Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 49 870,85 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до кредитного договору № DNH4KS86380483 від 16.05.2006 року [PERSON] отримав кредит у сумі 8 680,00 грн., зі сплатою за користування ними відсотків, проте в порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до [PERSON], що випливають зі згаданих договорів, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент - Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв'язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред'явленим до стягнення боргом. З урахування викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 870,85 грн., та судові витрати, з відповідачів ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] солідарно 10 000,00 грн. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2013 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ "Акцент-Банк", [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено в повному обсязі. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом, відповідно до кредитного договору № DNH4KS86380483 від 16.05.2006 року [PERSON] отримала кредит у сумі 8 680,00 грн., зі сплатою за користування ними відсотків. Як зазначає в своїй позовній заяві позивач, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного кредитного договору заборгованість за ним станом на 27.09.2012 року склала 59 870,85 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 6 840,80 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 22 026,87 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 27 676,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 2 827,18 грн. Зобов'язання позичальника, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент - Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 526, 549, 551, 554, 611, 1050, 1054 ЦК України ЦК України, та виходив з його недоведеності та необґрунтованості. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення. Окрім того, апеляційний суд звертає увагу Позивача на ті обставини, що Банк звернувся з позовом до [PERSON] з пропуском строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], під час розгляду справи в суді першої інстанції було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.43). Однак, відповідно п.11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як зазначав суд першої інстанції, позивачем не надано докази саме видачі кредиту, відсутня деталізація розрахунку заборгованості, зокрема в розрахунку заборгованості допускається розрив часу з березня 2010 року по вересень 2012 року, відсутня деталізація та динаміка збільшення складових заборгованості за вказаний період, підстави для обсяги таких нарахувань. А тому висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову саме з підстав його недоведеності - підтверджується матеріалами справи. Посилання апеляційної скарги, зокрема на доведеність факту укладення договору та доведення до відповідача умов укладеного договору, про що свідчить підпис у заяві - не можуть бути прийняті до уваги та не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмові у позові, оскільки відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли певні Умови надання споживчого кредиту в редакції. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувались. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України 6-240цс14. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм матеріального закону, який застосовується при розгляді справ щодо зобов'язальних відношень, та висновків суду щодо задоволення позову не спростовують. Стосовно вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою. Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, рішення суду в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів. За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості та закриттям провадження у справі в цій частині.

Outcome: partial