Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач з квартири виїхав, але залишився зареєстрованим у даній квартирі. У квартирі він не проживає більше 5 років та не бажає добровільно знятись з реєстрації. Реєстрація відповідача у будинку позивача чинить останньому перешкоди у користуванні квартирою, тому позивач змушений звертатися до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення повістки про виклик у суд на 28 листопада 2017 року (а.с. 34), однак подав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 3). Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача, ураховуючи, що він скористався своїми процесуальними правами. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи, з урахуванням положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення повістки про виклик у суд на 28 листопада 2017 року (а.с. 33), про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. При таких обставинах суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Враховуючи заяву позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Це підтверджується даними копії договору продажу майна державних підприємств громадянам від 16.06.1992 Барське районне підприємство «Агромат» в особі директора Сауляка Леоніда Миколаєвича, що діє на підставі доручення № 527 від 23.04.1992 по Барському р/п «Агромат» продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до даних копії домової книги у квартирі [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON] (а.с. 9, 10). Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Встановлено, що [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS], однак не проживає в указаній квартирі. Це підтверджується даними акту від 21.01.2016 комісія встановила, що [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS], але не проживає у квартирі більше чотирьох років, а проживає у с. Терешки Барського району Вінницької області (а.с. 14) та даними акту від 26.06.2017 комісія встановила, що [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS], але не проживає у квартирі більше чотирьох років, а проживає у с. Терешки Барського району Вінницької області (а.с. 15). Відповідач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів поважності причини його відсутності понад встановлений законом строк за місцем реєстрації, а саме в квартирі [ADDRESS]. За таких підстав відповідача [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], внаслідок відсутності за місцем реєстрації без поважних причин понад чотирьох років. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір, що становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, а саме 640 гривень. Крім того, суд стягує на користь позивача з відповідача понесені витрати на правову допомогу в розмірі 600 гривень, що документально підтверджені (а.с. 19-20). На підставі ч. 2 ст. 64, ч. 1 ст. 71, ст. 72, ч. 1 ст. 156, ч. 1 ст. 163 ЖК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України",

Outcome: approved