Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], в якому просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] на тимчасово неконтрольовану українською владою територію Луганської області без дозволу (згоди) батька - [PERSON] на час літніх канікул в 2017 році з 22.06.2017 року та в подальшому до повноліття дитини до [INFO] року. Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 19.05.2017 року до участі у справі було долучено третю особу - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 05.12.2003 року по 14.07.2014 року. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на повному її утриманні. Батько дитини не цікавиться життям дитини, матеріально не допомагає. Позивач бажає повезти дитину на тимчасово неконтрольовану українською владою територію до м. Алчевська оскільки там знаходиться її будинок, який потребує догляду, а також у м. Алчевську мешкають батьки позивача, вони є похилого віку та потребують допомоги, а також вони є бабусею та дідусем неповнолітньої доньки. Позивач посилається на те, що 21.06.2016 року Лисичанським міським судом було задоволено її позовні вимоги до відповідача та надано дозвіл на виїзд її доньки на неконтрольовану українською владою територію без згоди батька на термін до 21.06.2017 року. На підставі викладеного, позивач змушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином на сайті http://lsm.lg.court.gov.ua/sud 415/ та через оголошення у пресі, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Згідно ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача, з урахуванням вимог ст. 74 ЦПК України про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00017882676 від 06.04.2017р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05.12.2003 р. про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Алчевського міського управління юстиції у Луганської області зроблено відповідний актовий запис №897, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON]. Рішенням Алчевського міського суду Луганської області від 14.07.2014 року шлюб розірвано. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 05 грудня 2005 року Алчевським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганській області, [PERSON] народилась [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис № 835. Батьком записаний [PERSON], матір'ю [PERSON]. Згідно копії довідки №288 від 11.05.2017 року, виданої Житомирською Гуманітарною гімназією №23 ім. М.Очерета - [PERSON] навчається в 5-Д класі міської гуманітарної гімназії №23 ім. М.Очерета. Як вбачається з позовної заяви, позивач бажає повезти дитину на тимчасово неконтрольовану українською владою територію Луганської області для підтримання родинних зв'язків але не має змоги отримати від відповідача згоди на такий виїзд дитини. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 Сімейного кодексу України ). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161 Сімейного кодексу України). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 Сімейного кодексу України). Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160 Сімейного кодексу України). Статтею 155 Сімейного кодексу України загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила №57). Пунктом 3 Правил №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до пп. 1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З аналізу положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», випливає що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 3 Конвенції Об'єднаних націй Про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, при розгляді такої категорії справ, суд має визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини на тимчасово неконтрольованій українською владою території Луганської області, визначити надання одноразового дозволу на виїзд без згоди та супроводу одного із батьків з визначенням його початку і закінчення, а не на неодноразові виїзди, дослідити докази необхідності виїзду дитини на тимчасово неконтрольовану українською владою території Луганської області та обґрунтування терміну виїзду. Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок) затверджений наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 14.04.2017 № 222 - ог) визначає окремі питання здійснення контролю за переміщенням через лінію зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО) осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також види блокпостів, контрольних пунктів в'їзду-виїзду, порядок їх функціонування, правила їх перетинання. Переміщення товарів (вантажів), у тому числі визнаних в установленому порядку гуманітарною допомогою, до району або з району проведення антитерористичної операції (через лінію зіткнення та/або в її межах) фізичними особами і суб'єктами господарювання, які здійснюють такі переміщення, визначається Порядком переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2017 року № 99 (Офіційний вісник України, 2017 р., № 021). Згідно пп. 5.1.1 п. 5.1 Тимчасового порядку в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Так, відповідно до п. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №235/139/16-ц. Декларацією прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей. Як вбачається з позовної заяви, позивач бажає повезти дитину на тимчасово неконтрольовану українською владою територію до м. Алчевська оскільки там знаходиться її будинок, який потребує догляду, а також у м. Алчевську мешкають батьки позивача, вони є похилого віку та потребують допомоги, а також вони є бабусею та дідусем неповнолітньої доньки. Позивач просить надати їй дозвіл на виїзд дитини до окупованої території з 22.06.2017 року на період літніх канікул і в подальшому до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що у м. Алчевську мешкають батьки позивача. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Встановлено, що м. Алчевськ знаходиться на тимчасово окупованій території, в районі проведення антитерористичної операції, розташоване неподалік від лінії зіткнення. Багаторазові перетини лінії зіткнення створюють загрозу для здоров'я та життя неповнолітньої дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст.3 Конвенції «Про права дітей» , в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Крім того, позивач не визначила відповідний часовий проміжок перебування дитини на тимчасово неконтрольованій українською владою території Луганської області, а зазначила: на час літніх канікул в 2017 році з 22.06.2017 року та в подальшому до повноліття дитини до [INFO] року, тобто, фактично просила на майбутнє дозволити виїзд неповнолітньої дитини без згоди і супроводу батька, але чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Щодо наданої копії рішення Лисичанського міського суду від 21.06.2016 р. справа № 415/3358/16-ц, суд зазначає наступне. Згідно автоматизованої системи документообігу Лисичанського міського суду, за номером справи №415/3358/16-ц в проваджені Лисичанського міського суду зареєстрована цивільна справа за позовом [PERSON] в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Крім того, вказане рішення містить копію печатки «Лисичанський районний суд», а не «Лисичанський міський суд», що ставить під сумнів справжність цього рішення. Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed