Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору про поділ земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 863161718225, а саме: земельну ділянку по [ADDRESS] , кадастровий номер 1822510100:01:018:0475, площею 0,0566 га, для будівництва і облуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) на ім`я [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який проживав у м. Коростишів та мав у своїй власності 72/100 ідеальних часток будинку [ADDRESS] . Свого часу в 1987 р. батько подарував позивачу 28/100 частки вказаного будинку та земельної ділянки, з тих пір позивач була зареєстрована та проживала з ним до його смерті в одному будинку та за однією адресою. Земельна ділянка біля будинку перебувала у спільній частковій власності, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, серії ЖТ № 020016, виданим Коростишівською міською радою 27.06.2002 року. Про відмову від прийняття спадщини після смерті батька позивач не заявляла, є такою що прийняла спадщину і як спадкоємець першої черги має право на спадкування батькового майна. В 2017 році дізналась, що належну батькові частку будинку та земельної ділянки успадкували в повному обсязі мати позивача та брат - відповідач у справі, про що нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом кожному по Ѕ частки спадкового майна. При цьому, мати з братом подали нотаріусу недостовірні відомості відносно того, що інших спадкоємців крім них після смерті батька немає. Таким чином відповідач успадкував 1/2 частку від належної батьку 72/100 частин будинку, хоча мав право отримати лише 1/3 частку. За захистом свого порушенного права позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я [PERSON] . Рішенням суду від 15.05.2018 свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 08.09.2006 р нотаріусом на ім`я брата [PERSON] про спадкування ним Ѕ частки належного батьку майна, зокрема 72/100 частин будинку та земельної ділянки визнано недійсним та підставі ст. 1301 ЦК України. 10.11.2015 між позивачем та відповідачем був укладений договір про поділ земельної ділянки, який став підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за кожним з сторін у визначеному договором обсязі. Однак, як свідчить зміст договору , він укладався на підставі того, що відповідачу належить 54/100 части всієї земельної ділянки, що підтверджувалось правовстановлюючими документами, серед яких Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Коростишівською державною нотаріальною конторою Житомирської області 08.09.2006, яке в подальшому вищевказаним рішенням суду від 15.05.2018 року було визнано недійсним. Таким чином, укладенням оспорюваного договору відповідач отримав в натурі частину земельної ділянки, на яку не мав свого часу права спадкування. На момент укладення оспорюваного договору позивачу не була відома обставина незаконного перебування у власності відповідача 54/100 частин земельної ділянки, тому підписала договір під впливом помилки. На підставі оспорюваного договору відповідач зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822510100:01:018:0475 площею 0,0566 га. Наявність помилки в діях позивача необізнаність про незаконне спадкування відповідача, а її важливість полягає в порушенні її прав на спадкування майна та в подальшому реалізації прав власника. Крім цього, Свідоцтво про право на спадщину відповідача було визнане недійсним, оскільки він не мав права на спадкування майна в такому обсязі ( ст. 1301 ЦК України) та не мав необхідного обсягу дієздатності для укладення даного правочину ( договору про поділ земельної ділянки), оскільки не був його законним власником, а відтак договір поділу слід визнати недійсним у зв`язку з недотриманням вимоги ч. 2 ст. 203 ЦК України при його укладенні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав та доводів викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Вказали, що свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане на ім`я [PERSON] визнано недійсним на підставі ст. 1301 ЦК України. Під час укладення договору про поділ земельної ділянки відповідач не мав необхідного обсягу дієздатності , оскільки не був законним власником даної земельної ділянки, про порушення свого права позивач дізналась в 2017 році, звернувшись до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, в їх задоволенні просили відмовити. Вказали, що оформленням договору про поділ земельної ділянки займалась позивач, вона була обізнана про розмір часток земельної ділянки кожного. Оформленням спадщини після смерті батька сторін [PERSON] займалась їх мати- [PERSON] . Відповідач просив застосувати строки позовної давності, оскільки договір укладено 10.11.2015, а з позовом [PERSON] звернулась до суду лише в травні 2019 року. Третя особа - Центр надання адміністративних послуг Коростишівської РДА (як правонаступник Реєстраційної служби Коростишівського районного управління юстиції) в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Пояснень щодо позовних вимог до суду не подавали, направили клопотання щодо розгляду справи за їх відсутності. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З копії Державного акта на право приватної власності на землю, серії ЖТ № 020016, виданого Коростишівською міською радою 27.06.2002 року, вбачається, що земельна ділянка площею 0,1049 га, що розташована на території [ADDRESS] , перебувала у спільній частковій власності громадян: [PERSON] - частка 28/100 та [PERSON] - частка 72/100 ( а.с. 9). З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВЕВ № 535315 від 08.09.2006 р., що видане державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори у спадковій справі № 283, зареєстровано в реєстрі за № 1-2193 слідує, що [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцями майна якого є [PERSON] та [PERSON] в частці 1/2. Спадкове майно на яке видано свідоцтво у вказаній частці складається з 72/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0755 га, що знаходиться по [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом видано кожному на Ѕ частку [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 10). 10.11.2015 сторони - [PERSON] та [PERSON] уклади Договір про поділ земельної ділянки, відповідно до якого розподілили належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку, загальною площею 0,1049 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0,0566 га, а [PERSON] - відповідно 0,0483 га. Земельна ділянка , яка була предметом договору належала [PERSON] в розмірі 54/100 частин ( в тому числі і на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Коростишівською державною нотаріальною конторою 08.09.2006 р. за реєстровим № 1-2193), а позивачу відповідно 46/100 частин. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського райогного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1376 ( а.с. 7-8). На підставі вищевказаного Договору відбулась реєстрація права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за кожним із сторін у визначеному розмірі ( а.с. 11-13). Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 15.05.2018, яке набрало законної сили 21.06.2018 у справі № 280/1296/17 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВЕВ № 535315 від 08.09.2006 р., що видане державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори Мошковською З.І. на ім`я [PERSON] , реєстровий номер № 1-2193. ( а.с. 14-15). Відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною другою ст. 203 ЦК України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначено, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, оскільки Свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВЕВ № 535315 від 08.09.2006 р. на ім`я [PERSON] визнано недійсним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області 15.05.2018 р., яке набрало законної сили 21.06.2018, позивач [PERSON] заперечує його дійсність з підстав що відповідач [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору про поділ земельної ділянки 10.11.2015 р., а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню, і за вказаних обставин договір про поділ земельної ділянки слід визнати недійсним, що узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином вимоги позивача щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] , також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки суд дійшов до висновку про визнання договору про поділ земельної ділянки недійсним. Щодо застосування строків позовної давності, яке заявлено відповідачем [PERSON] суд дійшов наступного висновку. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 та ч.ч.3,4 ст.267 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Доводи відповідача, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки [PERSON] була присутня при його укладенні, суперечить нормам статті 261 ЦК України, оскільки про порушення свого права позивач дізналась в 2017 році, після чого звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, за результатами якого рішенням суду від 15.05.2018, позов задоволено, а як вбачається з матеріалів справи, із вказаним позовом до суду [PERSON] звернулась 16.05.2019 року. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з вищевикладених мотивів. На підставі викладеного та

Outcome: approved