Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтнеого районного суду м. Кривого Рогу з позовом про стягнення одноразової допомоги, моральної шкоди, компенсації втрати частини доходу в зв'язку із порушенням строку виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивача зазначає, що в період з 21.04.1992р. по 18.10.1994р. та з 28.08.1995р. по 02.06.2008р. працював машиністом електровоза на шахті Орджонікідзе. За період роботи на ш. «Орджонікідзе» неодноразово проходила реорганізація - в 1999р. шахта була передана в оренду ВАТ «Центральному гірничо -збагачувальному комбінату», в наступному шахта «Орджонікідзе» стала структурним підрозділом ВАТ «Центрального гірничо-збагачувального комбінату». 02.06.2008 року позивач звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по ст.. 38 КЗпП України, при звільненні йому не виплачувалась вихідна допомога. В червні 2015 року він дізнався, що пунктом 6.1. Галузевою угодою на 2007-2008 рік, при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію виплачується працівникові одноразова допомога в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 15 і більше років двохмісячну середню заробітну плату. Позивач зазначає, що його стаж роботи на одному і тому ж робочому місці становить 16 років, то відповідач зобов'язаний був виплатити вихідну допомогу при звільненні на пенсію в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, чого не зробив. В зв'язку із невиплатою вихідної допомоги позивач просить стягнути на його користь вихідну допомогу в розмірі 7 627 гривень. 76копійок, виходячи із його заробітної плати яка становила 3 813грн. 88коп. Позивач зазначає, що відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Ст.. 117 КЗпП України встановлений обов'язок власника або уповноваженого органу виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період недоплати з 02.06.2008р. по 02.06.2009р. в сумі 45 766 гривень 56 копійок . в зв'язку із порушенням строку виплати вихідної допомоги просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати, в розмірі 10 574грн. 18коп. відповідно до розрахунку який додав до позову. В зв'язку із порушенням відповідачем обов'язків щодо виплати вихідної допомоги при звільненні просить стягнути моральна шкода, яку оцінює в розмірі 10 000 гривень, при цьому зазначає, що в 2015р. дізнався, що йому не виплачена вихідна допомога, що сприичнило моральні страждання та переживання, оскільки пропрацював на одному робочому місці за одним трудовим договором тривалий час, працював сумлінно, добросовісно виконував свої трудові обовязки, недопускав порушень трудової дисциплини, дотримувалася трудового законодавства, а натомість відповідач в свою чергу прушував законодавство про оплату праці. В подальшому позивач уточнював позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на його користь 4912грн. 48коп. невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, 10000 гривень моральної шкоди спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги та 16640грн. 80коп. середній заробіток за час затримки при розрахунку, за період з 03.06.2008р. по 03.10.2008р. Раніше пред'явлені позовні вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини доходу в зв'язку із порушенням строку виплати в сумі 10574грн. 18коп. просив залишити без розгляду. В судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, при цьому послався на обставини вказані в позові та уточненнях до позову Представник Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувального комбінату» (надалі ПАТ «ЦГЗК»), який діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечував та суду пояснив, що оскільки позивач звільнився з підприємства у другому півріччі 2008 року, та на момент звільнення він не досяг встановленого пенсійного віку для чоловіків 60 коків, отже підприємством, при звільненні позивача 02.06.2008 року не було проведено вказаних виплат за законних підставах. Суд, вислухавши доводи сторін та вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Трудовою книжкою підтверджується, що позивач 21.04.1992р. був прийнятий на шахту Орджонікідзе машиністом електровоза, де працював до 18.10.1994р, потім з 28.02.1995р. знову був прийнятий на шахту Орджонікідзе машиністом електровоза де пропрацював до 02.06.2008р. та був звільнений в зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням. Із паспортних даних встановлено, що позивач народився 07.07.1952р., при звільненні зі підприємства позивачу виповнилося повних 56 років. Відповідно до довідки №1179 від 27.07.2015р. наданої відповідачем заробітна плата позивача перед звільненням становила: в травні 2008р. 2653грн. 02коп., в квітні тогож року 2909грн. 55 коп., в березні того ж року 2585грн. 24коп., в лютому того ж року 3520грн. 95коп.. Відповідно до довідки №1898 від 25.11.2015р. наданої відповідачем відповідно до Ухвали суду, середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільнення становила 2456грн. 24коп. Із Договору оренди державного майна від 30 грудня 1998р. встановлено, що Криворізький державний залізорудний комбінат уклав договір із ВАТ «Центральним гіргичо-збагачувальним комбінатом» про передачу в оренду майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе який діє з 01.01.1999р. по 01.01.2019р. , а договором за № 1167-16-01\\2001 від 09.11.2001р. ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе ВАТ ««Центральному гірничо-збагачувальному комбінату». Із роз'яснення наданого Центральним комітетом профспілки працівників металургійного і гірничодобувного промисловості України апеляційному суду Дніпропетровської області від 19.01.2016р. №03\\18 встановлено, що дія Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється на ПАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою І.Сирим -Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдінг». Задовольняючи частково вимоги позивача суд виходив із наступного: Пунктом 7.5 Колективного договору ВАТ «Центрального гірничозбагачувального комбінату» на 2007-2008рр., встановлено виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 7,5 років до 15 років в розмірі середньомісячної заробітної плати, від 15 до 20років в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, а з починаючи з 2 кварталу 2007р. здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років). Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7,5 років до 15 років в розмірі середньомісячної заробітної плати, від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати. Позивач пропрацював у відповідача 14років 10 місяців. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективного договору підприємства, в частині Соціальних гарантій, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться, так Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, також норма передбачена і Колективним договором, але Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства. В роз'ясненні Центрального комітету профспілки працівників металургійного і гірничодобувного промисловості України від 19.01.2016р. №03\\18 зазначено, що дія Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється на ПАТ «ЦГЗК». В даному випадку суд вважає, що необхідно керуватися умовами Галузевої угоди, виконання яких є обов'язком для відповідача, а ст..16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Ст.. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Ст.. 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі, в даному випадку слід керуватися Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України, а не Колективним договором. В судовому засіданні встановлено, що позивач почав працювати на шахті Орджонікідзе яка на той була структурним підрозділом Криворізький державний залізорудний комбінат, а звільнився 02.06.2008р. із підприємства відповідача, оскільки відповідно до договору оренди державного майна від 30грудня 1998р. та договору за № 1167-16-01\\2001 від 09.11.2001р. ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе ВАТ ««Центральному гірничо-збагачувальному комбінату». Частиною 2 статті 36 КЗпП України встанволено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною 3 статті 36 КЗпП України, передбачено - у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Ст..15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N 2269-XII, встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обов'язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу - також правонаступником прав та обов'язків підприємства, пов'язаних з діяльністю цього структурного підрозділу. У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди. Таким чином, суд вважає, що при звільненні із підприємства відповідач зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати, оскільки позивач пропрацював на шахті Орджонікідзе 14років 10 місяців, а не 15 років як зазначає позивач. Постановою КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( Із змінами та допосвненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пункту 2 Порядку… передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Виплата повинна бути прорведена в день звільнення 02.06.2008р., заробітну плату слід брати за два останні місяіці перед звільненням. Відповідач на думку суду правильно визначив середньомісячну заробітну плату оскільки вона була взята за квітень -травень 2008р. та становила 2456грн. 24коп. відповідно до довідки №1898 від 25.11.2015р.. Між сторонами по справі спору щодо визначення суми середньомісячної заробітної плати не має. При середньомісячній заробітній платі 2456грн. 24коп. та у відповідності до п. 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійнолго комплексу України на 2007-2008рр. відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні із підприємства на пенсію в розмірі середньомісячної заробітної плати 2456грн. 24коп.. Ст. 47КЗпП України встановлений обов'язок для власника або уповноваженого ним органу, в день звільнення видати працівникові, належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст.117 КЗпП України передбачено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Установивши під час розгляду справи, що позивачу не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку, в розмірі 16640гривень 80копійок із розрахунку: відповідно до довідки наданої відповідачем про заробітну плату позивач за два останні місяці перед звільненням №1898 від 25.11.2015р. середнгьомісячна заробітна плата позивача становила 2456грн. 24коп., де 354.79грн. сума заробітної плати за відпрацьований час за два останнеі місяця, 20.8години відпрацьорваного часу, 144години середньомісячна норма робочого часу. При середньомісячній заробітній платі за два останні місяці перед звільненням 2456грн. 24коп. та 144години середньомісячна норма робочого часу, середньочасова зароітна плата становить 17грн. 05коп., а при 8 часовому робочому дні середньоденна заробітна плата становить 136грн. 40коп., період недоплати за який позивач просить стягнути середній заробіток становить 122дня - з 03.06.2008р. по 03.10.2008р., сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 136грн. 40коп. (середньоденна заробітна плат) Х 122дня (період недоплати) = 16640грн. 80коп.. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення п прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237і КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Підлягає частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. З, 4, 11. 31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237' КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст.47, 116 КЗпП України. Заперечення відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і безпідставними є доводи про пропущення позивачем строку позовної давності. Разом із тим, заслуговують на увагу доводи представника ПАТ «ЦГЗК», з приводу розміру спричиненої моральної шкоди. Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 1 000 гривень. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, в судовому засіданні встановлено, що позивач в червні 2015р. дізнався про порушене його право - невиплата одноразової допомоги при звільненні. Судом при розгляді справи не було встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право. Окрім того, Ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Підлягає задоволенню заява позивача про залишення без розгляду раніше пред'явлених вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходу в зв'язку із порушенням строку виплати, оскільки це є винятковим правом позивача і відповідає ст.. 207 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial