Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася до суду з даним позовом та просить суд винести рішення, яким дозволити громадянину України [PERSON], [INFO], на в'їзд та на виїзд з території проведення Операції об'єднаних сил (тимчасово неконтрольованої території), а також за межі України, разом з матір'ю [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька дитини, [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] у судовому засідання заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але є належним чином повідомленим про час, дату та місце судового розгляду, про що свідчить повідомлення розміщене на офіційному веб - сайті суду: http://ng.su.court.gov.ua від 19 червня 2018 р. ( копія повідомлення а.с.24). Представник Служба у справах дітей Недригайлівської районної державної адміністрації Сумської області, третя особа по справі, в судовому засіданні не заперечувала проти надання вищезазначених дозволів на в'їзд до території проведення Операції об'єднаних сил (тимчасово неконтрольованої території) та на виїзд з території проведення Операції об'єднаних сил (тимчасово неконтрольованої території) та за межі України, неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу батька, так як це не суперечить інтересам дитини. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв'язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд заслухавши доводи позивачки, думку представника служби у справах дітей, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 липня 2010 р. позивачка [PERSON] уклала шлюб з відповідачем, [PERSON], зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис №475 (а.с.8). Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). До вересня 2015 р. позивачка разом з чоловіком та сином проживали в м. Луганськ, Україна. Після початку проведення АТО на території м. Луганськ позивачка разом з сином переїхали на підконтрольну територію України, а саме до с. Хоружівка, Недригайлівського району Сумської області, де проживають і по даний час, та зареєстровані як внутрішньо переміщені особи (довідка від 22/09/2015 р. №5910000383). Батько дитини, [PERSON], відповідач по справі, не виявив бажання покидати м. Луганськ та залишився проживати там. Відповідач участі у вихованні та догляді сина не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання не надає. На непідконтрольній території України у позивачки проживають рідні та друзі та на території Російської Федерації, яких позивачка планує відвідати, та здійснити відпочинок за межами України, для всебічного, гармонійного розвитку дитини та її оздоровлення, але відсутність дозволу батька дитини на в'їзд та виїзд дитини за межі України та до території проведення Операції об'єднаних сил (тимчасово неконтрольованої території), позбавляє позивачку здійснювати дані поїздки. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними та законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина 1, 2 ст. З Конвенції ООН про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частина 1, 2 ст. 27 визначає, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися фізично, розумово, морально духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до вимог статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до п. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування, і що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Згідно з положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, проїзним документом дитини є документ, що посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені, і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну в супроводі батьків або одного з батьків та інших осіб, за нотаріально посвідченою згодою другого з них. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Пунктом 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У п. 3 та підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відмовляючи позивачці у наданні дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за межі України, батько позбавляє свою дитину на всебічний розвиток, відпочинок, у спілкуванні з рідними та на ознайомлення з різними країнами, а обставин, які перешкоджають виїзду дитини, судом не встановлено. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved