Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року. Вказане рішення набрало законної сили 08 січня 2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року було визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом із нею. Вказує, що вона самостійно матеріально утримує та належним чином піклуюся про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. Не цікавиться інтересами дітей та їх фізичним, духовним та моральним розвитком. Її батько [PERSON] народився в Російській Федерації. Його мати [PERSON] проживає там і по сьогоднішній день. Вона та діти, тобто правнуки [PERSON] , спілкуються з нею тільки по телефону. Діти дуже хочуть побачити прабабусю. Однак, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за кордон. Крім того, виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню їх світогляду та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як діти цікавиться багатьма речами. Не заважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не надає. У зв`язку з цим вона звернулась до суду із вказаною позовною заявою. В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника. У вказаній заяві просить суд прийняти рішення, яке найбільше буде відповідати інтересам дитини. Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року. Вказане рішення набрало законної сили 08 січня 2013 року (а.с.11). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року було визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом із позивачем [PERSON] (а.с.9-11). Статтею 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість надана Верховною радою України. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно вимог частини 3 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини 2 статті 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи. Згідно принципів 4 та 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюция 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Як встановлено частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до статті 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючі всі обставини у даній справі в сукупності, суд приходить висновку, що відповідні права дітей підлягають захисту. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказала країну та період часу, коли діти будуть тимчасово перебувати в цій країні. Зважаючи на те, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, а також те, що дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним, і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дитини у цій країні. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що період часового проміжку з 01 липня 2019 року до 29 серпня 2019 року перебування дітей за межами України відповідають інтересам дітей та сприяють їх повноцінному розвитку. Жодних обставин, які могли б свідчити про зворотне, судом не встановлено, як не встановлено і об`єктивних причин для ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд своїх дітей за кордон з мотивів невідповідності такого виїзду інтересам дітей чи з будь-яких інших мотивів. Отже, враховуючи інтереси дітей та їх право на свободу пересування, суд приходить висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved