Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносної сина [PERSON]. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням суду 15.10.2014 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею, знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач повністю самоухилився від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться життям та здоров'ям сина, не приймає участі у вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач у встановлений законом строк відзиву до суду не подав, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи. Ухвалою від 25.06.2018 року провадження по справі було відкрите, визначено загальний порядок розгляду справи (а.с. 24-25). 14.08.2018 року позивач [PERSON] подала до суду клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради в особі органу опіки та піклування та витребування від органу висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до малолітнього сина (а.с. 32). Ухвалою від 14.08.2018 року клопотання позивача задоволено, залучено до участі у справі у якості третьої особи орган опіки та піклування та витребувано від органу опіки висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав (а.с.34-35, 38-39). 24.09.2018 року до суду надійшов висновок виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с. 52-53). У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відповідною довідкою канцелярії суду. Причини неявки суду не відомі. Представник органу опіки та піклування за довіреністю Гнатенко М.С. просила постановити рішення суду з врахуванням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. У відповідності до ст. 280 ЦПК України справа підлягає розгляду в заочному порядку. Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 01.11.2003 року, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.10.2014 року справа №495/7015/14-ц (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6), який після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Як встановлення в судовому засіданні із пояснень учасників судового процесу та підтверджується матеріалами справи, позивач разом із сином [PERSON] проживають в Російській Федерації у м. Санкт-Петербурзі. Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи довідкою від 03.05.2018 року вих. 003/2018 з місця роботи позивача м. Санкт-Петербург (а.с. 7); довідкою про доходи позивача (а.с. 9); довідкою середньої загальноосвітньої школи №560 Виборгского району м. Санкт-Петербурга від 04.06.2018 року, про те, що [PERSON], [INFO] року дійсно навчається у вказаному закладі (а.с. 8); договором оренди житлового приміщення (квартири) позивачем у м. Санкт-Петербурзі від 12.10.2015 року (а.с. 10-11). Відповідач проживає в Україні в Одеській області в м. Білгород-Дністровському. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6). Позивач наголошує на тому, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не приймає участі у вихованні дитини. Контакт з дитиною не підтримує. Відповідач не надає матеріальної допомоги на забезпечення сина, має заборгованість по сплаті аліментів, що є підставою для позбавлення його батьківських прав щодо сина. Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України). Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Стаття 150 СК України визначає перелік обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, якими зокрема є: виховання дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка дитини до самостійного життя та інші. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, за домовленістю між ними, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За правилами статі 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1). Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4). Пленум Верховного Суду України у пунктах 15-16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У абзаці 2 п. 18 зазначеної постанови роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням їх характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Із зазначених норм матеріального права та роз'яснень слідує, що лише винна поведінка відповідача може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Як вказано в ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Так, в судовому засіданні встановлено, що основним посиланням позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідача являється те , що відповідач не спілкується з сином, та не надає матеріальної допомоги. Дане посилання спростовується тим, що відповідач не має можливості для фізичного спілкування з сином, оскільки останні три роки позивач працює та проживає з сином [PERSON] в Російській Федерації, що підтверджується матеріалами справи, і ця обставина, на думку суду, є причиною того, що відповідач не має можливості належним чином виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, однак останній спілкується з сином через мережу Інтернет та по телефону. Також позивач вказала в позовній заяві про заборгованість відповідача по сплаті аліментів, однак сама лише заборгованість відповідача по сплаті аліментів не може слугувати самостійною підставою для позбавлення останнього батьківських прав щодо дитини. Крім того, у відповідності до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виконком Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування, за результатами розгляду ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 14.08.2018 року справа № 495/5507/18 про витребування доказів за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO], пакету документів, доданого до позовної заяви та за результатами проведеної роботи, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] Згідно довідки Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 16.08.2018 року № 27786/26-27 заборгованість по аліментам, які [PERSON] має сплачувати на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON], складає 23 061,79 грн. Питання доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], розглянуто 18 вересня 2018 року на засіданні комісії з питань захисту дитини при виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської ради. Заслухано пояснення батька [PERSON], представника матері за довіреністю - [PERSON]. Так, з пояснень [PERSON] вбачається, що він з позовною заявою [PERSON] про позбавлення його батьківських прав не погоджується, від виконання своїх батьківських обов'язків не відмовляється. Батько стверджує, що має бажання спілкуватись з сином, але колишня дружина створює перешкоди у спілкуванні. Після переїзду колишньої дружини з сином до Російської Федерації він не має змоги повноцінно виконувати свої батьківські обов'язки. Пояснює, що в 2015 році надав нотаріально завірену заяву на виїзд сина за кордон терміном на півроку. За інформацією Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 12.09.2018 року №42/19503 [PERSON] зарекомендував себе з посередньої сторони. Скарг від громадян, які мешкають по сусідству, щодо порушення громадського порядку не надходило. Спиртними напоями не зловживає. Згідно довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Белста» від 10.09.2018 року № 100 [PERSON] працює на посаді укладальника-пакувальника з 17.08.2018 року. За період роботи на підприємстві зарекомендував себе з позитивного боку. Так, відповідно протоколу бесіди з малолітнім [PERSON] від 20.08.2018 року, складеного посадовими особами служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, дитина проживає в м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації разом з матір'ю та її чоловіком. Останнім часом зв'язок з батьком не підтримує, не спілкується з ним, має на нього образу. З огляду на викладене, комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської ради дійшла до висновку, що відсутня винна поведінка батька та свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Проживання дитини за межами території України унеможливлює виконання батьківських обов'язків в повній мірі. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування надав висновок, що позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], на даний час недоцільно (а.с. 52-53). Суд, погоджується із вказаним висновком, вважає його обгрунтованим, таким, що відповідає обставинам справи та інтересам дитини. До суду не було надано доказів того, що відповідач жорстоко поводився з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, або своєю поведінкою негативно впливає на виховання. При цьому факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про свого малолітнього сина . Позивачем не надані суду допустимі і беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками відповідачем, які б свідчили про ухилення [PERSON] від виховання сина [PERSON], і як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Крім того позивач позбавлений можливості в повній мірі здійснювати своє батьківське піклування, оскільки дитина проживає поза межами України. Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed