Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд зобов'язати відповідача та [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], шляхом наданням ключів від замків та вселити її до спірної квартири. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 13 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 43,20 кв.м., одна з яких належить [PERSON], в двох інших кімнатах проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. На підставі довіреності від 10 березня 2015 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси перед всіма без винятку установ та організацій, а також з таких питань, як розпорядження (продажу та здачі в оренду), управління 40/100 часток квартири №25, що розташована за адресою: [ADDRESS], та мати вільний доступ до зазначеної квартири. За власні кошти позивачкою був зроблений ремонт в придбаній кімнаті, а також в місцях спільного користування: кухня, туалет, коридор. Між тим з 2014 року [PERSON] не має доступу до даного помешкання, оскільки відповідачем були змінені замки та вона усілякими способами намагається перешкодити позивачці у користуванні частиною квартири, чим порушує її права. В зв'язку з викладеним позивачка звернулась до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права на вільне володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. Позивач у судовому засіданні підтримала позов та додатково зазначила, що [PERSON], який є її сином, є власником частини квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу частини квартири від 13.11.2013р. В спірній квартирі проживає саме позивач, оскільки довіреністю від 10.03.2015 року її син [PERSON] уповноважив її правом розпорядження належних на праві приватної власності 40/100 часток квартири, тому вона вважає, що набула права власності. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на свої письмові заперечення, в яких зазначено, що позивачка просить суд зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою, а позовні вимоги заявлені тільки до одного відповідача. Крім того, власником частини спірної квартири є [PERSON], а позивачем в даному спорі може бути тільки власник нерухомого майна особисто або через представника шляхом подання позовної заяви до суду в статусі позивача. Оскільки [PERSON] є неналежним позивачем, а ЦПК України не передбачає можливості заміни неналежного позивача, у задоволенні позову слід відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно ст. 15 ЦПК України, Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу частини квартири від 13 листопада 2013 року, серії ВІО № 388544, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М., належить на праві власності 40/100 часток квартири №25, що розташована за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 4-6) Відповідно до п. 1.4. цього Договору, зазначена у пункті 1.1. цього Договору квартира, 40/100 часток якої відчужуються, загальною площею 58,30 кв.м. складається з трьох кімнат, житловою площею 43,20 кв.м. Відчужувані 40/100 часток Нерухомого майна, складаються з 1 житлової кімнати, житловою площею 17,40 кв.м з відповідною частиною підсобних приміщень - разом 23,48 кв.м. загальної площі. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14.11.2014 року, видане Відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, кімнати у приміщенні комунальної квартири, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], належать на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному. Загальна площа 60/100 частин комунальної квартири становить 34,81 кв.м. Відповідно до Довідки Форми №3 виданої ТОВ «Київжитлосвіт» виробничо-обслуговуючий підрозділ «ШУЛЯВКА» Шевченківського району №2173 від 17.09.2014 року в спірній квартирі зареєстрована відповідачка разом з [PERSON], [PERSON] Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю співвласника [PERSON] та просила зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні 40/100 частинами спірної квартири, пояснив, що на даний час у неї відсутні ключі від вхідних дверей спірної квартири. За умовами довіреності від 10.03.2015р. [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в розпорядженні, управлінні та вчиненні інших дій щодо належного йому 40/100 частин квартири [ADDRESS], а для цього мати вільний доступ до квартири. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не вливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст.. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов"язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов"язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). За змістом вказаної статті вбачається, що позивачем у позовах такої категорії може бути як власник, так і особа, що володіє майном з визначених законом або договором підстав. Між тим, як встановлено судом, то позивач представляє власника за довіреністю. Згідно ст. 244 ч. 1 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Таким чином, лише при наявності договору передбачена дія особи у відповідності до довіреності. Оскільки довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на зазначену частку квартири, а між [PERSON] та [PERSON] не дотримана належна форма договору купівлі-продажу, то суд вважає, що видача довіреності на право розпорядження, управління частиною спірної квартири без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на ім'я якої таку довіреність видано, у зв'язку з цим права позивача щодо спірної частини квартири порушені не були. Частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позивачка не є співвласником квартири, оскільки має право лише на користування житлом у спірній квартирі, як член сім'ї власника, зазначена квартира належить на праві власності позивачу, відповідачу та члена її сім»ї, та інших передбачених законом доказів переходу права власності на частину квартири від [PERSON] до позивача не надано, а видана довіреність не є договором купівлі-продажу, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed