Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики та поруки, згідно якого просить стягнути з відповідачів борг в загальній сумі 834 888 грн. та понесені ним судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 03.12.2019 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики грошей в сумі 30 000 доларів США. Відповідно до умов передбачених п.1. Договору, Позикодавець передав Позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, а Позичальник прийняв кошти та зобов`язався їх повернути до 01.06.2020 року. Позика була передана позивачем [PERSON] безпосередньо перед підписанням цього Договору готівкою. Також, 03.12.2019 року між позивачем та [PERSON] з метою забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за договором позики грошей від 03.12.2019 року було укладено договір поруки, відповідно до п.1.1. якого [PERSON] на добровільних засадах зобов`язується солідарно з [PERSON] відповідати перед позивачем за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов`язань за договором позики грошей від 03.12.2019 року та додатковими угодами до нього, укладеним між позивачем та [PERSON] , надалі - Договір позики, згідно з яким [PERSON] зобов`язаний повернути позику в сумі 30 000 доларів США в строк до "01" червня 2020 року, а також виконати інші зобов`язання, що передбачені Договором позики. До зазначеної дати, тобто 01 червня 2020 року [PERSON] та [PERSON] з невідомих позивачу причин кошти не повернули, та на вимогу позивача щодо необхідності повернення боргу відповідачі жодним чином не відреагували. Таким чином, не зважаючи на всі намагання позивача щодо повернення боргу, відповідач без поважної причини, взяті у позивача кошти не повернули, що й стало підставою звернення до суду. 09.11.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу залишеного без розгляду. Позивач, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому проти винесення заочного рішення не заперечував.. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей в сумі 30 000 доларів США. Відповідно до умов передбачених п. 1. Договору, [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, а [PERSON] прийняв кошти та зобов`язався їх повернути у визначений цим Договором строк. Відповідно до п.2. умов цього Договору, позика передана [PERSON] [PERSON] безпосередньо перед підписанням цього Договору готівкою. У цей же день, 03.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за договором позики грошей від 03.12.2019 року було укладено договір поруки, відповідно до п.1.1. якого [PERSON] на добровільних засадах зобов`язується солідарно з [PERSON] відповідати перед [PERSON] за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов`язань за договором позики грошей від 03.12.2019 року та додатковими угодами до нього, укладеним між [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до п. 5. умов Договору, [PERSON] та [PERSON] були зобов`язані повернути позику у строк до "01" червня 2020 року. Відповідно до умов передбачених п.п. 11-12 Договору - Належним чином підписаний Договір є доказом передання грошей від [PERSON] до [PERSON] .. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики [PERSON] .. [PERSON] та [PERSON] взятих на себе зобов`язань за Договором позики грошей від 03.12.2019 року не виконали та не повернули позику. 02.06.2020 року [PERSON] було надіслано [PERSON] та [PERSON] лист-вимогу про порушення зобов`язання за Договором позики від 03.12.2019 року, з вимогою повернути позику в строк до 03.07.2020 року, проте вказана вимога була залишена відповідачем без виконання. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаних вище договорів позики та поруки, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та якості. Відповідно до ч. 1 ч. 2ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мініму доходів громадян. Відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1, 2ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як випливає з домовленості між сторонами, що підтверджується доказами долученими до матеріалів справи, сторони домовилися, що сума боргу складає 30 000 доларів США. Офіційний курс гривні до долара США станом на 10.09.2020 року складав 27,8296 грн., що підтверджується інформацією з офіційного сайту Національного Банку України. Відповідно сума заборгованості відповідача складатиме 30 000 дол. США Х 27,8296 грн.. = 834 888 грн. Таким чином, саме дана сума і підлягає стягненню з відповідача як сума основного боргу. Відповідачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості за договором позики або контррозрахунку, на спростування розміру грошового зобов`язання на загальну суму 834 888 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Враховуючи викладене та з огляду на те, що в судовому порядку вищевказані договори позики та поруки недійсними не визнавалися, з урахуванням презумпції правомірності правочину, укладеного з додержанням встановленої форми, закріпленої ст.204 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача є обґрунтованими та законними. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики та поруки. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 348,88 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: approved