Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач - [PERSON] звернулася в вересні 2007 року до суду, із позовом до відповідача [PERSON] про визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 23.02.1992 року, який було розірвано ще у 05.12.2000 року. Вказує, що під час перебування в шлюбі з відповідачем, було отримано останнім земельну ділянку, для ведення садівництва в садівничому товаристві «[INFO]» по [ADDRESS], площею 0,0575 га, яку у подальшому, згідно рішення виконкому Чернівецької міської ради від 30.12.1996 року № 903/26 передано у власність відповідача та видано Державний акт про право приватної власності на землю (І-ЧВ №011252), зареєстрованого 06.04.1998 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за Л№ 0875. Зазначає що на спірній земельній ділянці було спільно побудовано будинок та допоміжні будівлі і споруди до нього, який їй було дозволено переобладнати під індивідуальний житловий, згідно п.3.6 рішення Чернівецького міськвиконкому від 12.04.2005 року № 283/6, та нею прийнятий в експлуатацію (п.1.10 рішення Чернівецького міськвиконкому від 07.06.2005 року №409/9) і нею, безпосередньо було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.06.2005 року. Посилається на те, що на цей час, подружні відносини з відповідачем були припинені, так як останній виїхав за кордон. Вважає, що згідно п.«а» ч.2 ст.89 ЗК України, в спільній сумісній власності перебуває земельна ділянка і яка, згідно вимог ст.60 СК України їх частки є рівними, тобто, слід визначити, що земельна ділянка, площею 0,0575 га, яка оформлена одноособово на відповідача, проте повинна належати по Ѕ кожному з них, як спільна сумісна власність і при цьому виходить з того, що згоди відповідача на визначення їй права власності на Ѕ спірної земельної ділянки не надано.. Відповідно до рішення, ухваленого в заочному порядку, Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.11.2007 року, позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку було задоволено в повному обсязі та визнано за [PERSON] право спільної часткової власності на Ѕ частину земельної ділянки, для ведення садівництва (садівниче товариство «[INFO]») по [ADDRESS] , площею 0,0575 га., яка згідно Державного акту про право приватної власності на землю (І-ЧВ №011252), зареєстрованого 06.04.1998 року належила [PERSON] В серпні 2019 року, після ознайомлення з матеріалами відповідач [PERSON] звернувся в суд з заявою про перегляд вищеозначеного рішення ухваленого 08.11. 2007 року (а.с. 18) та відповідно, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.09.2019 року, заяву [PERSON] про скасування заочного рішення від 08.11.2007 року задоволено; рішення, ухвалене в заочному порядку, Шевченківським районним судом м. Чернівці 08.11.2007 року, скасовано 27.09. 2019 року і призначено справу до підготовчого розгляду, в порядку загального позовного провадження. Рух справи та позиція сторін Відповідачем [PERSON] 21.10.2019р. подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.78-81). Позивачем - [PERSON] та в її інтересах представником, адвокатом Волковою Н.О. 30.10. 2019 року подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила позовні вимоги задовольнити (а.с.83-88). 05.11. 2019 року [PERSON] в суд подала позовну заяву в новій редакції до [PERSON] ; третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] про визначення часток у спільному майні подружжя. Вважає, в обгрунтування позовних вимог на те, що 03.10.2017р. було прийнято нову редакцію Цивільного процесуального кодексу України, а тому, поданий нею, 04 вересня 2007р. позов повинен бути викладений в новій редакції відповідно до чинного процесуального законодавства. Зазначає що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23.02.1992р. по 05.12.2000р. та під час шлюбу було отримано земельну ділянку, під ведення садівництва по [ADDRESS] , загальною площею 0,0575, яку на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради народних депутатів від 30 грудня 1996року №903/26 і передано у власність відповідача, про що відповідача і було видано Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку (серії І-ЧВ №011252). Вказує, що на вказаній земельній ділянці, вона і відповідач спільно звели будинок, в період з 1992р. по 1998р., а вже до 2005р. вона самостійно добудовувала будинок, оскільки, після припинення подружніх відносин, з 2003р. по 2007 р., [PERSON] проживав за кордоном. Вказує, що фактично має у власності половину спірної земельної ділянки, незважаючи на те, що ділянка належить відповідачу який згоди, на визначення її права власності не надає добровільно. Просить, заявлений нею позов задовольнити. 16.12.2019 року після проведення підготовчого засідання, з`ясування обставин по справі і перевірки їх доказами, в суд подано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] ; третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] про розподіл майна подружжя. Ухвалою від 17.12. 2019 року відмовлено у прийнятті до провадження і повернуто позивачу [PERSON] позовну заяву від 16.12. 2019 року до [PERSON] ; третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] про розподіл майна подружжя. Позивач [PERSON] і в її інтересах представник, адвокат Волкова Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позивач у наданих суду поясненнях посилалася на обставини зазначені в позовній заяві (в остаточній редакції від 05.11. 2019 року) та просила позовні вимоги задовольнити. Представником, адвокатом позиція [PERSON] підтримана в повному обсязі Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином; право представляти його інтереси надав представнику, адвокату Саламандику А.І., який в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, право представляти його інтереси надав представнику, адвокату Сандуляк А.В., яка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Фактичні обставини справи, встановлені судом, перевірені доказами і застосування норм права. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення позивача і пояснення представників сторін, суд зважає на наступне. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права… Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.02.1992 року міським відділом ЗАГС м. Чернівці, за актовим записом №261 (а.с.8). Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 23.11.2000 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.9). Під час перебування у шлюбі відповідач отримав земельну ділянку для ведення садівництва в садівничому товаристві «[INFO]» по [ADDRESS] площею 0,0575 га на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради від 30.12.1996 року № 903/26 передано у власність відповідача, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с.5). Згідно рішення виконкому Чернівецької міської ради від 30.12.1996 року № 903/26 видано відповідачу [PERSON] Державний Акт про право приватної власності на землю 1 -ЧВ №011252 зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних Актів на право власності на землю за Л № 0875 від 06.04.1998 року (а.с.4). Судом встановлено і даного не заперечувалося позивачем, що вказаний Державний акт було видано за призначенням для ведення садівництва, як пояснила позивач, земельна ділянка для будівництва будинку не видавалася ні кому. Згідно витягу з Рішення виконавчого комітету (а.с.5) від 12.04.2005 року було дозволено позивачу здійснення забудови будинку на земельній ділянці із присвоєнням нової адреси. [PERSON] було самостійно здано в експлуатацію житловий будинок по [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0575 га для ведення садівництва в садівничому товаристві «[INFO]» та у відповідності до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач [PERSON] є власником 1/1 частки, приватної форми власності по [ADDRESS] (а.с.6), що також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, опис об`єкта: житловий будинок із шести кімнат, житлова площа 122,40 кв.м., загальна площа 209,40 кв.м, сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», огорожа №1 (а.с.8). Разом з цим, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 03.09.2014 року, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.07.2014 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Чернівецької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.07.2014 року було скасовано. Позов [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Чернівецької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності було задоволено; було визнано незаконним та скасовано пункт 3.6 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.04.2005 року №283/6 про надання дозволу на переобладнання власного садового будинку під індивідуальний житловий будинок; визнано незаконним та скасувано пункт 1.10 Рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 07.06.2005 року №409/9 про затвердження актів державних технічних комісій щодо прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, будинковолодінь і окремих квартир та визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок №9 з належними до нього надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] серії №486198 від 25.06.2005 року, видане на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 07.06.2005 року №409/9 (а.с.113-125). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11.2014 року, касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 03.09.2014 року залишено без змін (а.с.126-128). Як було встановлено в судовому засіданні і підтверджено позивачем [PERSON] , що вона при розгляді справи в липні 2014 року не повідомила суду про ухвалене рішення 08.11.2007 року щодо визнання за нею права спільної часткової власності на 1/2 земельної ділянки що по [ADDRESS] площею 0.0575га., яка згідно Державного акту про право приватної власності на землю належить [PERSON] (а.с. 18,19). Отже, вищенаведеними рішеннями було установлено, що [PERSON] був власником спірної земельної ділянки на якій побудований був будинок №9 з належними до нього надвірними спорудами , [ADDRESS] (а.с.122), а у позивача на момент прийняття рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.04.2005 року №283/6 про надання дозволу на переобладнання власного садового будинку під індивідуальний житловий будинок, не було на праві власності садового будинку з відведеною земельною ділянкою. Даного не заперечувала і сама позивач. З довідки Голови правління садівничого товариства «[INFO]» Яківчик, виданої 21.08.2003 року позивачу [PERSON] вбачається, що остання являлася членом садівничого товариства «[INFO]» при Чернівецькій меблевій фабриці і має земельну ділянку № 138 (а.с.68); проте, як встановлено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 03.09.2014 року, станом на 2003 рік було завершено вже самочинне будівництво будинку по [ADDRESS] , а тому позивачка не могла в цьому ж році вступити до садівничого товариства. При цьому, суд звертає увагу, що з довідки садового товариства [INFO] вбачається членство позивача [PERSON] щодо земельної ділянки під № 139 площею 10.00 га. (а.с. 68) та і членська книжка не могла бути видана позивача 05.12. 2000 року, вона лише підтверджує, що [PERSON] була дружиною члена садівничого товариства (а.с.69-70). Дане було встановлено і при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання права власності на жилий будинок [ADDRESS] з підстав, що це право не визнається відповідачами, тощо, рішенням за яким було ухвалено Шевченківським районним судом м. Чернівці від 09.07.2014 року (а.с.101-112). Як встановлено ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, але спірна земельна ділянка не перебувала на праві спільної сумісної власності та не була об`єктом купівлі-продажу, а була передана тільки у користування члену садівничого товариства, яким був на той час відповідач та як вбачається з дубліката членської книжки «[INFO]» - позивач була дружиною члена садівничого товариства станом на дату видачі дубліката членської книжки, а не була особисто членом товариства (а.с.69). Відповідач набув право приватної власності на спірну земельну ділянку тільки в квітні 1998 року, що підтверджується актом на право приватної власності на землю, який видано відповідачу [PERSON] (а.с.4). Як з`ясовано в судовому засіданні, земельна ділянка [PERSON] була передана в користування за рішенням садівничого товариства у зв`язку з прийняттям останнього в члени садівничого товариства після здійснення договору купівлі - продажу садового будинку і виходу попереднього власника з членів товариства (1987-1988рр) і дане було установлено також рішеннями - Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.07.2014 року та Апеляційного суду Чернівецької області від 03.09.2014 року. Крім наведеного встановлено, що була відсутня згода співвласника [PERSON] на майно набуте за час шлюбу з [PERSON] (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11. 2014 року (а.с. 126). Це ж стосується і земельної ділянки, так як в судовому засіданні було установлено і дане вбачається з показів позивачки, відповідно, обставин викладених у відзиві, що [PERSON] подарував спірну земельну ділянку своїй доньці (від першого шлюбу) [PERSON] ,між якою та [PERSON] в Шевченківському районному суді м. Чернівці розглядається спір. Судом позивачу [PERSON] судом було роз`яснено право залучення співвідповідачем в справі [PERSON] у відповідності до вимог 33 ЦПК. Отже, судом установлено на момент розгляду справи, власником земельної ділянки, для ведення садівництва, по [ADDRESS] , площею 0,0575 га., яка згідно Державного акту про право приватної власності на землю (І-ЧВ №011252), зареєстрованого 06.04.1998 року була видана [PERSON] , належить [PERSON] , тобто остання являється власником усієї спірної земельної ділянки. За обраним способом захисту, позивач ставить питання про визнання права спільної сумісної власності і право власності подружжя. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини, тощо. [PERSON] , як колишній власник житлового будинку (на підставі судового рішення вищенаведеного), так і спірної земельної ділянки, згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку, розпорядився належним йому майном на власний розсуд і згідно закону . Так, відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. В свою чергу, [PERSON] являючись власником спірної земельної ділянки, згідно ст.392 ЦК України може, як власник майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, оскільки, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні (наведене вбачається з Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5). Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Що стосується заявленого відповідачем клопотання відносно позовної давності суд зважає на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Передбачено ст.72 СК України, що строк позовної давності по спорах про майнові права передбачено три роки. Судом також встановлено, що право власності на земельну ділянку [PERSON] набув у 1996 році на підставі Державного акту; шлюб між сторонами розірвано було в листопаді 2000 року, а позов позивачкою [PERSON] було подано до суду 04.10.2007 року. У позовній заяві позивачка не ставить питання перед судом про визнання пропущеного строку позовної давності з поважних причин і не обгрунтовує їх, не ставить питання поновлення пропущеного строку. Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] заявив клопотання про застосування строку позовної давності, що право звернення до суду з позовом про порушення прав виникло у позивача в листопаді 2000 року, а позивач звернулася з позовом до суду тільки 04.10.2007 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] про визначення часток у спільному майні подружжя, суд визнає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (правова позиція від 28 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 345/3476/17, провадження № 61-23583св18). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедлививий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року Суд зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті заявлених вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed