Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у якому просить визнати кредитну угоду №03/08/1143М від 13.03.2008 року та Договір про видачу траншу №03/08/1143М-01 від 14.03.2008 року - недійсними. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що13.03.2008 року між позивачем та закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» укладено кредитну угоду №03/08/1143М від 13.03.2008 року, а 14.03.2008 року - договір про видачу траншу №03/08/1143М-01 від 14.03.2008 року. Кредитні кошти за даними кредитними договорами йому не видавались, будь-яких документів на підтвердження отримання коштів [PERSON] не підписував, договір не містить усіх істотних умов, що визначені законом як істотні і є необхідними для договорів даного виду, має місце порушення прав споживача внаслідок існування вказаних договорів. Відповідно до п. 2.1.1 Угоди та п. 2.1.2 [PERSON] зобовязується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу. Згідно з п. 2.1.1 [PERSON], для виконання даного договору [PERSON] відкриває: рахунок 2909... для зарахування коштів, направлених для погашення заборгованості; 2203... позичковий рахунок; 2208... рахунок по відсотках; 6111... рахунок для сплати винагороди. Однак, коштів за цим договором готівкою через касу банк позичальник не отримував. Відповідно до п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492, банки можуть відкривати своїм клієнтам лише поточні та вкладні (депозитні) рахунки. Отже, для клієнта банку - фізичної особи, зокрема для позичальника може бути відкрито виключно поточний або депозитний рахунок 26... Всі інші рахунки, зокрема 22... не призначені для клієнтів, є внутрішньобанківськими, з них не можуть видаватись клієнтам кредитні кошти. Згідно з п.2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 року № 337 за заявою на видачу готівки з каси банку готівка національної валюти видається, зокрема, за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо), відповідно до п.4 цієї Інструкції видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку. Таким чином, за заявою на видачу готівки фізична особа без відкриття поточного рахунку може отримати виключно переказ у валюті або ж кредит у гривні. Позичальнику, як клієнту, не відкривався поточний рахунок 2620, кредитні кошти не перераховувались, домовленості про це між сторонами не досягнуто, кредитні кошти в іноземній валюті позичальник, готівкою, через касу банку не отримував. Крім цього, під час укладення договору допущено порушення вимог чинного законодавства, що впливають на його дійсність. В договорі не визначено строків надання кредиту. Відповідно до підпунктів "г" та "д" ч.2 ст. 11 закону, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про тип відсоткової ставки та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Цих відомостей в письмовій формі перед укладенням кредиту позивачу не було надано і про сукупну вартість кредиту їй стало відомо лише з позовної заяви. Відповідно до ч.4 ст. 11 закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом. В договорі ці відомості, що є обовязковими відповідно до вимог закону для договорів даного виду, відсутні, встановити їх неможливо. В договорі сума кредиту в гривневому еквіваленті не зазначена, що унеможливлює визначити сукупну вартість кредиту. Отже, договір, на думку позивача, не містить усіх істотних умов, що визначені законом як істотні і є необхідними для договорів даного виду. Відповідно до п.4.1 угоди, визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки у розмірі 14% річних. Згідно з п. 4.3. Угоди, при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по погашенню кредиту позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних, від суми непогашеної заборгованості. Тобто, банку надано можливість збільшувати ціну договору без надання споживачеві права його розірвати. Згідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється крєдитодавцєм письмово протягом семи днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Банк не повідомляв позивача про зміну відсоткової ставки. Відповідно до п.2.3 договору банк має право: на власний розсуд вирішувати питання щодо умов повернення кредиту; на власний розсуд в односторонньому порядку збільшувати або зменшувати розмір процентної ставки; на власний розсуд в односторонньому порядку достроково стягнути всю суму кредиту; на власний розсуд в односторонньому порядку змінити інші умови договору; в односторонньому порядку розірвати договір на власний розсуд. Згідно з п.4.1, 4.2 договору вбачається, що має місце істотний дисбаланс відповідальності позичальника, що діє на шкоду позичальнику всупереч принципу добросовісності, оскільки у випадку порушення зобовязань позичальник несе обовязок по сплаті неустойки в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки, а кредитор несе обовязок по сплаті неустойки в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочки, оскільки в договорі строки надання кредиту не вказані, отже відповідальність кредитора взагалі відсутня. З розрахунку наданого Банком, вбачається, що має місце непропорційно велика сума компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості кредиту) у разі невиконання позичальником зобовязань за договором. Заборгованість позичальника за розрахунками банку за кредитом складає 27 305 долари 84 центи США, однак банк вимагає станом на 05.03.2015 року повернення з врахуванням компенсаційних виплат 35 031 доларів 68 центів США. Згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. \~ Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судове засідання подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує з підстав, які викладені у позовній заяві, просить його задовольнити. \~ Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився з невідомої суду на те причини, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується документально. Відповідно до ч.3 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. \~ \~ Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив. 13 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитну угоду №03/08/1143М. Також, 14 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір про видачу траншу №03/08/1143М-01, за умовами якого транш кредиту у сумі 48\~000 доларів США надається на споживчі цілі. Відповідно до п. 2.1.1 Кредитної угоди та п. 2.1.2 [PERSON] про видачу траншу, [PERSON] зобовязується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку. Згідно з п.2.1.1 [PERSON] про видачу траншу передбачено, що банк зобов»язується відкрити для надання траншу кредиту рахунок для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості №29092055139057; позичковий рахунок №22037055102057; особовий рахунок по відсотках №22087055125909; рахунок для сплати винагороди №6111907201336. Пунктом 2.1.2 зазначеного договору передбачено, що транш кредиту надається шляхом видачі готівки через касу, у межах суми, обумовленої п.1.2 даного договору, за умови виконання позичальником зобов»язань, передбачених п.2.2.10 кредитної угоди №03/08/1143М від 13.03.2008 року. Пунктом 4.1 [PERSON], за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення траншу кредиту згідно п.п. 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.10 Кредитної Угоди №03/08/1143М від 13.03.2008 року, п.п. 1.3, 2.2.2., 2.2.3. 2.2.4. даного [PERSON] позичальник сплачує відсотки в розмірі 14 % річних. Відповідно до п.4.3 договору, при порушенні Позичальником якого-небудь із зобовязань по погашенню траншу кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3 даного [PERSON], а також п.п. 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1. 4.10 кредитної угоди №03/08/1143М від 13.03.2008 р., позичальник сплачує Банку відсотки за користування Траншем кредиту в розмірі: 32 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями закону. Згідно із положеннями ст.ст.526, 629 ЦК умови договору є обовязковими для сторін, а зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов. За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК). Таким чином, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи вимоги про визнання договору недійсним суд обмежений підставами, які зазначені в позовній заяві. [PERSON] у своїй заяві зазначив, що однією із підстав визнання правочинів недійсними є невідповідність кредитної угоди та договору про видачу траншу вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в частині недотримання підпунктів «г» та «д» ч.2, ч.4 ст.11 зазначеного Закону. Так, зокрема позивачу у письмовій формі не було повідомлено відповідачем перед укладенням кредитного договору про тип відсоткової ставки та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Крім цього, у договорі не було зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, не зазначено сума кредиту в грошовій одиниці гривні, а також сума процентів, що підлягала сплаті. Крім цього, позивач зазначив, що відповідач не повідомив його про зміну відсоткової ставки, здійснюючи її підвищення. Згідно ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на момент укладення спірного правочину, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов»язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Частиною 4 зазначеної статті Закону передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. В силу вимог п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, в редакції чинній на момент укладення спірного правочину, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Судом із кредитної угоди №03/08/1143М від 13 березня 2008 року та договору про видачу траншу №03/08/1143М-01 від 14 березня 2008 року, встановлено, що у них не має відомостей щодо детального розпису за нагальної вартості кредиту, не має умов які згідно п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року є обовязковими. Також, відповідачем не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Таким чином, в порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору та договору про видачу траншу, відповідач не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, чим порушено вимоги зазначеного Закону. Доказів, які б спростовували зазначену обставину представник відповідача у судове засідання не надав. В силу вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таким чином, суд вважає, що із наведених підстав слід визнати кредитну угоду №03/08/1143М від 13.03.2008 року та договір про видачу траншу №03/08/1143М-01 від 14.03.2008 року, укладені між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» недійсними. При цьому, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд не бере до уваги твердження позивача, як підставу для визнання правочинів недійсними про те, що позичальнику, як клієнту не відкривався поточний рахунок 2620, оскільки порядок надання кредиту обумовлено у п.2.1.1 спірного договору, шляхом видачі готівки через касу у вигляді траншів кредиту, сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обумовлену п.1.2 даної угоди, яка складає 48\~000 доларів США. Крім цього, суд вважає, що твердження позивача про збільшення відповідачем відсоткової ставки зазначеної у п.4.3 угоди, без надання споживачеві права його розірвати, не заслуговують на увагу, оскільки сторони по спірному правочину досягли істотних умов щодо зміни відсоткової ставки, на які шляхом підписання погодився й позивач. Суд не вбачає, що зазначені умови договору є дисбалансом відповідальності позичальника та порушує вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині несправедливих умов та плати за користування кредитом, оскільки такий дисбаланс на думку суду позивачем не доведено. Також, суд вважає, що не є підставою для визнання спірних правочинів недійсними й інші обставини, наведені позивачем у позовній заяві, зокрема, не зазначення суми кредиту та відсотків у національній валюті гривні, не повідомлення позивача про зміну відсоткової ставки по кредиту. На підставі наведеного,

Outcome: approved