Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням квартири та визнання права власності на 1/2 частку квартири, в обґрунтування позову зазначила, що у 1986 році вона та відповідач отримали квартиру за адресою: [ADDRESS], де вона проживає і по теперішній час. У 1995 році квартира була приватизована і 10 жовтня 1995 року комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці видане свідоцтво про право власності на житло згідно з рішення №25 від 10.10.1995 року. Власниками вказаної квартири стали у рівних долях у розмірі 1/2 частини вона [PERSON] та її чоловік - [PERSON]. У 2001 році вони розірвали сімейні відносини, так як фактично відповідач переїхав проживати у смт.Межова, звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу і, рішенням Красноармійського міського суду від 09.07.2002 року, шлюб між ними було розірвано, про що було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу від 03.10.2002 року. Сумісне майно поділено у добровільному порядку по акту від 04.01.2003 року та вивезене відповідачем до смт.Межова і ніякого майна відповідача в квартирі не знаходиться. Після цього, відповідач придбав у смт.Межова будинок та поселився там постійно, у зв'язку з чим знявся з реєстраційного обліку у спірній квартирі з 07.02.2003 року. З того часу він ні одного дня не був в квартирі, або ж не займався нею, хоча, згідно до вимог закону, повинен був приймати участь у її утриманні. Так як квартира є їх сумісною власністю, то вони є співвласники квартири. З того часу як відповідач виїхав на інше місце проживання пройшло більше 12 років і весь цей час він ніяким чином не приймав участі щодо утримання майна, не сплачував внески на його утримання та зберігання, усі витрати вона несе як за свою так і за його частку. Позивачка зазначає, що нею понесені видатки на утримання квартири як ремонт квартири, заміна сантехнічних приладів, встановлення дверей у під'їзді, заміна стояків в квартирі на тепло та водопостачання на суму 7882,00грн. Сплачено квартплати за 2011 рік - 395,71 грн.; 2012 рік - 616,75 грн.; 2013 рік - 726,17 грн.; за 3 місяці 2014 року - 100,66 грн., а всього на суму 1839,29 грн. Сплачено за послуги теплопостачання: за 2011 рік - 480,96 грн.; 2012 рік - 445,56 грн.; 2013 рік - 539,93 грн.; за 3 місяці 2014 року - 290 грн., а всього на суму 1756, 55 грн. Позивачка вважає, що як співвласник квартири відповідач повинен нести витрати у розмірі пропорційному його власності, тобто 1/2 частини. Таким чином, відповідач повинен сплатити їй понесені витрати на утримання квартири в розмірі - 919,65 грн., за витрати на опалення в сумі - 878,28 грн. та на утримання квартири з ремонту та поточного ремонту на суму - 3941,00 грн., а всього повинен їй сплатити суму 13620,93 грн., а також судові витрати. Позивачка володіє цим майном з 1986 року, коли вселилася в квартиру, що складає 27 років, нікуди не виїздила, та повністю обслуговує квартиру, утримує її та сплачує усі платежі на її утримання, проводе ремонти, про що є письмове підтвердження. Так як відповідач фактично відмовився від квартири, утримання, зберігання, сплати комунальних платежів, то вона вважає, що має право отримати у власність другу половину спірної квартири, а взагалі в цілому має право на квартиру, у якій постійно проживає, де 1/2 частина належить їй на праві власності, але на другу частину вона претендує як єдиний власник. Вартість квартири у теперішній час складає 40000,00 грн., згідно до чого вона і відповідач мають у власності по 1/2 частині квартири, тобто по 20000,00 грн. її вартості. Оскільки позивач винен 13620,93 грн. за утримання квартири, але так як він не нуждається в житлі, то вона згодна виплатити йому з урахуванням його заборгованості за квартиру суму 6379,07 грн., а квартиру залишити їй на праві власності в натурі. Вона, згідно до вимог ст.362 ЦК України, зверталася до відповідача про продаж їй його частки квартири, але він відмовив та наполягає на продажу квартири. В зв'язку з чим позивачка просить суд, стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на утримання квартири, яка є їх сумісною власністю, за адресою: [ADDRESS], на загальну суму 13620,93 грн. та суму судового збору, а також визнати за нею право власності на вищевказану квартиру, зарахувавши до визначеної вартості заборгованість відповідача та стягнути з неї різницю між вартістю та залишковою вартістю у сумі 6379,07 грн. на користь відповідача [PERSON], узявши до уваги його заборгованість за утримання квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] надала аналогічні пояснення, викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимог визнав частково, а саме заборгованість по сплаті щодо утримання будинку та прибудинкової території у сумі 764,06 грн., в задоволенні інших вимог просив відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання позовні вимог визнав частково, а саме заборгованість по сплаті щодо утримання будинку та прибудинкової території у сумі 764,06 грн., яка виникла у період з червня 2011 року по квітень 2014 року, в задоволенні інших вимог просив відмовити у повному обсязі.: до спірних правовідносин щодо стягнення витрат на утримання квартири та комунальних послуг за період з листопада 2004 року по червень 2011 року застосувати строк позовної давності, а у позовних вимогах щодо визнання права власності на квартиру в натурі відмовити, оскільки діючим законодавством не передбачені та відсутні підстави набуття права власності на нерухоме майно за вказаною підставою позивача. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.08.2002 року було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане відділом реєстрації актів громадянського стану Красноармійського міського управління юстиції в Донецькій області (а.с.10, 120). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1995 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці, позивачці [PERSON] та відповідачеві [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 47,6 кв. м. (а.с.7,8,112). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог. Стаття 360 ЦК України, передбачає зобов'язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Відповідно до ст. 151 Житлового кодексу, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном,що є їхньою спільною частковою власністю. У відповідності до статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" , утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок коштів їх власників. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні. Згідно п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється за послуги централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Сторони, як співвласники, у позасудовому порядку не досягли згоди щодо участі кожного у відповідних витратах. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] за період з 2011 року по 2014 рік сплатила кошти за квартплату та теплопостачання у сумі 3595,84 грн., що підтверджується квитанціями долученими до матеріалів справи (а.с.12-111). Крім того позивачка зазначила, що понесла витрати на ремонт квартири, заміну сантехнічних приладів, встановлення дверей у під'їзді, заміну стояків в квартир на суму 7882,00 грн., однак на підтвердження даних витрат ніяких доказів до матеріалів справи не надано. Позивач вказує на те, що оскільки відповідач є співвласником 1/2 частки квартири, а нею понесені витрати щодо утримання квартири, то відповідач має їй повернути половину коштів , визначивши їх розмір - 13620,93 грн. При цьому, з'ясовано, що позивачка [PERSON] з 28.10.1986 року зареєстрована за вищевказаною адресою, а відповідач [PERSON] знятий з реєстраційного обліку та з 07.02.2003 року зареєстрований в с.Межова Дніпропетровської області (а.с.9). Договір між сторонами про порядок володіння та користування спільним майном не укладався. Приладами обліку постачання теплової енергії квартира не обладнана, нарахування за вказаними комунальними послугами здійснюється відповідно до кількості зареєстрованих у квартирі осіб. Власники, наймачі та орендарі жилих приміщень зобов'язані: виконувати вказані вище Правила; проводити за власні кошти ремонт квартири (для орендарів - якщо це передбачено договором оренди); дотримуватися умов безпечної експлуатації газового обладнання; своєчасно повідомляти власника будинку про виявлені несправності, які порушують нормальну експлуатацію цього будинку або призводять до перевитрат тепла, газу, води, електроенергії; щороку, до початку опалювального сезону, здійснювати утеплення вікон, балконних і вхідних дверей квартири; своєчасно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, плату за найм чи оренду квартири, комунальні та інші послуги. Розподіл загальних витрат на освітлення, опалення, ремонт підсобних приміщень квартири, оплату користування телефоном та інші послуги в квартирах, в яких проживає два і більше власників, наймачів чи орендарів, провадиться за узгодженням між мешканцями квартири. У разі відсутності згоди плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного власника, наймача, орендаря; за користування телефоном - за чисельністю мешканців у квартирі (крім дітей дошкільного віку) незалежно від кількості переговорів. Міжміські телефонні розмови оплачуються особою, яка їх замовляла; за газ, опалення, освітлення підсобних приміщень квартири - за чисельністю членів сім'ї, які проживають у квартирі, а також тимчасових мешканців і дітей починаючи із шкільного віку. Таким чином, суд вважає, що оскільки у вказаній квартирі проживає позивачка, а відповідач з 07.02.2003 зареєстрований в с.Межова Дніпропетровської області, житлово-комунальними послугами не користується, згідно аналізу квитанцій про сплату вказаних послуг оплату позивачка проводила за одного чоловіка та отримувала субсидію, як особа похилого віку та яка має відповідні пільги, а відтак позовні вимоги щодо стягнення витрат на утримання квартири підлягають частковому задоволенню, а саме витрати щодо утримання квартири у розмірі 746,06 грн., тобто половини вищевказаних витрат. В даному випадку не підлягають задоволенню норми ст.ст.356, 257 ЦК України, оскільки позовні вимоги позивачки в межах позовної давності, тобто за період з 2011 року по квітень 2014 року. Щодо вимог позивачки про визнання права власності на квартиру в натурі, зарахувавши до визначеної вартості заборгованість відповідача та стягнення з неї різниці між вартістю та залишковою вартістю у сумі 6379,07 грн. на користь [PERSON], узявши до уваги його заборгованість за утримання квартири, ці вимоги задоволено не підлягають, виходячи з наступного Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до ст.. 65 СК України договір, укладений в інтересах сім'ї, створює для другого з подружжя, якщо майно одержано за договором, використане в інтересах сім'ї, обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від сплати зобов'язань за кредитом. Згідно вимог ст.. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. Згідно ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток історії та культури; 6) викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю; 7) викупу нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; 8) звернення стягнення на майно зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи ч смерті власника. Також відповідно до вимог ст.. 365 ЦК України передбачено припинення права на долю у спільному майні за вимогою інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим. Однак на жодну з вищевказаних підстав позивач не посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, та не доводи в під час судового розгляду справи. Відповідно до ч. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності» із відповідними змінами і доповненнями вказано, що «оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядженням чи користуванням майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним». Суд наголошує, що навіть даної вимоги, тобто попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду виконано не було, що повністю виключає можливість задоволення даної вимоги позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial