Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом до відповідача [PERSON], про поділ спільного майна подружжя. Позов обґрунтований тим, що позивач перебуває у шлюбі з відповідачем, зареєстрованому 30 березня 1985 року, в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у 1994 році за спільні кошти ними було набуто спірне майно - квартира [ADDRESS]. Посилаючись на ст.ст.60, 70 СК України, ст.ст.368, 370, 392 ЦК України просить здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши позивачу та відповідач по ? частини квартири. Позивач в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити. Представник позивача вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки квартира є спільним майном подружжя, підлягає поділу у рівних частинах у відповідності до ст. 60, 70 Сімейного кодексу України. Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що в 1994 році нею був укладений договір на дольову участь у будівництві жилого будинку, кошти на будівництво квартири нею були отримані від її родичів у дар, а позивач жодної копійки не давав для цієї квартири. Частину грошей вона позичала у рідної сестри, яка на той час була приватним підприємцем. Нею було отримано свідоцтво про право особистої власності на жилу квартиру, що будувалася на залучені кошти. Позивач таємно від неї забрав свідоцтво про право власності і не віддавав їй. Представник відповідача підтримала думку відповідача щодо того, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не має права на спірну квартиру. Також зазначила, що спочатку позивач повинен був визнати спірну квартиру спільним майном подружжя, а потім вже подавати позов про поділ майна. Посилаючись на наявні у справі докази та покази свідків, просила відмовити в задоволенні позову. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, доводи їх представників, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, забезпечивши зібрання доказів шляхом допиту свідків та витребуванням документів, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити з урахуванням наступного. Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності (ст. 60 СК України). В силу ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Судом встановлено, що 30.03.1985 року між позивачем та відповідачем (дівоче - [PERSON]) зареєстровано шлюб, після реєстрації якого чоловікові та дружині присвоєно прізвище [PERSON] та видано свідоцтво про шлюб (арк.с.8). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю посвідчено, що жила 2-кімнатна квартира (в цілому), яка розташована в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності, про що на підставі Рішення Артемівської міської ради № 105 від 16.02.1994 року видано Свідоцтво про право власності на жилу квартиру. Зазначена квартира зареєстрована в Артемівському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу № 6 за реєстровим номером 1652 (12.05.94 р./19.03.98р.) (арк. с. 19). Згідно довідки ТОВ «Факторія» від 04.04.2014 року в квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON] (власник), [PERSON], чоловік, [PERSON], донька, [PERSON], син (арк. с. 38). За даними акту, складеного представниками ТОВ «Факторія», позивач не проживає в даній квартирі з березня 2013 року. В порядку з'ясування питання права власності на спірну квартиру встановлено наступне. Відповідно до рішення виконавчого комітету Артемівської міської ради народних депутатів від 16.02.1994 року № 105 «Про затвердження положення про залучення для будівництва жилих будинків і квартир фінансових коштів підприємств, організацій та установ усіх форм власності, а також фізичних осіб» затверджено Положення щодо залучення коштів в порядку дольової участі у будівництві житла за замовленням відділу капітального будівництва міськвиконкому, надалі ВКС міськвиконкому (арк.с.46). Цим Положенням визначено, що взаємовідносини пайовика та замовника (ВКС міськвиконкому) будуються на підставі укладеного договору-контракту між обома сторонами. Вартість будівництва визначається договірною ціною. Пайовик подає заяву (лист) замовнику про участь у пайовому будівництві з зазначенням об'єму будівництва та гарантій оплати (п.4.1); на підставі укладеного договору - контракту пайовик здійснює 100% оплату в межах договірної ціни будівництва на рахунок замовника (п.4.2); в договорі - контракті відображається № будинку, № квартири пайовика за взаємною домовленістю з замовником (п.4.3). Положенням також було визначено порядок передачі житла у власність пайовика. Згідно укладеного договору-контракту № 6 на передачу капітальних вкладень для будівництва житла за рахунок власних коштів підприємств, різних форм власності, а також фізичних осіб на 1994 рік від 01.03.1994 року замовник - відділ капітального будівництва Артемівського міськвиконкому передає, а пайовик ([PERSON]) отримує у власність квартиру жилою площею 27,7 кв. м, загальною площею 49,2 кв. м в будинку [ADDRESS] (п.1 договору); загальна вартість будівництва - 112,7 млн. карб. Визначена на підставі договірної ціни на рівні січня 1994 року. Пунктом 4 договору визначено, що джерелом фінансування є власні кошти «Пайовика». Судом встановлено, що не співпадають дані щодо номеру будинку, зазначеного у договорі-контракті від 01.03.1994 року № 6, а саме [ADDRESS], у якому знаходиться спірна квартира (арк. с. 19). Разом з тим, сторонами не заперечувався той факт, що спір стосується саме квартири [ADDRESS], документи на підтвердження наявності іншої квартири суду не надавалися. Позивач вказував про те, що на цей час він проживає [ADDRESS]. Діти повнолітні, проживають окремо. Вважає, що має право на ? частини квартири, оскільки він в той час працював в Росії, гроші, які заробляв, - направляв дружині, щоб вона сплачувала внески. Зазначав, що відповідач працювала у відділі капітального будівництва, їй запропонували прийняти дольову участь у будівництві, вона погодилася. Позивач зазначав, що тоді звільнився з роботи та поїхав заробляти кошти у Росії, працював на тимчасових роботах, але доказів, зокрема, трудову книжку з датою про звільнення, укладення тимчасових договорів, тощо, які б свідчили про це не надав. Гроші позичали у знайомих та родичів, він продав гараж, проте надати доказів щодо продажу гаражу, отримання коштів та суму за який продав гараж не надано. Прізвищ осіб, у кого позичали гроші, не пам'ятає. Відповідач вказувала, що з березня 2013 року позивач проживає з іншою жінкою, вона не бажає, щоб квартира дісталася цій жінці. Квартира належить їй на праві особистої власності, вона вважає, що квартира має належати їй та дітям. На цей час вона проживає в орендованій квартирі, щоб відійти від конфлікту з чоловіком. Також на те, що на час укладання договору про пайову участь у будівництві жилого будинку, вони з чоловіком (позивачем) та дітьми проживали у гуртожитку. Працювала у відділі капітального будівництва. Коли запропонували укласти договір, вона звернулася до сестри, у якої друг був приватним підприємцем, щоб він надав позику. Він надав позику її сестрі - [PERSON], а вже вона (сестра) надала кошти їй. Надали їй позику, необхідно було заплатити 15 %, це десь приблизно 12 млн. карб. Матір їй надавала кошти. Відповідач вказала, що додатково вона отримала кошти від того, що матір здійснила обмін належної їй на праві особистої власності трьохкімнатної квартири [ADDRESS] на однокімнатну квартиру площею 35,0 кв. м, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS], і хоча в договорі вказано про те, що міну здійснено без доплати, свідок [PERSON] підтвердила, що вона отримала доплату та віддала її доньці - [PERSON], щоб вона розрахувалася остаточно з тими людьми, що їй надавали позику на цю квартиру. Також відповідач вказала, що тоді, коли вона оформлювала квартиру, вона радилася зі свекром (батьком позивача), який їй сказав, щоб вона оформляла квартиру на себе, оскільки знав, що кошти на її будівництво були її та її родичів. Чоловік на той час знав про це та не заперечував проти цього. Відповідач заперечувала той факт, що від продажу гаражу та дачі кошти витрачені на сім'ю, висловила думку, що гроші позивач «прогуляв» та «пропив». Свідок [PERSON] показав, що вони разом з [PERSON], позивачем, в 1995 році працювали в Москві на будівництві. На той час заробляли по 200-300 доларів, передавали сім'ям поштою та іншими засобами. Йому було відомо про те, що позивач продав дачу у Кліщєєвці, але при цьому він не був присутній і не знав, за яку саме суму він продав не знає. В сім'ї були розмови про те, що дачу та гараж продав та гроші вклав у квартиру. Свідок вказував на те, що гроші, які вони заробляли у Москві, передавалися через інших людей, які разом з ними працювали. Суд вважає, що з показання свідка [PERSON] не підтверджують обставин, які могли б слугувати доказом того, що позивач надсилав кошти відповідачу для оплати дольової (пайової) участі у будівництві квартири. Свідок [PERSON] показала, що є тіткою відповідача та зазначила, що позивач кошти на квартиру не давав, а більшу частину коштів [PERSON] ми дали. Ці кошти дісталися від її батька, тобто від діда [PERSON]. Вони (три сестри) давали кошти [PERSON] без документів, але сказали [PERSON], щоб вона витратила кошти тільки на квартиру. Це було 90 мільйонів карбованців приблизно в 1994 році. Гроші дали саме [PERSON], тому, що в неї та ще в однієї сестри дітей не було, а у матері [PERSON] було двоє дітей - [PERSON] та ще одна донька. Свідок підтвердила, що кошти давали саме [PERSON], щоб вона могла придбати квартиру. Вони дали кошти з тією умовою, щоб [PERSON] кошти не віддавала, бо вони з сестрою знали, що [PERSON] не зможе віддати ці кошти, тому що в неї було двоє дітей, [PERSON] працювала, [PERSON] пиячив, погано відносився до сім'ї. Коли приїхав з «заробітків», він приїхав без грошей, а [PERSON] довелося ще продати обручку, щоб оформити йому паспорт. Свідок підтвердила, що вони дали ці кошти в дар. Знає, що цих коштів було недостатньо, тому що пізніше сестра, матір [PERSON], міняла квартиру для того, щоб [PERSON] змогла розрахуватися з тими людьми, які їй позичали кошти на внесок за квартиру. Також, зі спілкування з родичами, їй було відомо, що гараж та дачу продавав батько позивача, а потім вони купили автомобіль. На свідчення свідка [PERSON] щодо того, що вони «подарували» 90 млн. карб. [PERSON] на квартиру, позивач пояснив, що йому про це нічого невідомо. Свідок [PERSON] показала, що є матір'ю відповідача. [PERSON] тоді працювала в міськвиконкомі. Коли їй запропонували придбати квартиру, вони, три сестри, вирішили допомогти. ЇЇ батько віддав трьом сестрам, у тому числі їй, гроші. Вони вирішили ці кошти віддати [PERSON], тому що у тих двох сестер дітей не було, а у [PERSON] було двоє дітей. Свідок також показала, що в 1998 році вона обміняла свою квартиру з доплатою, яку суму отримала доплати не пам'ятає, але ці кошти вона віддала [PERSON] для того, щоб вона могла розрахуватися з сестрою, яка для неї позичала кошти у свого знайомого, тому що ті кошти [PERSON] просили повернути. Їй відомо, що ті кошти, які вона та дві її сестри віддали [PERSON], вона заплатила за квартиру. Як вважає свідок, позивачу було відомо про те, що вони віддали у дар [PERSON] кошти на квартиру. Згідно ст.ст.244, 245 ЦК України (1963 року, який діяв на час передачі грошей) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. У суду немає підстав не довіряти показанням свідків [PERSON] та [PERSON] щодо того, що вони передавали кошти [PERSON] у дар, не потребуючи їх повернення, що не заперечується самою [PERSON] (відповідачем) та не спростовано позивачем. Вони підтвердили той факт, що нотаріально договір між ними не укладався, оскільки вони дарували кошти рідній людині особисто, на придбання квартири. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. При визначенні майна яке підлягає поділу необхідно вирішив питання, коли саме сторонами припинено ведення спільного господарства; обсягу спільного майна, нажитого на час припинення ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Визначивши час припинення шлюбу, необхідно також вирішити питання, з якого часу припинено сторонами ведення спільного господарства, оскільки від цього залежить правильність вирішення справи. Відповідно до статті ЗаконуУкраїни «Про власність», який діяв на час правовідносин щодо придбання спірної квартири, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Статтею 15 цього ж закону передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно до статті 16 майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Статтею 17 вищевказаного закону визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу чинного СК України можна дійти висновку, що на майно, набуте дружиною і чоловіком у період шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності. Тому у разі виникнення спору заінтересована сторона має довести, що певне майно є її особистою власністю. Суд дійшов висновку, що відповідачем доведений факт, що джерелом придбання спірної квартири [ADDRESS] є власні кошти відповідача, про що зазначено у договорі-контракті № 6 від 01.03.1994 року, з урахуванням показань свідків [PERSON] та [PERSON] щодо коштів, переданих відповідачу за договором дарування, і цей факт не спростований позивачем. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed