Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач 23.04.2015р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати, пені та неустойки, посилаючись на те, що 19 квітня 1999 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та приватним підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди N 6/060 нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 119,1 кв.м, розташованого за адресою м. Одеса, вул. мала Арнаутська, 113. Додатковим погодженням від 28.02.2006 р. до договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 р. було змінено назву орендаря на «фізична особа-підприємець [PERSON]М.». Однак, починаючи з квітня місяця 2013 року відповідач зобов'язання не виконує належним чином, у зв'язку з чим в нього станом на 19 серпня 2013 року утворилась заборгованість у сумі 9677,46 грн. Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з урахуванням пені і неустойки та просила суд їх задовольнити. При цьому пояснила суду, що на момент заключення з відповідачкою договору оренди орендна ставка була 973,52 грн., яка підлягала коректировці у звязку з застосування індексу інфляції та ПДВ. Також вона визнала ту обставину, що вони пропустили строк позовної давності в частині стягнення пені. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували, подали заперечення на позовну заяву, в яких зазначили, що договір оренди слід вважати припиненим з жовтня 2007 року, а оскільки позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості 23 березня 2015 року то у звязку з пропуском строку позовної давності просили застосувати норму визначену ст. 267 ЦК України. також вони суду пояснили, що рішенням господарського суду одеської області від 05.08.2013р. договір оренди на вказане житлове приміщення між сторонами розірвано та виселено [PERSON] з спірного приміщення. Крім того рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 20.12.2013р. визнано недійсним договір купівлі-продажу цього приміщення між [PERSON] та косовим Ю.І., та витребувано це приміщення у [PERSON] Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підлягає частковому задоволенню. Як вбачається зі змісту ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі, грошові кошти, яке належить територіальній громаді.\~\~ Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти визначенні відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд рад народних депутатів. Згідно з рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 26 травня 2005 року № 196 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності», територіальною громадою м. Одеси було набуто право комунальної власності на нежитлові приміщення. Відповідно до рішення Одеської міської ради від 31.01.2011 р. „Про затвердження виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради" було змінено найменування Представництва на Департамент комунальної власності Одеської міської ради. Відповідно до положення „Про департамент комунальної власності Одеської міської ради", затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р. № 384-VІ Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Згідно п. 1 Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р.. Департамент комунальної власності є виконавчим органом Одеської міської ради. Департамент наділяється Одеською міською радою повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста. Основним завданням Департаменту є управління комунальною власністю, забезпечення надходження коштів до бюджету міста за рахунок ефективного обліку, використання, збереження майна на території громади. Судом встановлено, що 19.04.1999 р. між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Орендар) був укладений Договір № 6/060 оренди нежитлового приміщення (а.с. 7-9), згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 119,1 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 113 з метою розміщення кафе. Додатковим погодженням від 28.02.2006 р. (а.с. 12) до договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 р. було змінено назву орендаря на «фізична особа - підприємець [PERSON].». Відповідно до п. 1.2. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 р. строк дії договору оренди був визначений з 29.04.1999 р. по 22.04.2007 р. Відповідно до п. 3.3. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 р. орендна плата, перерахована несвоєчасно, або не в повному обсязі, стягується Орендодавцем за весь період заборгованості, з урахуванням пені в розмірі передбаченому діючим законодавством. Відповідно до п. 4.6. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999р. орендодавець зобовязаний в разі припинення дії договору оренди, повернути Орендодавцеві орендоване приміщення в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду. Відповідно до п. 9.3. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999р. договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду у випадках передбачених чинним законодавством. Як встановлено судом на підставі наявних у справі матеріалів, договір оренди № 6/060 від 19.04.1999р. не припинив своєї дії після 22.04.2007р., а тому був чинним. Оскільки Відповідач неналежно виконував обовязки за договором оренди № 6/060 від 19.04.1999р. не сплачував орендну плату своєчасно та в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість з орендної плати, позивач звернувся до господарського суду про стягнення заборгованості. В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області по справі № 916/1472/13 (а.с. 72-76) від 05 серпня 2013 року розірвано Договір оренди нежитлового приміщення № 6/060 від 19.04.1999 року, укладений між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем [PERSON], виселено її з нежилих приміщень підвалу, заг. пл..119,1 кв.м., стягнуто з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість у розмірі 76\~572,79 грн. з орендної плати за період з квітня 2010 року по березень 2013 року.\~\~(а.с.72-76). Згідно акту державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 18.03.2014р. рішення про виселення було виконано та постановою від 18.03.2014р. закінчено виконавче провадження. Вищевказане судове рішення набрало законної сили 19 серпня 2013 року, а тому суд вважає, що позивачем не був пропущений строк позовної давності стосовно звернення до суду щодо стягнення заборгованості з орендної плати за період квітень-серпень 2013 року. Також рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 20.12.2013р. (справа №1522/6605/12) за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним договір купівлі-продажу цього приміщення між [PERSON] та [PERSON], та витребувано це приміщення у [PERSON]І.(а.с.77-79). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.08.2014р. зазначене рішення суду було змінено, а саме абзац рішення був змінений, а саме виключивши « визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02.02.2007р. укладений між [PERSON] та косовим Ю.І.», в решті рішення залишено без змін.(а.с.90-91). Таким чином суд приходить до висновку що відповідач не користується цим приміщенням з моменту укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу від 02.02.2007р. При цьому сам договір оренди розірваний за рішенням суду починаючи з 20.08.2013р. В той же час, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Так відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України скорочена позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тож до вимог позивача про стягнення неустойки та пені суд застосовує наслідки передбачені ст. 267 ЦК України з огляду на п. 3. та п. 4 цієї статті відповідно до яких позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові і відмовляє в частині стягнення неустойки та пені. Відповідно до даних із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців номер запису 25560060003036555 від 10.10.2014 державну реєстрацію підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] припинено. З пояснень сторін судом встановлено, що Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.11.2014 р. позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи-підприємця [PERSON]\~\~про стягнення 39298,01 грн. - залишено без розгляду. Оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб'єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності. Після припинення провадження у господарській справі з підстави, наведеної вище, спори за участю таких осіб підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Однак, [PERSON], починаючи з квітня місяця 2013 року зобов'язання не виконує належним чином, у зв'язку з чим у неї станом на 19 серпня 2013 року утворилась заборгованість по орендній платі (з урахуванням ПДВ) у розмірі 9677,46 грн. Суд вважає доводи щодо стягнення орендної плоти за період з квітня 2013р. (оскільки рішенням господарського суду Одеської області від 05.08.2013р. стягнута орендна плата з неї по березень 2013р.) по 19.08.2013р. (набрання законної сили рішення господарського суду про розірвання договору) достатніми і обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню. Що стосується неустойки: Згідно ч.2,3 ст.653 ЦПК України зобовязання сторін припиняються з моменту набрання рішення суду законної сили. Ч. 2 Ст..785 ЦК України передбачено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України встановлюється загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно не виконав цього обов'язку (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 р. у справі N 3-70гс14). Позивач стверджує що відповідач без правових підтяв займала спірне приміщення з 12.08.2013р. і вони тільки з 18.03.2014р. мали доступ до спірного приміщення, тобто після складання державним виконавцем Акту від 18.03.2014р., тому саме з цього моменту вони просять стягнути з відповідачки неустойку. При цьому представник позивача не спростовує той факт, що при складання даного акту відповідачка не була присутня. Крім того Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 20.12.2013р. та апеляційного суду Одеської області від 28.08.2014р. встановлено, що спірне приміщення було передано відповідачкою згідно договору купівлі-продажу від 02.02.2007р. [PERSON], у звязку з чим і звертався позивач 20.03.2012р. до суду про витребування у [PERSON] спірного приміщення, яка судом було задоволено та залишено в силі апеляційним судом. Таким чином вбачається, що відповідач в період 12.08.2013р. по 18.03.2014р. спірне нєжитлове приміщення не займала, а відтак і відсутні підстави для стягнення з неї неустойки. Крім того вимога про стягнення пені за період з 16.06.2013р. по 15.02.2014р. суд вважає такими, що також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності( один рік). Позивач звернувся з позовом до суду 23.04.2015р. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язання позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 388,95 грн. (а.с.6), які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial