобіля та договір поруки укладений із [PERSON]М (п. 1.4). Окрім наведеного вище, умовами кредитного договору № 2106-003/07 від 25.05. 2007 року визначалося, що позичальник зобов»язувався щомісячно до дати, встановленої у графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не менш суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших виплат, встановлених в графіку; за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну або часткову сплату процентів, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки, що розраховується від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов»язань з моменту несвоєчасного виконання боргових зобов»язань та до моменту їх виконання (розділ 2.5 пп. 2.5.1, 2.5.2). Згідно наданого в якості доказу розрахунку заборгованість (а.с. 4 6) за кредитним договором № 2106-003/07 від 25.05. 2007 року перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON], станом на 19.04.2016 року, з останнім платежем погашення боргу (07.08.2014 в розмірі 1.168.24 долара США) становить 10.947,14 доларів США, в тому числі: - 6536,16 доларів США; - відсотки 4410,98 доларів США та штраф 4397,94 грн. Загальний борг складає 298\~273,46 грн. (а.с. 4 6). При цьому, судом звертається увага, що позивачем не зазначено з посиланням на докази курс до якого було здійснено перерахунок суми заборгованості по кредиту з доларів США по відношенню до національної валюти гривні., а також відсутнє посилання на докази в частині укладення між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено договір застави. Судом також установлено, що у якості забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № 2106-003/07 від 25.05. 2007 року, саме - 25 травня 2007 року, а не 26.08.2008 року (як зазначено в позові), між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №2106-003/07-01 (а.с. 23), відповідно до умов якого, зокрема - п.п. 1.1., 3.1. визначено, що поручитель солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання Позичальником [PERSON] зобов»язань за кредитним договором №2106-003/07 від 25.05.2007 року; а у випадку невиконання зобов»язань по кредитному договору та даному договору боржник і поручитель відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники; у разі невиконання поручителем своїх зобов»язань за цим договором, останній сплачує кредитодавцю пеню за кожний день прострочення зобов»язнаь, яка обчислюється в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в перший день виникнення невиконання зобовязання (п. 1.1., 3.1, п.3.2). Відповідно до вказаного договору поруки (а.с. 23) п. 1.2. вказано, що зобов»язання поручителя перед Кредитоавцем (т.б. Банком) є безумовними і ніяких умов, крім визначених договором не потребують. Пунктом 4.1 визначено, що порука припиняється з припиненням зобов»язання за кредитним договором та якщо Кредитодавець (т.б. Банк) протягом одного року від дня настання строку виконання зобов»язань за кредитним договором не пред»явить вимоги до поручителя та в інших випадках передбачених чинним законом. Відповідно до частини першої\~статті 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував підписання договору поруки вищенаведеного та вказав, що не звертався до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, натомість вважає, що обставини відносно пропуску терміну позовної давності щодо пред»явленої до нього вимоги стягнення заборгованості за кредитним договором є встановленим, оскільки на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.12. 2015 року було визначено доведеним пропущення строку позовної давності відносно вимоги про стягнення з нього солідарно суми боргу за кредитним договором і пені укладеним з [PERSON] саме на підставі п. 4.1. договору поруки. Пояснив, що йому не відомо чи оскаржувалося рішення суду від 04.12. 2007 року в апеляційному порядку і в наданих суду письмових поясненнях також зазначав, що при зустрічі із [PERSON] наполягав на тому, щоби останній в рахунок погашення заборгованості за кредитом віддав транспортний засіб за укладеним 25.05. 2007 року договором застави №2106-003/07 і до нього більше 2.5 років не було жодної претензії, а пред»явлена вимога йому вміняється про стягнення боргу з 16.05. 2010 року, зазначивши, що відповідно до договору застави [PERSON] передав в заставу позивачу належне йому на праві приватної власності майно, а саме: легковий автомобіль марки СНЕVROLET, модель AVEO, 2007 року випуску і до нього як поручителя претензій не має. Вищенаведені поясненнях відповідача [PERSON] узгоджуються і з вимогами п. 1.1, 2.1.1 2.1.2.4 договору поруки. На підставі\~ст.526 ЦК України\~зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення\~невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення зобов»язання, забезпеченого порукою, передбачені\~ст.554 ЦК України. Згідно зі частинами 1 та 2\~ст.554 ЦК України\~у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У\~статті 559 ЦК України\~передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки. Відповідно до частини першої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із частиною четвертою\~статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Верховний Суд України у правовому висновку у постанові від 21 травня 2012 року № 6-18цс11 зазначив, що за положеннями частини першої\~статті 559 ЦК України\~припинення поруки в разі зміни основного зобов»язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому, в цьому випадку не обов»язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя. Відповідно правового висновку Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої\~статті 559 ЦК України, є припиняючим, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлених вимог до поручителя, цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати; суд зобов»язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Відповідно до п.4 4.1 договору поруки №2106-003/07-01 від 25.05.2007 року, порука припиняється, якщо кредитор протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя. Позивач звернувся з позовом до суду і пред'явив вимогу до поручителя [PERSON] тільки в серпні 2015 року, що вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.12. 2015 р., ухваленого в заочному порядку (а.с. 29) та в частині стягнення боргу з останнього було судом відмовлено. Відповідачами, заочне рішення не переглядалося і в апеляційному порядку не оскаржувало ся, набрало законної сили 14.12. 2015 року. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов»язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні\~статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої\~статті 559 цього Кодексу\~про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»являти вимоги до поручителя. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов»язання застосоване в другому реченні частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~словосполучення «пред»явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред»явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя та це твердження не позбавляє кредитора можливості пред»явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Вимогу до поручителя про виконання ним зобов»язання за договором поруки слід пред»явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов»язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою\~статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов»язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15. Водночас, Верховний Суд України у правовому висновку у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 зазначив, оскільки відповідно до\~статті 554 ЦК України\~поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов»язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою\~статті 559 ЦК України строк пред»явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої\~статті 1050 ЦК України\~строк виконання основного зобов»язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Пред»явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~змінив строк виконання основного зобов»язання й зобов»язаний пред»явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта\~статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Разом з тим з матеріалів справи вбачається повторно звернення ПАТ [PERSON] Банку до суду з позовом до відповідачі про стягнення грошових коштів 30.05 2017 року; тобто, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а припинення поруки, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди. Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов»язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів. Дослідженими доказами по справі в сукупності, наданими позивачем, не встановлено, що ПАТ [PERSON] направляло відповідачам, як основному боржнику [PERSON], так і поручителю [PERSON] претензії про наявність заборгованості за кредитним № 2106-003/07 від 25.05. 2007 року, як у розмірі 298.273.46 грн. згідно розрахунку (а.с. 4 6), так і погашення різниці боргу за рішенням Шевченківського райсуду м. Чернівці від 04.12. 2015р. в сумі 40.133.25 грн., з врахуванням того, що з [PERSON] за наведеним вище рішенням суду було стягнуто з [PERSON] (паспорт серія КР 096522, виданий 24.05.1996 року Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області) на користь [PERSON] акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» (код ЄДРПОУ 19017842, м. Київ, вул. Дегтярівська, 27 Т) заборгованість по кредитному договору № 2106-003/7 від 25.05.2007 року в сумі 238.932 грн. 71 коп. (а.с. 24- 26). Згідно з ч.3\~ст.653 ЦК України\~у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. На підставі п.3.4 при внесенні змін до кредитного договору і їх пролонгації, обставини що з нього виникають розповсюджуються і на поручителя. Пунктом 2.3. кредитодавець зобов»язувався письмово повідомляти поручителя про невиконання Боржником своїх зобов»язань, тобто, згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 5 червня 2013 року у справі №6-43цс13). З матеріалі справи не вбачається інформованості поручителя [PERSON] про наведене вище і надання ним відповідної згоди. Частиною 2 статті 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з тим, за наданими позивачем розрахунком заборгованості, вбачається, що при нарахуванні штрафу (а.с. 4 6) враховані: тіло кредиту, відсотки за користування кредитом та пеня і розрахунок почато з 16.04.2016 року а в суд звернення мало місце 30.05. 2017 року. За змістом\~ст. 549 ЦК\~пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Встановлено, що позивач - банк просить застосувати до боржника - відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов»язання (прострочення виконання грошового зобов»язання), що суперечить вимогам ч.1\~ст. 61 Конституції України\~та ч.3\~ст. 509 ЦК, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов»язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, виходячи з вищенаведеного, доводи відповідача [PERSON] щодо застосування строків позовної давності відносно нарахованої пені є обгрунтованими. \~Згідно із ч.1\~ст.11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом позову ПАТ [PERSON] Банку є стягнення заборгованості за кредитним договором а саме 40.133.25 грн. та як зазначено в позовній заяві даний розмір складає усю заборгованість за кредитним договором вищенаведеним з урахуванням рішення Шевченківського райсуду м. Чернівці від 04.12. 2015 року, що фактично не відповідає наданому суду розрахунку, так як згідно останнього, станом на 19.04.2016 року, заборгованість становить 10.947,14 доларів США, в тому числі: - 6536,16 доларів США; - відсотки 4410,98 доларів США та штраф 4397,94 грн. а загальна сума - 298\~273,46 грн. (а.с. 4 6) та на думку суду виконання рішення суду, в даному випадку рішення Шевченківського райсуду м. Чернівці від 04.12. 2015 року є самостійною складовою. При цьому, позивачем не зазначено посиланням на докази, що вказане рішення було звернуто до виконання та боржник його не виконує на протязі більше року (з грудня 2015 року по день звернення в суд (30.05.2017р.). Крім наведеного, суд звертає увагу і на наступне. У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі - Постанова) роз'яснено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~\~(РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Відповідно до ухвали суду від 09.06. 2017 року було відстрочено ПАТ [PERSON] Банку сплату судових витрат (за клопотанням позивача) до ухвалення рішення у справі; відповідна ухвала була направлена позивачу 09.06.2017 року та отримано 14.08. 2017 року про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення. До ухвалення судового рішення судовий збір не сплачено і не зазначено його розрахунку. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України (в редакції на період винесення ухвали) передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Отже, судом було дотримано судову процедуру відстрочення сплати судового збору вважаючи, що позивач має право передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про судовий збір" \~судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Статтею 5 вказаного закону встановлено пільги щодо сплати судового збору та визначено перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору. До такого кола осіб не відноситься позивач. Як встановлено ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.\~ Згідно положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. 13 ЦПК України, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~ Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Вимогами ст.81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, на основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також з врахуванням і вимог ст.. 136 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed